Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
„reguli personale” ale reflecţiei şi trăirii intense, expuse în cadenţe obsedante de blues.<br />
O temă nostalgică, dirijată de ritmul amintirilor, a doua – sacadată, alternând împliniri şi<br />
neîmpliniri feminine, dar care va fi îmbogăţită cu sonuri melancolice, confesiuni voalate,<br />
mesaje senzuale doar pentru cel care are urechi să audă. A treia temă este maternitatea<br />
înregistrată într-un „jurnal” cu specificarea întregii genealogii pe linie maternă („autoportret<br />
cu mama”; „irine zenobii marii amintiri dintr-un alt mileniu”), acompaniată cu apogiaturi<br />
de iubire nemărginită, până la desfiinţare de sine, faţă de copil. Urmează firesc o a patra<br />
temă, interpretată piano, a singurătăţii şi nimicniciei omului în univers (aici contribuie<br />
metafora lui Pascal din textul-incipit: „omul nu e decât o trestie, cea mai slabă trestie<br />
din natură”), contrapunctată de recunoaşterea privilegiului aceluiaşi om de a fi „o trestie<br />
cugetătoare”, care îşi cunoaşte starea de nenorocire. Printre aceştia, poetul are avantajul<br />
de a-şi „replia tristeţile” în poem. Dar şi în terenul poeziei nu e simplu, căci „nou nu<br />
e nimic totul s-a spus demult”, crizele de creaţie sunt inevitabile, generând „deficit de<br />
conotaţii”. „Numărarea viselor” este preferată mărgăritarelor artiste („florilor de vâsc”),<br />
tulburătoarea şi haotica „ispitire a originilor” în călătorii spirituale cu itinerare concentrice<br />
triumfă asupra armoniei versurilor asemănătoare „fibrelor de bumbac apretat”.<br />
Dar să lăsăm poemul Mariei/„marinei” să vorbească: „când te întorci unde credeai<br />
că nu vei reveni vreodată ce lacomă ţi-e inima şi ochii ce adânci încât brădetul e prins în<br />
vârtejul nesăţios al retinei lunca florile iarba se scurg şi ele în grotele inimii şi nu-ţi mai<br />
rămâne vreo celulă nelocuită de bucuria verzuie de aburul ieşind calm din siret de aerul<br />
fraged al verii. (…) aici e cuibul timpului şi al gândurilor eterate aici parfumul de molid<br />
îţi umple memoria şi te revezi bătând la poarta palatului în noaptea cu ploaie. amintirile<br />
despre tine te refac. nu-ţi mai urăşti ca ieri bunăoară tăcerea spiralată nici liniştea flegmei.<br />
eşti apa nerăbdătoare din preajma vrejului de iederă înlănţuind copacul”.<br />
Invitaţie la jocul banchizelor<br />
Prin volumul Pe banchizele din cer (2004) Călina Trifan nu se vrea o rostitoare<br />
de esenţe şi definiţii ale adevărurilor general valabile. Tendinţa detotalizatoare, absenţa<br />
atitudinii de veneraţie faţă de trecutul statuar, imprecizia şi ambiguitatea, structura trucată<br />
ne determină să considerăm că sensibilitatea acestei poezii este una postmodernă.<br />
Titlurile de compartimente, dar şi întreaga structură a cărţii se scaldă în ambiguităţi.<br />
Pare a fi o structură scăpată de sub control, căci are tendinţa de a se elibera de orice rigori<br />
formale sau de conţinut. Poeta abordează ludic, deconstructivist una câte una icoanele<br />
ideologice şi textuale ale umanităţii: discursul biblic, basmul vieţii de după moarte,<br />
categoriile etice şi estetice, viziunile standardizate asupra actului poetic etc. Mitul biblic<br />
al răsplăţii pentru păcate este o „antică poveste” depăşită, în care „creadă alţii”; cerul<br />
– un „rival” provocat temerar la un duel pentru câştigarea dreptului la viziune; rima –<br />
o constrângere ca multe altele în calea manifestării libere a gândului; iar frumuseţea,<br />
(„o narcisă scăldată în soare”), are nevoie de „formol” ca să dureze.<br />
Traseul romantic de iniţiere cosmică devine la Călina Trifan un „drum şi cale/ pe<br />
care/ mergi şi nu înaintezi”. Demersul ei se structurează pe coordonatele unui neant al<br />
semnificaţiilor grave: „S-a prefăcut că pleacă/ dar nesperat/ de-a curmezişul pieptului/<br />
adevărul şi-adevăratul/ s-au lăsat/ dulce pe inimă” (Compoziţie la neant). „Adevărul<br />
şi-adevăratul” nu sunt categorii transcendentale, provocatoare de tristeţe sfâşietoare, ele<br />
ţin de imanenţă şi capătă acreditare dacă sunt „dulci”. Dacă la moderni obiectul poeziei<br />
devine propria ei creaţie ca tensiune spre absolutul obiectiv şi inaccesibil, la Călina Trifan<br />
44 Metaliteratură, anul XII, nr. 5-6 (<strong>31</strong>), <strong>2012</strong>