Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
nr. 59, mai–iunie 2009<br />
magazin DACIA<br />
la gurile sacre ale Dunării.<br />
Urme ale practicării cultului au rămas în toponimia românească. În Vran<strong>ce</strong>a, localitatea Soveja este în realitate<br />
Sabeja. Săbăoani este o localitate la nord de Roman, Basarabi e lângă Constanţa, iar Basarabeasca se află în Republica<br />
Moldova. Adepţii cultului Saraba, urmăriţi şi martirizaţi, au devenit şerbani – şerbii din Evul Mediu valah. Sebeş-Alba<br />
se află în <strong>ce</strong>ntrul României. În zona Sibiului - Cibinum în vechime - nevestele ciobanilor se numeau sibine din cibine, iar<br />
soţii lor, ciobani, pot fi foarte bine sabanii. Multe denumiri din onomastica feminină se păstrează din vatra geto-dacică:<br />
Saba, Sara, Saranda, Zaranda, Zaraza, Sava, Sabeta, Savageta, Saveta, Elisaveta, Sabadia, Savadai, Savada, Sabaia,<br />
Sabina, Sabrina, Saviana, Savadia etc. La nordul Dunării sunt consemnaţi peste 30 de mu<strong>ce</strong>nici cu numele de Sava, în<br />
secolul lV, aspect <strong>ce</strong> ne fa<strong>ce</strong> să credem că aparţineau unui cult, aşa cum fac şi astăzi călugării, sihaştrii, care se rebotează<br />
când îmbracă haina sa<strong>ce</strong>rdotală, iar paralela Saraba-Saba-Sava e uşor de sesizat. Aria de răspândire a cultului era imensă<br />
pentru a<strong>ce</strong>le timpuri din moment <strong>ce</strong> mu<strong>ce</strong>nici cu numele de Sava sunt veneraţi de la Moscova până-n Creta şi de la<br />
Atlantic până în China<br />
În balada Mioriţa este vorba despre Oiţa ciobănaşului care îl informează despre <strong>ce</strong> pun la cale <strong>ce</strong>i doi ciobănei,<br />
fiindcă este o căpriţă năzdrăvană: Dar <strong>ce</strong>a căpriţă ciută,/ Merge-n urmă şi-i ascultă,/ Din cârd în lături s-a dat,/ Şi la<br />
stăpân a alergat. Capra l-a hrănit, l-a iniţiat pe cioban: Maica Capră mi-a dat să sug,/ Babaloca m-a legănat,/ Batalul în<br />
braţe m-a ţinut,/ Şi cu turma-n braţe m-am înfrăţit. Iată că este vorba despre o sarabă care l-a alăptat şi l-a socializat cu<br />
înţelepciunea sa cultică. Şi în mitologia antică gre<strong>ce</strong>ască mama adoptivă a gemenilor divini Artemisa şi Apollo era Capra<br />
Amalteia, <strong>ce</strong>a care l-a hrănit şi pe Zeus - <strong>ce</strong>l născut din capră.<br />
Sâmbăta era ziua <strong>ce</strong>a mai importantă a <strong>ce</strong>remoniilor de Sarabă. Creştinismul i-a subminat rolul înlocuind-o cu<br />
duminica, dar ea a rămas până în timpurile noastre ca zi a ofrandelor sub formă de colaci, care se numesc sâmbeciori.<br />
Sabat este asimilat în zilele noastre cu o adunare de vrăjitoare, indicând de fapt Ceremoniile Sarabelor. Există rugăciunea<br />
Sărindar <strong>ce</strong> se ţine 40 de zile pentru iertarea păcatelor şi pomenirea morţilor. Din străbuni, la geto-daci se merge cu<br />
Capra dovedind că în<strong>ce</strong>puturile existenţei sunt încriptate în Saraba - Căprioara de Aur. Ka înseamnă gură, iar Ra - soare<br />
dovedind că a<strong>ce</strong>st simbol fa<strong>ce</strong> trimitere la oratoarele <strong>ce</strong> slujeau ca iniţiate pe altarul Soarelui. Termenul de Căpri.Oara,<br />
care e şi Oratoarea şi devine soţioara, surioara, este cuvântul care are ca misiune de a transmite, oral, învăţăturile<br />
Sarabei, limbajul fiind <strong>ce</strong>l mai sigur depozit cultic.<br />
În legendele anti<strong>ce</strong> gre<strong>ce</strong>şti <strong>ce</strong>rboaica de aur este dăruită de nimfa Taygete zânei Ortoisa, care proteja <strong>ce</strong>tatea<br />
