You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
235<br />
Şi-a amintit rochiile pestriţe şi croiala lor naivă, inocentă, hoinăreala de pe malul apei... Şi minunata<br />
înaintare a zilelor spre fericirea şi lenevia verii. Fiul ei întîlnea fluxul atît de firesc al primelor<br />
iubiri, al soarelui care întîrzie din ce în ce mai mult, iar apoi, lucrul cel mai important, siguranţa<br />
blajină a „doctorului-între-noi": nimic nu era chiar atît de grav. o licărire luminoasă i-a trecut prin<br />
faţa ochilor, schiţa unui vis - una dintre rochiţele acelea alături de o siluetă dureros de uşor de<br />
recunoscut, fiul ei...<br />
Dintr-un salt, s-a smuls din visare, s-a ridicat, a aprins lampa al cărei piedestal era lipit cu fişii de<br />
hîrtie. Lampa aceea. Patul. Soba neagră, rece. Perdelele cu crăpătura lor îngustă noaptea. Şi în<br />
adîncul privirii ei, o pereche, doi tineri îndrăgostiţi într-o seară de vară... Disonanţa era sfişietoare.<br />
Tot ce se petrecuse în camera ei în nopţile de iarnă era acceptat şi acceptabil, de iertat şi iertat cu o<br />
singură condiţie : după aceea nu va mai fi nimic, un vid, un neant fără fund... moartea. Acum,<br />
primă-vara aceasta, plimbarea aceasta de vară imaginată şi atît de probabilă, iubirea aceasta atît de<br />
stupid de firească şi legitimă, toată această nătîngă şi surîzătoare robusteţe a vieţii arunca iarna lor<br />
în ceea ce nu poate fi numit. Şi apoi, el, ce avea să facă el cu camera asta ?<br />
Gîndul i se zbătea între o mie de lucruri, căuta pavăza unei amintiri, umbra unei zile, dar soarele de<br />
vară o urmărea, o alunga pe mal, spre zgomote, spre voci. „Cît este de simplu, şi-a spus ea cu o<br />
ranchiună subită, o rochiţă de indian înflorată, un pic de cochetărie şi hop, el e gata de orice pentru<br />
tine..." Şi-a venit în fire, gelozia aceea i s-a părut prea absurdă. Dar mai ales: „Nu, nu, puţin îi păsa<br />
lui de toate rochiţele acelea... Se arunca pentru ca să... ca să..."<br />
236<br />
Andrei Makine<br />
Ca să se omoare... Nu mai reuşea să-şi stăpînească iureşul gîndurilor, exacte, neînsemnate, grave,<br />
inutile, esenţiale... Trebuia să găsească unul, foarte evident, logic, şi care i-ar fi oferit un răgaz.<br />
„Aşteaptă, aşteaptă, podul. Da, podul... Deci podul nu era chiar atît de înalt. Ultima grindă era<br />
poate doar la doi metri de apă..."<br />
Atunci a avut loc o schimbare vizuală surprin-zătoare. înălţimea vertiginoasă pe care, îngrozită, o<br />
cercetase în timpul plonjoanelor sinucigaşe s-a tasat în amintirea ei şi abia atingea acum înălţimea<br />
unui om. Nu mai ştia dacă văzuse într-adevăr grinda suspendată, parcă, în înaltul cerului. Sau, mai<br />
de-grabă, era de acum sigură că era vorba de un joc aproape anodin, de cîteva sărituri fără risc. Şi-a<br />
amintit de tinerele spectatoare de pe mal. 1 s-a părut că o vede clar pe una din ele dîndu-i mîna<br />
fiului ei şi însoţindu-l pînă la Hoardă...<br />
„Nu! S-a întors singur!", a obiectat în sinea ei o amintire foarte precisă. Dar deja imaginea celor<br />
doi tineri pe o cărare de pe mal îi părea realmente, sigur observată, de nealungat din minte. Cu stupoare<br />
şi-a dat seama că îi era de ajuns să-şi imagi-neze un chip, un loc şi ele se transformau foarte<br />
firesc în lucruri trăite.<br />
Năucită, a încercat să regăsească în dezordinea acelor gînduri o realitate indiscutabilă, univocă. S-a<br />
ivit, printr-un inexplicabil capriciu al memoriei, chipul infirmierei de la casa de bătrîni. Femeia<br />
nefericită căreia îi făcea plăcere să-şi bată joc de cadoul primit, de şalul pe care-l acceptase într-o<br />
seară de iarnă... Acum chipul ei era colorat de o blîndeţe spăşită, buzele îi tremurau rostind cuvinte<br />
de scuză. Şi din nou căinţa aceea părea... nu! pur şi simplu era perfect reală. Da, o întîlnire<br />
survenită cu cîteva zile în urmă...<br />
237