Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
JØRGEN HANSEN<br />
<strong>Et</strong> <strong>sted</strong> på <strong>Margueritruten</strong><br />
Bind 2: Jylland<br />
TexTour 2024
<strong>Et</strong> <strong>sted</strong><br />
på <strong>Margueritruten</strong><br />
Bind 2: Jylland
Af samme forfatter er tidligere udkommet:<br />
Danmark rundt ad <strong>Margueritruten</strong> (1991)<br />
Midt i en turisttid (1992)<br />
Turisme (2003)<br />
Danmarkshistorier. 100 fortællinger fra<br />
<strong>Margueritruten</strong> (2008)<br />
Landsbyer i Randers Kommune (2010)<br />
Koldingfjord – fra Julemærkesanatorium til<br />
internationalt hotel (2011)<br />
Aalborgturismen i 100 år (2012)<br />
Limfjordsglæder (2012)<br />
Kloster, kniplinger og kommandører (2013)<br />
Ferie ved havet – hvilken rigdom (eget forlag,<br />
2013)<br />
Dansk turisme i 125 år (eget forlag, 2014)<br />
Folk og <strong>sted</strong>er i Aarhus (eget forlag, 2014)<br />
<strong>Margueritruten</strong> (2015)<br />
Kongelige fodspor i Østjylland (eget forlag,<br />
2015)<br />
Det farlige sund mellem odderne (eget forlag,<br />
2015)<br />
Danske Spor i Schleswig-Holstein (eget forlag,<br />
2016)<br />
501 <strong>sted</strong>er i Danmark (2016)<br />
101 <strong>sted</strong>er i Danmark (2016)<br />
28 smukke ture på <strong>Margueritruten</strong> (eget forlag,<br />
2016)<br />
The Indispensable Guide to Aarhus (eget forlag,<br />
2016, 2. oplag 2017)<br />
Hyggelige <strong>sted</strong>er i Danmark (2017, 2. oplag<br />
2018)<br />
Oplev Danmark – højest, størst, først (2017, 2.<br />
oplag 2018)<br />
Elbens hvide perle (eget forlag, 2017)<br />
Pilgrimsture i Danmark (2018)<br />
Den store bog om Danmark (2018)<br />
Vandreture i Sverige (2019, tillige på svensk:<br />
Vandra i Sverige)<br />
Bilture i Danmark (2019, 2. reviderede oplag<br />
2022)<br />
Skæbnefortællinger fra danske slotte og<br />
herregårde (eget forlag, 2019)<br />
På tværs af Europa (eget forlag, 2019)<br />
Danmarks slotte og herregårde (2020)<br />
Her findes et minde (2021)<br />
Danmarks småøer (2021)<br />
Bilture i Sverige (2021, tillige på svensk: Bilturer<br />
i Sverige)<br />
Sveriges nationalparker (2021, på svensk)<br />
Gade op og gade ned (eget forlag, 2022)<br />
Cykelture i Sverige (2022, tillige på svensk:<br />
Cykelturer i Sverige)<br />
Gratis oplevelser i Danmark (2022)<br />
Vandringsslingor i Sverige (2022, på svensk)<br />
Bucket List. 250 oplevelser i Danmark (2022)<br />
Fra hal til aktivitets- og feriecenter.<br />
Skærbækcentret 1971-2021 (eget forlag, 2022)<br />
Jernbanefortællinger (eget forlag, 2023)<br />
Gratis oplevelser i Sverige (2023, tillige på<br />
svensk: Gratis upplevelser i Sverige)<br />
Byvandringer i Danmark (2023)<br />
På strejftog med kunst i østjyske byer (eget forlag,<br />
2023)<br />
<strong>Et</strong> <strong>sted</strong> på <strong>Margueritruten</strong> – Bind 2: Jylland<br />
2024 © Jørgen Hansen og Forlaget TexTour<br />
ISBN 978-87-971784-X-X<br />
Forsidefoto: Hjørnet af Kongensgade og Lindegade i Christiansfeld (Hjart WP)<br />
Forlaget TexTour, Byagervænget 26, 8330 Beder · www.textour.dk · Bestilling: forlag@textour.dk
INDHOLDSFORTEGNELSE<br />
Forord: <strong>Margueritruten</strong> 8<br />
1. Egen: De røde kirkestalde 9<br />
2. Sønderborg: Ringridningens højborg 10<br />
3. Egernsund: Over 40 teglværker 12<br />
4. Sønderhav: Villa Olinda 13<br />
5. Kollund: Gendarmernes sti 14<br />
6. Bov: Den krumme vej 15<br />
7. Alslevkro: Æ Kringelbahn 17<br />
8. Løgumkloster: Krigens ofre 18<br />
9. Draved Skov: Den fordrukne bøddel 21<br />
10. Solvig: Jomfru Annas giftermål 22<br />
11. Højer: Mellem dansk og tysk 23<br />
12. Ballum: Sorgagre 26<br />
13. Ballum Sluse: Krigsfanger og marskbønder 27<br />
14. Skærbæk: Præstefejden 28<br />
15. Hviding: På historisk grund 29<br />
16. Ribe: Kathovedporten 31<br />
17. Vilslev: Stormflodsmærket 32<br />
18. Esbjerg: Danmarks første motorfyrskib 33<br />
19. Oksbøl: Vestjyske riddere 34<br />
20. Nymindegab: Esepigerne og malerne 36<br />
21. Hvide Sande: Mellem fjord og hav 37<br />
22. Nørre Lyngvig: En vestjysk kæmpe 38<br />
23. Hee: Ræven bag øret 40<br />
24. Fjand: Kloge folk 41<br />
25. Thorsminde: En industriel tragedie 42<br />
26. Ferring: Farvekraft ad helvede til 44<br />
27. Harboøre: Brændevinsprædikanten 45<br />
28. Thyborøn: Jyllandsslaget 47<br />
29. Agger: Både fugl og fisk 48<br />
30. Thissinghus: En morsingsk købmandsgård 50<br />
31. Vester Assels: Sømanden fra Mors 51<br />
32. Nykøbing Mors: Jantelovens ophavsmand 53<br />
33. Hanklit: Reddet af folkeaktier 55<br />
34. Thi<strong>sted</strong>: Høj- og friskolemanden 56<br />
35. Vorupør: Her går det i fisk 58
36. Hanstholm: Havn på Jyllands skulder 59<br />
37. Kærup Holme: Den mislykkede landvinding 60<br />
38. Bulbjerg: En flyvende fru Jensen og tyskerne 61<br />
39. Klim: <strong>Et</strong> stykke industrihistorie 63<br />
40. Janum: En hilsen fra istiden 64<br />
41. Torslev: Hende tog fanden sig af 65<br />
42. Oxholm: Klostret på øen 67<br />
43. Halvrimmen: Historien om en stationsby 68<br />
44. Hune: Med saksen som tryllestav 70<br />
45. Saltum: Staunings fri<strong>sted</strong> 71<br />
46. Store Vildmose: Røvernes trædesten 73<br />
47. Manna: Sjælden prædikestol 74<br />
48. Vren<strong>sted</strong>: Farvel til centralen 76<br />
49. Lønstrup: Skudehandel på Norge 77<br />
50. Hirtshals: Bjeskens hjemstavn 78<br />
51. Tolne: Mord uden lig 79<br />