Sparta şi care era identică cu Artemisa în a cărei stăpânire se afla căprioara de aur. În scrierile sacre, Saraba s-a reîncarnat<br />
în Asura, apoi în Paurava şi-i obligă pe prinţi la un ritual de întemeiere şi de întronare, pentru un oraş, pentru un regat. În<br />
poemul sanscrit Mahabharata, Asura Saraba este un monstru cu 8 picioare mai puternic decât un leu, care era adversarul<br />
lui Vişnu.<br />
Saba este o foarte veche denumire populară şi biblică a Sibilei-Eritreea-Cibela-Reea-Roşia căreia Nicolae<br />
<strong>De</strong>nsuşianu îi dedică zeci de pagini în <strong>Dacia</strong> Preistorică, iar în final presupune că este vestita Regină din Saba, a cărei<br />
biografie seamănă atât de mult cu Femeia străină cu cartea sub mănă la care fac referire scrierile anti<strong>ce</strong>. Astfel, răspândirea<br />
mitului Sarabei este prezent în întâmplările Reginei din Saba din povestirile etiopiene, yemenite, dar şi în legendele<br />
gre<strong>ce</strong>şti anti<strong>ce</strong>, în Coran, iar poporul sabeenilor apare încă din Vechiul Testament şi până la Codex Rohontzy după anul<br />
1.000.<br />
În Vechiul Testament, Regina din Saba îi dă Regelui Solomon banii pentru construirea templului şi a<strong>ce</strong>ştia erau în<br />
număr de 666. Cum să nu fie satanizat a<strong>ce</strong>st număr, care are semnificaţii culti<strong>ce</strong> străvechi?<br />
Regina deţinea o carte sfântă fără de care nicio personalitate nu putea deveni Rege ori Mare Pontif. Ea venera luna<br />
şi stelele pe Vatra Soarelui, motiv pentru care purta şi o mantie cu 7 stele <strong>ce</strong> reprezentau <strong>ce</strong>le 7 atlantide, fii<strong>ce</strong>le lui Atlas,<br />
din care s-au născut atlanţii. Multe ştia lumea despre Regina din Saba, dar ea avea un secret intuit doar de regele Solomon,<br />
care a înţeles că este o SARABĂ, o preoteasă a unui cult străvechi păgân. Printr-un şiretlic, regele a determinat-o să<br />
se dea de gol. A invitat-o la templu şi i-a <strong>ce</strong>rut să lustruiască marmura <strong>ce</strong> lu<strong>ce</strong>a ca oglinda unei ape. <strong>De</strong> teamă să nu se<br />
ude, regina a ridicat mantia sacră şi i s-au văzut picioarele care erau păroase ca de capră: deci era preoteasă SARABĂ.<br />
Surprinzător că prin creştinare a<strong>ce</strong>st defect i-a dispărut deci…s-a lepădat de cultul Saraba. Regina din Saba cu urme<br />
concrete de căprioară sacră a devenit mit fiindcă mitul Saraba a fost păstrat de înţeleptele preotese geto-da<strong>ce</strong> până în<br />
zorii creştinismului. <strong>De</strong>scoperirile arheologi<strong>ce</strong>, Vechiul Testament, dar şi Codex Rohontzy dovedesc creştinarea Marilor<br />
Sa<strong>ce</strong>rdoţi din Cetatea Saba, care nu a fost aşa de simplă, aspect foarte important fiindcă sarabii aveau mare influenţă<br />
asupra popoarelor anti<strong>ce</strong> din Europa Centrală şi din Orientul Apropiat. Creştinismul a preluat de le a<strong>ce</strong>ştia Sfintele Daruri,<br />
potirul sacru şi talerul cu picior, scoase la fiecare slujbă ca odoare culti<strong>ce</strong> de preţ. Mitologia creştină a satanizat a<strong>ce</strong>st cult<br />
şi a transformat caprinele în făpturi dră<strong>ce</strong>şti, iar pe bietul ţap ispăşitor se aruncă de veacuri toate relele.<br />
Cultul Saraba strălu<strong>ce</strong>şte în bezna vremurilor trecute ca o nestemată a culturii şi civilizaţiei umane.<br />
41