Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
imposibil să nu dai peste cei pe care i-ai întîlnit în viaţa de odinioară. o regăseşte pe Li. Şi, puţin<br />
mai tîrziu, pe bărbatul care l-a ucis pe violatorul ei şi care s-a prezentat înainte de a dispărea<br />
(pentru totdeauna, se gîndea<br />
ea): „Prinţul Arbelin".<br />
Această nouă întîlnire este prea frumoasă, prea<br />
romanţioasă pentru a putea fi ratată. Ei simt că perechea pe care o formează, prinţesa ruinată şi<br />
curajosul luptător în exil, face parte din visele emi-granţilor, care nu supravieţuiesc decît datorită<br />
viselor şi amintirilor. Şi, fără nici o ipocrizie, amîndoi trăiesc acest vis pentru ceilalţi. Foarte<br />
sincer, ea<br />
Crima Otgai Arhelina<br />
135<br />
crede că nu va mai putea să zîmbească, nici să simtă bucuria, nici să-şi permită să fie fericită după<br />
ceea ce a trăit şi a văzut. Dar, mai ales, ajunge să se convingă că viaţa ei (are douăzeci şi doi de ani<br />
în acel an, 1922) va fi pînă la sfirşit o gravă şi melan-colică celebrare a trecutului.<br />
De ce într-o bună zi nu mai crede acest lucru ? Sînt la biserică, încă în rolul lor de prinţesă şi de<br />
luptător exilat, el îşi dă capul pe spate pentru a-şi stăpîni lacrimile, ea se surprinde îndoindu-se de<br />
sinceritatea rolului lor... In ziua aceea, ca şi cum şi el ar fi presimţit o schimbare, mănîncă cu pofta<br />
voioasă a celui care revine la viaţă...<br />
Cîteva luni mai tîrziu, într-o seară, ea e sur-prinsă la vederea unui picior lung de femeie, al său, pe<br />
care trage în sus un ciorap de mătase. Sau, mai degrabă, de vîltoarea micilor gînduri frivole care o<br />
preocupă în momentul acela: oare ciorapii nu sînt prea închişi la culoare ? In restaurantul în care o<br />
va duce el n-o să fie prea cald, ca ieri, la Saint-Raphael ? Probabil că el îşi pierde răbdarea, sîntem<br />
în întîrziere, o să bată din nou la uşă... El ciocăneşte, o ceartă. Ca să-i potolească mînia, îi spune să<br />
intre. El intră, ridică mîinile cu o indig-nare teatrală şi, brusc, se schimbă la faţă cînd vede albul<br />
mat şi proaspăt dintre ciorapul pe care şi-l prinde ea şi arcuirea pîntecelui ei... li simte înţepă-tura<br />
mustăţii pe insuliţa aceea goală de pe trup.<br />
Cu mult mai tîrziu va începe să înţeleagă cum de a putut să-i tenteze această nouă deghizare şi încă<br />
atît de uşor. Molipsitorii „ani nebuni", îşi va spune ea, veselia unui popor care voia să uite de<br />
război, trezirea emigraţiei după şocul dezrădăci-nării. Primele serate literare, viaţa mondenă renăscută<br />
în Parisul acela atît de rusesc şi chiar balurile mascate! Totuşi, adevăratul motiv, avea să recunoască<br />
ea în silă, era pur şi simplu carnal. Da, frumuseţea şi forţa piciorului încorsetat în mătase<br />
136<br />
gri, trupul care se eliberează de ultimele urme de suferinţă şi îşi cere drepturile. Dar şi bărbatul<br />
acela, care îşi reproşa slăbiciunea sentimentală de moment, lacrimile de labiserică şi care, într-o<br />
bună zi, s-a debarasat de masca lui de luptător melan-colic, ca să redevină chefliul dintotdeauna<br />
cochetînd<br />
cu moartea.<br />
Viaţa lor, replica nouă a mascaradelor de odinioară,<br />
va fi ritmată de acum înainte de ciocănitul nerăbdător al degetelor lui în uşă, cînd ciorapul de<br />
mătase urcă încet pe piciorul ei, de rotirea zbîrnîi-toare a ruletei şi, într-o noapte, de unduirea<br />
puter-nică a unui imens eucalipt în ploaie, în faţa ferestreilor.<br />
lar apoi, într-o zi, are loc sinuciderea aceea;<br />
Hodorski, al cărui prieten cel mai apropiat şi tot-odată complice este prinţul Arbelin, îşi vinde casa<br />
din copilărie şi se omoară. „Bea prea mult... ner-vh...", scapă prinţul cu o voie bună dispreţuitoare.<br />
Dar ei înţeleg că moartea aceea azvîrle în trecut o parte întreagă din viaţa lor. „Sfirşitul anilor<br />
nebuni...", va crede ea mai tîrziu. In realitate, în anii aceia frivoli şi fugari şi-au epuizat pur şi sim-