52. Frederikshavn: Teflonbehandlet krudttårn 80<br />
53. Under<strong>sted</strong>: Underet i Under<strong>sted</strong> 82<br />
54. Voerså: Kirsebær og kro 83<br />
55. Dronninglund: Røverne på Jyske Ås 85<br />
56. Hals: Ni kilometer sommerland 86<br />
57. Dokkedal: Mellem hav og mose 88<br />
58. Lindenborg: To finansministre 90<br />
59. Støvring: De hvide jomfruer 91<br />
60. Thingbæk: Madpakkerne druknede i sand 92<br />
61. Skørping: Fru Lunds sommerpensionat 93<br />
62. Rold Skov: Pavillonen i skoven 94<br />
63. Assens: Cement og salt 96<br />
64. Broløs: Brødløst trinbræt 97<br />
65. Hvornum: Det my(s)tiske ”Odins Alter” 99<br />
66. Klejtrup: Dansk-amerikanerens verdenskort 100<br />
67. Vejrum og Tapdrup: Tre eller fire nagler 101<br />
68. Hald Ege: De røde barakker 103<br />
69. Lysgård og Thorning: Den melankolske landsbypræst 104<br />
70. Aunsbjerg: Blichers franske skytte 106<br />
71. Sjørslev: Det jyske oprør mod Christian 2. 108<br />
72. Grathe Hede: Thor Langes mindesmærke 110<br />
73. Vinderslev: På dommens dag 111<br />
74. Ans: Den kunstige sø 112<br />
75. Ulstrup: Skeel’ernes storhed og fald 114<br />
5
76. Fussingø: Holstenerne i Kronjylland 116<br />
77. Randers: Rådhus på hjul 117<br />
78. Randers: Den mægtige jyske hingst 119<br />
79. Mellerup: Grundtvigiansk højborg 120<br />
80. Stenalt: Den italienske villa 122<br />
81. Løvenholm: Skudt på sneppejagt 123<br />
82. Meilgaard: Køkkenaffald fra stenalderen 124<br />
83. Bønnerup Strand: Fiskernes havn 126<br />
84. Fornæs: Jyllands østligste punkt 127<br />
85. Grenaa: Folkets kærlighed 128<br />
86. Ålsø: Karen Blixens bedstefar 129<br />
87. Dråby: Molslandets domkirke 130<br />
88. Fuglsø: Ryes skanser 132<br />
89. Knebel: Molbostøtten 133<br />
90. Thorsager: Jyllands eneste rundkirke 134<br />
91. Aarhus: Den galante promenade 135<br />
92. Aarhus: Rådhustårn med stillads 138<br />
93. Aarhus: Perfekt til skovtur 141<br />
94. Saksild: De første sommerhuse 142<br />
95. Gylling: Englænderne på Gyllingnæs 144<br />
96. Amstrup: Smuglerdronningen 145<br />
97. Torrild: Blide kilde 147<br />
98. Skanderborg: Kirken i slotstårnet 148<br />
99. Emborg: Skeletterne fortæller 149<br />
100. Ry: Station ved møllen 150<br />
101. Laven: Skjoldborgs Dynæs 152<br />
102. Sejs-Svejbæk: Fra fattighul til turistattraktion 153<br />
103. Silkeborg: Kur, kunst og badeanstalt 155<br />
104. Hjøllund: Fra krigens tid 156<br />
105. Gammel Rye: Verdens smukkest beliggende flyveplads 158<br />
106. Serridslev: Oberstens fejltrin 159<br />
107. Tamdrup: Harald Blåtands omvendelse 161<br />
108. Hjortsvang: Ude på landet 162<br />
109. Lerbæk: Det skal ej ske! 163<br />
110. Hvidbjerg: Kunstnerkoloni ved klitten 165<br />
111. Fredericia: Religiøs fristad 166<br />
112. Lillebælt: Den gamle Lillebæltsbro 168<br />
113. Hammer Bakker: Husmandskunstnerne 170<br />
114. Aalborg: En tusindkunstner 171<br />
115. Nibe: Sankt Jørgen, dragen og silden 173<br />
6
116. Løgstør: Frederik VII’s Kanal 174<br />
117. Farsø: Nobelpristageren og hans søster 176<br />
118. Lerkenfeld: Da fæstebønderne blev herremænd 177<br />
119. Aalestrup: 20.000 roser 178<br />
120. Ged<strong>sted</strong>: Paradiset ved Lovns Bredning 179<br />
121. Kjeldgaard: Pelsfarmeren fra Canada 180<br />
122. Å<strong>sted</strong>: Danmarks mindste borg 181<br />
123. Harre Vig: Vikingernes tørdok 183<br />
124. Ejsing: Kirken med de fem gavle 184<br />
125. Nørre Nissum: <strong>Et</strong> rakkerliv 186<br />
126. Vind: Den åbne grav 187<br />
127. Herning: Uldjydernes tinghus 188<br />
128. Brande: Gavlmalerierne 190<br />
129. Billund: Fra maskinsnedkeri til legetøjsimperium 192<br />
130. Vandel: Fliegerhorst Vejle 194<br />
131. Egtved: Døden fra Lübeck 195<br />
132. Vester Nebel: ”Andelshøvdingen” 197<br />
133. Kolding: Reiminchs apotek 198<br />
134. Hejlsminde: Grænsen til Preussen 199<br />
135. Aller: Mølleren ved grænsen 201<br />
136. Haderslev: Gotikkens danske højborg 203<br />
137. Årøsund: Postruten 204<br />
138. Løjt Kirkeby: Løjtingernes land 205<br />
139. Aabenraa: Kanonkuglen i Slotsgade 207<br />
140. Kliplev: Kliple Mærken 209<br />
7
FORORD<br />
<strong>Margueritruten</strong><br />
Inspirationen til <strong>Margueritruten</strong> kom fra Axel Dessau (1909-92), der var dansk turismes ”ambassadør” i<br />
USA i en menneskealder. Da han i 1978 vendte tilbage til Danmark, havde han hovedet fuldt af ideer. En af<br />
dem var, at vi i Danmark skulle tage ved lære af de naturskønne veje, som var blevet udformet i USA under<br />
overskriften scenic routes – men ligesom med så mange andre fortræffelige ideer tog det adskillige år, før<br />
forslaget kunne føres ud i livet.<br />
Til sidst lykkedes det at begejstre både Turismens Fællesråds formand Arne Melchior og vejdirektør<br />
Per Milner for ideen, og som direktør i Turismens Fællesråd blev det min opgave at lægge det store puslespil<br />
og få realiseret planen om én sammenhængende, naturskøn rute for bilister gennem hele Danmark. Før<br />
ruten kunne erklæres færdig, skulle der forhandles med samtlige amter og de over 100 daværende kommuner,<br />
som blev berørt af ruteforløbet. Alle amter var med på ideen – bortset fra Bornholms Amt, og derfor er<br />
der ingen Margueritrute på Bornholm.<br />
Da ruten var godkendt af alle parter, kunne de brune skilte med den hvide og gule marguerit opsættes,<br />
og den 21. april 1991 indviede dronning Margrethe ruten i Emborg lige ved ”bagdøren” til Fredensborg<br />
