Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
apoi îi izbucneau pe buze, parcă îi scăpau altcuiva:<br />
„Plecaţi! leşiţi! Repede!" Ordine neputincioase, care nu-i schimbau expresia absentă a feţei şi nu<br />
produceau nici un efect asupra bărbatului tot nemişcat şi din ce în ce mai apropiat. Ea era absentă<br />
şi din propriul ei trup, iar bărbatul o ştia:<br />
copilăria, beţia, nebunia dezarmează astfel trupul care devine o pradă uşoară. „Nu v-am spus ieri,<br />
debita el cu surescitarea celui care-şi vede jocul reuşind. Vă iubesc, vă iubesc de ani de zile... Nu,<br />
lăsaţi-mă..."<br />
Ea a dat din mînă, stîngaci. El a transformat palma aceea într-o sărutare de mînă pătimaşă, apoi a<br />
cuprins-o de mijloc, a împins-o spre pat. Ea a văzut o faţă rotundă lăcuită de sudoare şi s-a auzit<br />
strigînd o frază complet fără noimă:<br />
— Daţi-mi drumul! Aveţi un gît hidos! Cuvintele acelea absurde, pe jumătate gîtuite, au frînt brusc<br />
asaltul. Bărbatul s-a ridicat, şi-a descleştat mîinile, şi-a pipăit gîtul. „Ce spuneţi? Ce are gîtul<br />
meu ?"<br />
Era o piele rasă prea tare, roşie şi acoperită toată cu umflături minuscule. A făcut o mişcare spre<br />
oglindă, şi-a dat seama de ridicolul gestului său, şi-a pierdut cumpătul.<br />
— Plecaţi! a spus ea cu o voce obosită. Vă rog... Ea s-a dus la uşa-fereastră, a deschis-o larg, dînd<br />
la o parte perdeaua. El s-a supus, murmurînd cu un aer jignit: „De acord, de acord... Dar n-o să-mi<br />
refuzaţi totuşi plăcerea unei simple plimbări ? Mîine, în cursul după-amiezii..." A ieşit, s-a întors şi<br />
a aşteptat răspunsul. Ea a făcut un „nu" din cap şi a tras de clanţă. Butonul de la manşetă a sclipit<br />
-el a avut timp să blocheze uşa.<br />
— Un ultim cuvînt, a lansat el, neizbutind să-şi echilibreze pe buze zîmbetul şi spasmele de mînie.<br />
Chiar ultimul, vă asigur. Uşa asta cu geamuri cu<br />
254<br />
Andre'i Makine<br />
care îmi zdrobiţi braţul (ea a dat drumul la clanţă), uşa-fereastră e foarte lată pentru perdelele astea<br />
sau perdelele prea înguste, cum vreţi...<br />
Olga a simţit în ea un fior adînc care îi încolţea rapid în pîntece, urca în piept, îi strivea muşchii<br />
gîtului. Bărbatul avea să rostească ceva ireparabil, intuia ea cu precizie, orbitor. Simţise acest lucru<br />
inconştient, de la începutul manevrelor lui şi pre-sentimentul acela o dezarma în faţa lui.<br />
— ...perdelele acestea într-adevăr prea strîmte, vedeţi, nu-mi sînt chiar necunoscute. Vedeţi, am o<br />
slăbiciune, îmi place să mă plimb seara tîrziu, înainte de a mă duce la culcare. Ce vreţi, cînd<br />
trăieşti singur. Şi apoi, sînt foarte iscoditor...<br />
Ar fi trebuit să-i taie vorba, să-l oprească în pragul noii fraze... Ar fi trebuit să-l lase să continue<br />
adineauri, să-i accepte sărutările, să i se dăruiască pentru că ceea ce avea să-i spună el era de o mie<br />
de ori mai monstruos. Dar aerul devenea apăsă-tor ca bumbacul ud, îi împiedica gesturile, îi înăbuşea<br />
vocea.<br />
— Mai ales că, din cauza gerului din iarna asta, m-am neliniştit adesea: dumneavoastră cu un<br />
copil... ăăă... bplnav, în şandramaua asta, nu se ştie niciodată. într-o seară, tocmai treceam prin<br />
preajmă, aproape sub ferestrele dumneavoastră, am aruncat o privire, perdelele erau trase, dar sînt,<br />
v-am spus-o, prea strîmte... Aşa că m-am uitat şi...<br />
...Şi v-am văzut, pe dumneavoastră şi pe fiul dumneavoastră, goi, făcînd dragoste.<br />
Nu! Nu a spus-o. Ea a crezut că o va spune şi fraza a devenit imediat reală, inseparabilă de ceea ce<br />
o precedase. Poate că el vorbise adineauri şi despre goliciunea lor, despre ciudăţenia carnală a<br />
cuplului lor... Nu mai ştia.<br />
— In fine, o să înţelegeţi, fără indoială, mirarea mea... Am mai văzut şi altele la viaţa mea... Nu