Slot.<br />
Siden er <strong>Margueritruten</strong> blevet justeret og nogle <strong>sted</strong>er forlænget, så den i dag har en samlet længde<br />
på 4.218 km. Hvis man skulle få den idé at gennemkøre <strong>Margueritruten</strong> fra ende til anden, vil man passere<br />
flere hundrede af Danmarks vigtigste seværdigheder og attraktioner. Meningen med denne bog er imidlertid<br />
at standse op på <strong>sted</strong>er undervejs, som vil være ukendte for de fleste, eller at fortælle en historie om et af<br />
de kendte <strong>sted</strong>er, som næppe er paratviden for særligt mange. På den måde kan bogen forhåbentlig bidrage<br />
til at gøre en tur ad <strong>Margueritruten</strong> endnu mere oplevelsesrig.<br />
Dette andet bind omhandler Jylland, mens bind 1 indeholder historier fra Sjælland, Lolland, Falster,<br />
Møn, Langeland, Fyn og Ærø.<br />
Bogen ville ikke være blevet til noget uden min kone Lone Krogh Nielsen. Jeg er hende stor tak skyldig,<br />
fordi hun endnu en gang og med sædvanlig omhu har læst korrektur.<br />
Beder, marts 2024<br />
Jørgen Hansen<br />
8
1. EGEN<br />
De røde kirkestalde<br />
F<br />
RA Fynshav går <strong>Margueritruten</strong> (som kommer med færgen fra Bøjden) tværs over Als til<br />
Sønderborg, og når man er omtrent halvvejs, lønner det sig at standse bilen i Egen med de<br />
fine kirkestalde. De er en seværdighed af de sjældne, og i det hele taget er der tale om en<br />
hyggelig plet med den højt beliggende kirke, hvorfra man har en storslået udsigt.<br />
Før i tiden var kirkestaldene meget almindelige, og meningen var naturligvis, at<br />
bønderne kunne opstalde deres heste her, mens de var i kirke. I Egen er der bevaret i alt 34 stalde med stråtag,<br />
der er bygget mellem 1793 og 1894 af bindingsværk (og som er rødmalet, således som det var skik og<br />
brug på Als). Hver stald har et nummer, som svarer til de forskellige byer i sognet, så der ikke kunne opstå<br />
tvivl om, hvilke heste, der skulle opstaldes hvor. Det var dog kun bønderne fra de fjernest beliggende byer i<br />
sognet, som havde ret til en staldplads; hvis man boede tættere på kirken, måtte man værsgo gå. Den romanske<br />
kirke, som er den største på Als, er særpræget derved, at den ikke har noget tårn, og det nuværende<br />
rytterspir er først påsat i 1888. Til gengæld findes der en imponerende, fristående klokkestabel af træ fra<br />
senmiddelalderen.<br />
Kirkestaldene i Egen (Dguendel WP)<br />
9
I gammel tid blev der holdt ting i Egen, og den såkaldte Galgehøj øst for kirken var retter<strong>sted</strong>et, hvor<br />
eventuelle dødsdomme blev eksekveret. Det skete bl.a. den 8. januar 1634, hvor et antal misdædere blev<br />
henrettet. I Nordborg kirkebog kan man læse, at der var tale om seks personer, ”som gav sig ud for Tartarer,<br />
have brudt ind udi Kirken der oc stjaalet 300 Sk. og gjort meget mere undt, som deres Bekjendelse lød. De<br />
tre blev lagt paa Steiler, 1 hængt, og 1 Qvinde. Senere blev den 6de lagt paa Stejle. Gud bevare hver Christen<br />
for saadan Folk paa alle deres Reiser. Amen”.<br />
Der var tale om Hans Taters røverbande, som i 1633 havde røvet og myrdet løs flere <strong>sted</strong>er på Als,<br />
inden de ved nytårstid var blevet taget til fange af en flok ophidsede alsinger og indsat i fængslet på Nordborg<br />
slot. Den eneste, som undslap, var Hans Tater selv; han havde held til at stjæle en båd og sejle til Lyø.<br />
Alsingerne satte efter ham, og efter en større eftersøgning på Lyø lykkedes det at finde bandens hovedmand.<br />
Han blev bundet på hænder og fødder og ført til Nordborg slot og blev altså henrettet sammen med sin mor<br />
og de øvrige bandemedlemmer. Når moderen også måtte lade livet, skyldtes det, at hun havde holdt hus for<br />
Hans Tater, og at ”hos dem samledes al slags rak, de soldede og levede lystigt af deres røverier”.<br />
Også i september 1765 var retter<strong>sted</strong>et i Egen skueplads for en henrettelse. Det var Christen Mathiesen,<br />
som havde slået sin tjenestepige ihjel og derpå kastet liget i havet. Selvom det var midt i boghvedehøsten<br />
og alle folk var i marken, havde der alligevel forsamlet sig en stor folkemængde, som bivånede begivenheden.<br />
En sådan henrettelse var i øvrigt en temmelig bekostelig affære. Ifølge ”Tax-Ordningen for Skarprettere<br />
af 12. Marts 1698” skulle skarpretteren have 10 rigsdaler for en hængning og fire rigsdaler for at<br />
tage den døde krop ned fra galgen. Hertil kom en hyre på tre rigsdaler, hvis skarpretteren også skulle ”slaa<br />
Arme og Ben i Stykker”, dvs. radbrække den formastelige.<br />
→ Egen Kirke, Egen Kirkevej 2, 6430 Nordborg.<br />
2. SØNDERBORG<br />
Ringridningens højborg<br />
ÅR <strong>Margueritruten</strong> er kommet til Sønderborg, kan man stifte bekendtskab med en sønderjysk<br />
specialitet, nemlig ringridning. Ringridertraditionen er i Danmark kun bevaret i<br />
N Sønderjylland, og kulminationen er de store ringriderfester i Sønderborg og Aabenraa i<br />
juli, der er blevet deciderede folkefester af flere dages varighed med tivoli og dansetelte.<br />
Der er således megen logik i, at Danmarks eneste ringridermuseum ligger i Sønderborg,<br />
hvor det endda er indrettet i byens næstældste hus.<br />
Historien om ringridningen begynder i middelalderen, hvor rytterturneringer med lanse og sværd var<br />
en yndet sportsevent ved de kongelige og fyrstelige hoffer. Det var imidlertid en aktivitet, som nok var underholdende,<br />
men som også kunne have dramatiske følger. Ringriderne risikerede nemlig at sætte liv og<br />
10
lemmer på spil, og mere end én fyrstelig vovehals har måttet bøde med livet, fordi han kom i vejen for modstanderens<br />
lanse. Faktisk nedlagde paven forbud mod disse drabelige ridderdyster, da den franske konge<br />
Henrik 2. blev dræbt i en turnering i 1559.<br />
Ringridermuseet (Jørgen Hansen)<br />
Med Christian 3. kom ridderturneringerne til Danmark i en modificeret form, hvor opgaven var at<br />
”spidde” den ophængte ring. Christian 3. lod i 1545 indrette en ringridningsbane på Amagertorv, og ved<br />
Christian 4.s kroning i 1596 blev der arrangeret ringridningskonkurrencer, der varede i flere dage, og som<br />
havde deltagelse af stribevis af konger og fyrster fra hele Europa. Christian 4. var selv passioneret ringrider<br />
(og vandt da også konkurrencen ved sin kroningsfest; han red efter ringen 340 gange og tog den i alt 206<br />
gange).<br />
I Sønderjylland hører man dog først i begyndelsen af 1800-tallet om ringridning som en del af fester<br />
rundt om i landsbyerne, og da hertugen af Augustenborg i 1845 fejrede sit sølvbryllup, deltog 400 ryttere i<br />
et storstilet ringridningsarrangement. Den første ringridning i Sønderborg blev arrangeret i 1857, men<br />
måtte opgives på grund af manglende tilslutning. I 1888 stiftede købmand Georg Hansen en forening, der<br />
skulle arrangere ringriderfest i byen, og den har så fundet <strong>sted</strong> lige siden (med undtagelse af de to verdenskrige<br />
og enkelte aflysninger). Takket være A.P. Møller fonden er den historiske ridebane ved Sønderborg<br />
11
Slot genetableret, og her arrangeres om sommeren historisk ringridning hver tirsdag. I hele Sønderjylland<br />
er der i dag omkring 50 ringriderfester med Sønderborg som den største. Her deltager op mod 500 heste<br />
og ryttere i dagene omkring den anden weekend i juli.<br />
→ Ringridermuseet, Kirkegade 8, 6400 Sønderborg. ringridermuseet.dk<br />
3. EGERNSUND<br />
Over 40 teglværker<br />
RA Gråsten kan man gøre en lille afstikker til Egernsund. Omkring 1890 lå der over 40<br />
F<br />
teglværker i og omkring Egernsund, og i en lang periode var Egernsund faktisk centrum<br />
for hele den nordeuropæiske teglværksindustri. Det var kombinationen af istidsler, et sejlbart<br />
farvand og masser af træ, der skabte teglværksindustrien på Broagerland i 1840’erne.<br />
Teglværkerne havde behov for transport af produkterne, og det førte til, at Egernsund<br />
fik en betydelig småskibsflåde. Den historie fortælles på Cathrinesminde Teglværk, som nu er museum<br />
om teglværksindustrien. Der er tale om et imponerende velbevaret kulturmiljø, ja faktisk et helt lille<br />
samfund. Man ser lergraven, tipvognene, produktionsanlægget med den store ringovn, tørreladerne, afskibningsmolen,<br />
fabrikantvillaen og arbejderboligerne. I dag er der kun en håndfuld af de gamle teglværker på<br />
Broagerland tilbage.<br />
Da Egernsund i 1909 fik sin egen kirke, blev stenene selvfølgelig leveret af nogle af teglværkerne.<br />
Den er tegnet af Richard Dethlefsen (1864-1944), der selv stammede fra Egernsund, og som var blevet<br />
ansat til at restaurere domkirken i Königsberg i Østpreussen (som i dag er Kaliningrad). Hans far ejede flere<br />
teglværk i Egernsund, og det var ham, der donerede kirken til byen.<br />
For at komme til Broagerland fra Gråsten, må man køre over den 238 meter lange bro over Nybøl<br />
Nor. Den nuværende bro fra 1968, der blev indviet af prinsesse Benedikte, afløste en kædefærge fra 1927.<br />
Broen har imidlertid haft en forgænger, idet preusserne under den anden slesvigske krig i februar 1864<br />
etablerede en pontonbro med det formål at gøre det lettere at transportere krigsmateriel fra den ene til den<br />
anden side af Nybøl Nor.<br />
Det blev derfor en dansk prioritet at få ødelagt broen, og til det formål sendtes flådens nyeste panserskib<br />
”Rolf Krake” ind i Flensborg fjord. Desværre stak ”Rolf Krake” for dybt, så man kunne ikke komme<br />
så langt ind, at man kunne få øje på broen. Til gengæld havde et preussisk batteri på fjordens sydside fået øje<br />
på ”Rolf Krake” og begyndte at beskyde skibet. Ikke desto mindre sendte ”Rolf Krake” hele 57 skud mod<br />
det <strong>sted</strong>, hvor man regnede med, at broen måtte befinde sig, men uden den ønskede virkning. Da ”Rolf Krake”<br />
trak sig tilbage, måtte man se i øjnene, at de preussiske projektiler havde ramt og dræbt tre besætningsmedlemmer,<br />
mens skaderne på skibet var minimale. I øvrigt ramte en af ”Rolf Krake”s 60 punds kugler<br />
12
nabohuset til pontonbroen, hvor der var vagtlokale for broens skildvagter. Først halverede kuglen et træ<br />
foran huset, dernæst gik den gennem et 50 centimeter tyk ydermur og en 20 centimeter tyk skillevæg,<br />
inden den pulveriserede en jernovn inde i huset.<br />
→ Cathrinesminde Teglværk, Illerstrandvej 7, 6310 Broager. msj.dk<br />
4. SØNDERHAV<br />
Villa Olinda<br />
Å turen fra Gråsten til Kruså følger <strong>Margueritruten</strong> på et langt stykke nordsiden af Flensborg<br />
Fjord. Vel går langt det meste af <strong>Margueritruten</strong> ad smukke veje, men denne vej-<br />
P<br />
strækning langs fjorden hører til de absolut smukkeste. Fra Fjordvejen mellem Sønderhav<br />
og Kollund kan man gøre en lille afstikker ad Østerskovvej, og derved passerer man Villa<br />
Olinda og Villa Lola. De to villaer blev bygget af købmand J.R. Schwarz i 1888-89, og da<br />
han døde i 1905, blev de købt af Johann Anthon, der var maskinfabrikant i Gråsten. Sønnen Oscar Anthon<br />
ejede villaerne fra 1920 til sin død i 1939, hvorefter ejerskabet overgik til enken Marie Anthon. Eftersom<br />
familien Anthon var tysk, blev maskinfabrikken i Gråsten konfiskeret af den danske stat efter besættelsen,<br />
men familien beholdt de to villaer.<br />
I efteråret 1944 lejede Marie Anthon de to villaer ud til Dr. Werner Best (1903-89). Han var kommet<br />
til Danmark som tysk rigsbefuldmægtiget i november 1942 og var sammen med sin hustru Hildegard (Hilde)<br />
og parrets fem børn flyttet ind i villaen Rydhave i Charlottenlund (som i øvrigt i dag er bolig for USA’s<br />
ambassadør). Når Best lejede villaerne ved Flensborg Fjord, var det formentlig for at have et <strong>sted</strong> langt fra<br />
København, hvor det alt andet lige ville være mere sikkert for hustruen og børnene at opholde sig i krigens<br />
sidste måneder. Bests venskab med dyrlæge Jens Møller (1894-1951) i Gråsten, der var den nazistiske leder<br />
af det tyske mindretal i Sønderjylland, kan også have spillet en rolle for valget af beliggenheden.<br />
Villa Olinda var herskabsvillaen, mens Villa Lola blev benyttet af de tilknyttede tjenestefolk. Werner<br />
Best har næppe opholdt sig særligt ofte i Villa Olinda, men i april 1945 flyttede hustruen, de fem børn og<br />
deres barnepiger fra København til Sønderjylland. Det er uklart, om børnene gik i den lille tyske skole i<br />
Sønderhav, mens de boede i Villa Olinda, men i hvert fald var der adskillige tyske officerer og diplomater,<br />
hvis familier flyttede til Flensborg Fjord, og hvis børn gik i skolen, der med 34 elever var udnyttet til bristepunktet.<br />
Efter befrielsen blev Best dømt til døden, men ved Højesteret blev dommen i 1950 ændret til 12 års<br />
fængsel. I 1951 blev han benådet og udvist af Danmark. Hustruen og børnene blev i 1945 interneret i<br />
flygtningelejren i Oksbøl, hvor hun opførte sig værdigt og roligt og ”stolt som en pave”. Den 1. november<br />
1946 blev de overflyttet til en flygtningelejr ved Vorbasse, og i april 1947 blev de hjemsendt til Tyskland.<br />
Under interneringen lykkedes det hende at aflægge Villa Olinda et besøg – men kun for at konstatere, at alle<br />
13
hendes ejendele var væk. I mellemtiden havde det danske toldvæsen beslaglagt 300 flasker spiritus, tusindvis<br />
af cigarer og cigaretter samt diverse andre luksusvarer, der befandt sig i villaen.<br />
→ Østerskovvej 44C (Villa Lola) og 46 (Ville Olinda), 6340 Kruså.<br />
5. KOLLUND<br />
Gendarmernes sti<br />
ORT før <strong>Margueritruten</strong> når til Kruså, kan man i Kollund dreje til venstre ad Molevej. På<br />
K<br />
den måde kommer man forbi Kollund Mole, hvorfra spritbådene før i tiden sejlede over<br />
fjorden til Flensborg. Vejen ender ved en parkeringsplads i Kollund Skov, og herfra<br />
udgår flere vandrestier gennem skoven, der er hjem<strong>sted</strong> for sjældne arter som bjergsalamander<br />
og sortspætte. Siden 2017 ejes skoven af Den Danske Naturfond, der vil bevare<br />
de gamle træer og sørge for, at skoven for lov til at udvikle sig frit som urørt skov.<br />
Gendarmstien, Kollund Skov (Hjart WP)<br />
Ved parkeringspladsen kan man også støde til Gendarmstien, der er en 84 kilometer lang vandrerute<br />
langs den dansk-tyske grænse fra Padborg i vest til Skovby på Als i øst. Gendarmstien hidrører fra de blå<br />
grænsegendarmer, som efter Sønderjyllands genforening i 1920 patruljerede langs grænsen til Tyskland,<br />
14
der kom til at gå ude midt i Flensborg Fjord. Det foregik til fods og så tæt på fjorden som overhovedet<br />
muligt.<br />
Det allerførste stykke fra Padborg mod øst, indtil grænsen rammer fjorden, går stien selvfølgelig langs<br />
selve grænsen. Den er markeret med nummererede grænsesten, der har en rille øverst oppe, som helt præcist<br />
angiver, hvor grænsen går. Langs fjorden benyttede gendarmerne allerede anlagte stier og veje, hvor det<br />
var hensigtsmæssigt, men ellers blev stien om nødvendigt lagt hen over privat jord for hele tiden at have det<br />
bedst mulige udsyn over fjorden. Og det har vore dages vandrere på Gendarmstien i høj grad gavn af, fordi<br />
det gør turen til en meget afvekslende og naturskøn oplevelse.<br />
Grænsegendarmeriet udsprang af det holstenske Grænsegendarmericorps, der blev oprettet helt tilbage<br />
i 1838. Da grænsen mellem Danmark og Tyskland blev fastlagt efter folkeafstemningen i 1920, fik<br />
Grænsegendarmeriet til opgave at patruljere langs den nye grænse, at stå for en del af toldbehandlingen ved<br />
grænsen og at kontrollere trafikken ved en række af de små grænseovergangs<strong>sted</strong>er, der blev oprettet. Da<br />
nazisterne kom til magten i Tyskland i 1930’erne, besluttedes det at udstyre gendarmerne med våben af militær<br />
kaliber, og fra 1937 indgik gendarmerne direkte i det militære forsvar af Sønderjylland. Gendarmstien<br />
var i brug indtil 1959, hvor grænsegendarmerne blev motoriserede. I dag er deres arbejde overtaget af<br />
politiet.<br />
Gendarmstien er – naturligvis – markeret med en blå gendarm. Den er en certificeret kvalitetsvandrevej,<br />
og den er meget let at følge. <strong>Et</strong>apen fra Padborg til Sønderhav kaldes ”Bjergetapen”, fordi der er flest<br />
bakker på denne strækning. Derefter følger ”Tegletapen” fra Sønderhav til Brunsnæs med de mange teglværker<br />
på Broagerland og ”Krageetapen” fra Brunsnæs til Gammelmark, der har fået navn efter landskabet<br />
Kragesand. De to sidste etaper er ”Strandetapen”, der fører fra Gammelmark forbi Dybbøl og Sønderborg<br />
til Høruphav, og ”Mølleetapen”, der går fra Høruphav til Skovby.<br />
→ Kollund Mole, Molevej, 6340 Kruså. gendarmsti.dk<br />
6. BOV<br />
”Den krumme vej”<br />
A <strong>Margueritruten</strong> i sin tid blev udformet, blev det besluttet, at der skulle være tale om en<br />
D<br />
fortløbende strækning, således at man aldrig kunne være i tvivl om, hvor man skulle køre<br />
hen for at følge ruten. Men for at give mulighed for en ekstra rute ned gennem det midterste<br />
Jylland, har man dog i Dronninglund i Nordjylland og i Kruså ved den dansk-tyske<br />
grænse undtagelsesvis to muligheder. I Kruså kan man således vælge at køre mod nord i<br />
retning mod Aabenraa eller at køre mod vest til Tønder.<br />
15
Når man vælger den sidste mulighed, går turen først gennem landsbyen Bov, hvor man fra Padborgvej<br />
kan gøre en lille afstikker ned ad Rønsdamvej, som ender ved ”Den krumme vej”. Der er tale om en gren af<br />
den ældgamle Hærvej, som i middelalderen blev bevogtet af borgen Nyhus. På den tyske side af den nuværende<br />
grænse ses stadig resterne af denne borg, der blev opført af holstenske grever i 1345 med det formål<br />
at bevogte ”Den krumme vej” og at opkræve told af varer, der skulle føres til og fra Flensborg. I 2001 blev<br />
et stykke af den gamle brolægning frem til grænsen mellem Rønsdam og Schlossberg frilagt og restaureret,<br />
og på den måde kom Danmarks ældste, brolagte vej igen til syne.<br />
Den krumme vej (Hjart WP)<br />
Grænseovergangs<strong>sted</strong>et blev etableret efter Genforeningen i 1920 som toldkontrolpost, men kort<br />
efter ”nedgraderet” til en såkaldt ”anmeldelsespost”, hvor kun beboere fra Bov og Niehuus (Nyhus) havde<br />
lov at gå over grænsen. Efter den tyske besættelse af Danmark i 1940 blev overgangen lukket – og det var<br />
den indtil 1956, hvor den som ”sekundær grænseovergang” måtte passeres af brandvæsenet og enkelte andre<br />
med særlig tilladelse.<br />
Da Danmark tiltrådte Schengenaftalen i 2001, blev grænsebommene fjernet langs hele den dansktyske<br />
grænse – bortset fra netop her. Bov Museum fik nemlig overdraget grænsebommen og påtog sig samtidig<br />
en forpligtelse til at vedligeholde bommen. Opgaven blev overdraget til ”Bomlauget”, hvis 15 laugs-<br />
16
medlemmer alle skal være bosiddende i eller have tæt tilknytning til den daværende Bov Kommune, ligesom<br />
det er en forudsætning, at deres personnummer slutter med et ulige tal.<br />
Ud over formanden tæller lauget bl.a. en første og anden Røde Mester, der har ansvaret for den røde<br />
maling på bommene samt en første og anden Hvide Mester med ansvar for den hvide farve. Hertil kommer<br />
en Afsnøremester, der sørger for, at overgangen mellem farverne er knivskarp, samt en første Nøglebevarer,<br />
der er betroet opgaven med at holde styr på nøglen til bommens hængelås. Ifølge Schengenaftalen skal den<br />
nemlig altid være aflåset i åben tilstand.<br />
→ Røndamsvej, 6330 Padborg.<br />
7. ALSLEVKRO<br />
Æ Kringelbahn<br />
U om dage suser man rask af <strong>sted</strong> i bil, men når <strong>Margueritruten</strong> på strækningen mellem<br />
N<br />
Bredevad og Løgumkloster kommer forbi det lille bysamfund Alslevkro, kan der være<br />
anledning til at mindes en tid, hvor samfærdselsmidlerne var af en noget anden beskaffenhed.<br />
Her lå nemlig en station på amtsbanen mellem Løgumkloster og Aabenraa.<br />
Den nord-sydgående hovedbane fra Flensborg til Vamdrup åbnede i 1866, mens<br />
banen fra Tønder til Hviding stod færdig i 1887. Året efter åbnede stikbanen fra Bredebro til Løgumkloster,<br />
men hvis man ville hele vejen tværs over Sønderjylland, måtte man tage til takke med dagvognen, der var<br />
omkring fem timer om turen fra Løgumkloster til Aabenraa.<br />
Der er derfor ikke noget at sige til, at lokale kræfter ivrede for at få anlagt en tværbane, men det viste<br />
sig, at de preussiske myndigheder ikke var interesserede i en direkte bane fra Løgumkloster til Rødekro,<br />
hvad der ellers ville have været det mest praktiske og betydet mindst mulig rejsetid; til gengæld kunne de gå<br />
med til at anlægge en smalsporet ”småbane” fra Aabenraa over Løjt Kirkeby, Genner, Hovslund, Hellevad<br />
og Bed<strong>sted</strong> til Løgumkloster. Stedkendte vil vide, at det var en ualmindelig omstændelig linjeføring, og det<br />
kan ikke undre, at den i folkemunde blev døbt ”Æ Kringelbahn”: Banens længde blev 54,3 kilometer – men<br />
i lige linje er der kun 33 kilometer fra Aabenraa til Løgumkloster.<br />
Banen, der åbnede i 1901, kom til at indgå i Apenrader Kreis-Kleinbahn, og den fik siger og skriver<br />
26 holdepladser og stationer undervejs. Togets tophastighed var 30 kilometer i timen, så hvis man ville gøre<br />
hele turen fra Løgumkloster til Aabenraa, måtte man tilbringe godt tre timer i toget – inklusive ventetiden i<br />
Hovslund, mens lokomotivet vendte. I starten kørte der fem daglige tog i hver retning, men det blev hurtigt<br />
reduceret, og i 1925 var der kun ét gennemkørende tog om dagen på hele strækningen – men til gengæld<br />
var det 4½ time undervejs! I forhold til den nu pensionerede dagvogn var der altså kun opnået en besparelse<br />
på en halv time.<br />
17
På stationen Alslevkro (i den tyske tid Alslebenkrug) residerede omkring 1905 Laurids Lund. Han<br />
havde forpagtet kroen med tilhørende jernbanestation, og en af hans nærmeste naboer var skrædder Gustav<br />
Kaiser. En dag havde skrædderen et ærinde i Bed<strong>sted</strong> og steg derfor på toget i Alslevkro. Som regulativet<br />
foreskrev, ringede Lund til stationen i Bed<strong>sted</strong> for at melde togets ankomst. Ved denne lejlighed lød Lunds<br />
melding: ”Der Kaiser kommt” (Kejseren kommer). Det udløste nærmest paniktilstande i Bed<strong>sted</strong>: Stationsbestyreren<br />
troede i ramme alvor, at ingen ringere end det tyske riges kejser ville køre gennem byen med toget<br />
til Aabenraa, og meldingen bredte sig som en løbeild i den lille by. Samtlige flag blev skyndsomst hejst,<br />
stationsmesteren, præsten og kommuneforstanderen klædte om i en vældig fart og mødte op på stationen i<br />
deres reglementerede embedsuniformer, mens byens skolebørn blev gennet hen på stationen og opstillet i<br />
snorlige rækker. Da toget fra Løgumkloster rullede ind på Bed<strong>sted</strong> station, istemte børnene ”Deutschland,<br />
Deutschland über alles”, og byens honoratiores stod på perronen med hatten i hånden, klar til at bukke det<br />
bedste, de havde lært. Stor var derfor forbløffelsen, da den eneste passager, der stod af i Bed<strong>sted</strong>, var skrædder<br />
Kaiser. Historien melder ikke noget om, hvad han syntes om at blive modtaget af den tyske nationalhymne,<br />
men i hvert fald fik man travlt med at pille flagene ned igen. Stationsmesteren var i den grad blevet til<br />
grin, mens børnene pænt måtte traske tilbage til skolen.<br />
Ved Genforeningen i 1920 overgik kredsbanen til det nyetablerede Aabenraa Amt, men det stod<br />
hurtigt klart, at der var tale om et fallitbo. ”Æ Kringelbahn” blev nedlagt i 1926, men allerede to år forinden<br />
havde Folketinget vedtaget at anlægge en ny og mere direkte jernbane mellem Løgumkloster og Rødekro.<br />
Denne gang var der tale om en normalsporet statsbane, som dog genbrugte omkring otte kilometer af den<br />
gamle kredsbanes tracé. Den ny bane, som også fik station i Alslevkro (men lidt nordligere end kredsbanen),<br />
åbnede den 2. oktober 1927. Der var tydeligvis tale om en politisk betinget bane i kølvandet på<br />
Genforeningen, og som forventet gav den et drønende underskud. Allerede den 15. maj 1936 blev den<br />
nedlagt igen, og bortset fra den midtsjællandske bane mellem Hvalsø og Frederikssund har ingen anden<br />
dansk jernbane haft så kort en levetid.<br />
→ Alslevkro, Krusåvej 17, 6240 Løgumkloster.<br />
8. LØGUMKLOSTER<br />
Krigens ofre<br />
1.<br />
Verdenskrig satte på mange måder sit præg på det sønderjyske område, som på daværende<br />
tidspunkt var tysk. Det betød, at også dansksindede mænd blev indkaldt til tysk krigstjeneste.<br />
De blev indrulleret i en hær, som de fleste af dem ikke havde noget som helst til overs<br />
for, og omkring 6.000 af dem kom dermed til at dø for en sag, som kun i de færreste tilfælde<br />
var deres. Mange af dem var 35-40 år og havde både kone og børn derhjemme. Inden de<br />
18
steg på troppetoget sydpå, valgte nogle af dem at gå til fotografen for at blive foreviget sammen med deres<br />
kære: De var helt på det rene med, at det meget vel kunne blive det sidste billede, der blev taget af dem sammen.<br />
I Løgumkloster findes ved kirken en mindelund med 54 små sten. Her står navnene – familie for<br />
familie – på i alt 61 faldne eller savnede soldater fra byen og egnen, og heraf kan man altså slutte, at nogle<br />
familier blev ekstra hårdt ramt, fordi de mi<strong>sted</strong>e mere end én søn. Den mægtige sten i Mindelunden er i øvrigt<br />
en ”genbrugssten”, fordi den til en begyndelse blev placeret på torvet ved siden af de to ege som et<br />
mindesmærke for den tyske kejser Wilhelm i 1889. Efter Genforeningen blev den flyttet til Mindelunden,<br />
man borthuggede den tyske inskription til kejserens ære og skrev i <strong>sted</strong>et ”Minde om Borgerne fra Løgumkloster<br />
faldne i den store Krig 1914-18”.<br />
Løgumkloster (Løgumkloster Borgerforening)<br />
Krigen betød imidlertid også, at der kom et betydeligt antal krigsfanger til Danmark, som den tyske<br />
hær på denne måde internerede langt væk fra fronten. Ved Løgumkloster blev der således i december 1914<br />
etableret en lejr, der husede omkring 3.000 franske, belgiske og russiske krigsfanger. De blev sat til at<br />
regulere Slotsbækken og opdyrke Draved Mose, men det var nærmest et under, at de overhovedet var i<br />
stand til at yde en arbejdsindsats, for de levede under særdeles usle forhold, og deres forplejning var under<br />
al kritik.<br />
19
Rigsdagsmand H.P. Hanssen skrev i sin krigsdagbog om fangerne i Løgumkloster, at hvis de var så<br />
heldige at finde rå kålrabi og kartoffelskræller uden for lejren, ka<strong>sted</strong>e de sig grådigt over begge dele. I<br />
1915 udbrød der en plettyfusepidemi i lejren, som krævede 71 dødsofre, der alle blev begravet vest for<br />
lejren i de krigsfangegrave, som stadig findes på det <strong>sted</strong>, hvor lejren lå i en lille lund i byens sydlige udkant.<br />
Lejrens barakker findes derimod ikke mere; de brændte i 1920. Fangerne sørgede selv for, at der blev rejst<br />
en obelisk af mursten og cement, hvorpå man på fransk, flamsk og russisk kunne læse ordene: ”For vore<br />
franske, belgiske og russiske kammerater, døde under fangenskabet i lejren ved Løgumkloster 1915-16-<br />
17”. Efter Genforeningen blev obelisken genopført i sandsten, og ved afsløringen af mindesmærket i 1923<br />
var den franske minister Vicomte de Fontenay til <strong>sted</strong>e. Hans tale sluttede med ordene: ”Sov i fred i denne<br />
jord, der var Danmarks Alsace! Sov i fred midt iblandt denne ædelmodige og taknemmelige befolkning, der<br />
vil værne om Eders grave! Sov i fred i Slesvigs jord, der atter er blevet dansk, takket være de store ofre, der<br />
blev bragt.”<br />
Hvis man studerer gravstenene nærmere, bemærker man, at to af dem er sat så sent som i 1965. De<br />
står her til minde om en litauer og en russer, der efter opholdet i krigsfangelejren besluttede sig for at blive i<br />
Løgumkloster, og som før deres død bad om at måtte blive begravet sammen med deres gamle lejrkammerater.<br />
Uden for kirkegården og længere inde i skoven finder man en enlig grav – den døde var jøde og kunne<br />
derfor ikke begraves sammen med de øvrige på en kristen kirkegård.<br />
Det sidste kapitel i historien om krigsfangelejren i Løgumkloster fortælles af Historisk Forening og<br />
Lokalhistorisk Arkiv i Løgumkloster. Det viser sig nemlig, at lejren fra 1917 blev anvendt til straffefanger<br />
fra den tyske hær – eksempelvis desertører eller soldater, der af den ene eller den anden grund skulle straffes.<br />
De blev ramt af tyfusepidemien, og 39 af dem døde, mens de var i lejren. De blev begravet på den normale<br />
kirkegård ved kirken i Løgumkloster, men man anvendte samme slags gravsten som på krigsfangekirkegården.<br />
Gravene og gravstenene blev bibeholdt indtil 1945, hvor de blev sløjfet efter ordre fra den tyske<br />
værnemagt, selvom menighedsrådet var villig til at forny grav<strong>sted</strong>erne. Gravstenene har været forsvundet<br />
indtil for få år siden, hvor de blev genfundet under hvad der kaldes ”lidt specielle omstændigheder”. Nogle<br />
stykker af dem er nu blevet restaurerede og er blevet sat op i forbindelse med kirkegårdens nyeste udvidelse<br />
mod nordvest (ved kapellet).<br />
→ Mindelunden, Klosterkirken, Slotsgade 11, 6240 Løgumkloster.<br />
→ Krigsfangekirkegården, Krigsfangevej, 6240 Løgumkloster.<br />
20
9. DRAVED SKOV<br />
Den fordrukne bøddel<br />
S<br />
YD for Løgumkloster passerer <strong>Margueritruten</strong> Draved Skov, der er blevet kaldt ”Danmarks<br />
urskov”. Skoven er nemlig den eneste skov i landet, hvor man finder stenalderens linderige<br />
egeblandingsskov. Der er med andre ord tale om Danmarks oprindelige træer, blandt dem<br />
småbladet lind med de karakteristiske, hjerteformede blade, som har stået i skoven i 6.000<br />
år. Skoven har været fredet siden 1948, og driften blev for år tilbage omlagt til ”urørt skov”.<br />
Draved Skov (Mie Krarup Madsen)<br />
Efter Reformationen i 1536 overtog hertugen af Gottorp skoven, men han havde åbenbart sit hyr med<br />
at forhindre folk i at stjæle træ i skoven. Han ud<strong>sted</strong>te derfor en forordning, som forbød privat træhugst i<br />
skoven, og samtidig ansatte han en opsynsmand. Til ham lod han opføre et hus, som naturligt nok blev kaldt<br />
Skovhuset, og som vistnok lå meget tæt på det nuværende skovfogedhus Dravedhus. Det afficerede tilsyneladende<br />
ikke de lokale beboere, for de fortsatte med at stjæle træ i skoven. Der var med andre ord behov for<br />
at statuere et eksempel. Ved retten i Løgumkloster blev en vis Ludde Jansen i 1598 dømt til døden, fordi<br />
21
han havde stjålet træ i skoven og oven i købet sat ild til den hertugelige opsynsmands hus, som nedbrændte.<br />
Han var altså både trætyv og pyroman, og dommen skulle fuldbyrdes ved hængning den 19. juni.<br />
Det gik imidlertid slet ikke som planlagt. På en eller anden måde fik bøddelen – som i parentes bemærket<br />
var alt andet end appelsinfri – to fingre i klemme mellem galgestolpen og strikken, og for at få fingrene<br />
fri skar han rebet over. Han skulle naturligvis først have sikret sig, at Jansen var død, men det var han<br />
ikke. Noget fortumlet rejste han sig, men han undgik ikke sin skæbne. Tre dage senere var bøddelen åbenbart<br />
blevet ædru, og i hvert fald blev hængningen gennemført uden slinger i valsen.<br />
Skovhuset blev genopført, men det nedbrændte igen i 1775. Det var dog ikke en pyroman, der var på<br />
spil, men branden brød ud, mens den 30-årige skovfoged Jens Hansen ikke var i huset. Han så imidlertid, at<br />
huset brændte, og trods flammerne skyndte han sig ind for at redde det mest værdifulde bohave. Det lykkes<br />
ham at bugsere en tung kiste hen til fordøren, men i det øjeblik, hvor han skal slæbe kisten udenfor, falder<br />
stråtaget over indgangen ned og spærrer ham vejen. Han får da den idé at søge tilflugt i husets bageovn, men<br />
det viste sig at være en dårlig idé. Inde i ovnen døde han af iltmangel. To år senere opførtes en ny skovfogedbolig.<br />
→ Dravedhus, Tinggårdsvej 1, 6240 Løgumkloster.<br />
10. SOLVIG<br />
Jomfru Annas giftermål<br />
Å <strong>Margueritruten</strong> lige øst for Tønder skal man holde øje med et skilt til Solvig Vold<strong>sted</strong> på<br />
P<br />
nordsiden af vejen. Det dobbelte vold<strong>sted</strong> ligger tæt på Arnå, og ”sol” betyder da også<br />
”sump”. Her anlagdes en befæstet herregård i 1300-tallet, som i 1481 var ejet af Eggert<br />
Gjordsen. Han skal have været en gesjæftig herre, som gjorde sig store anstrengelser for<br />
at øge gårdens tilliggende, men han overlevede ikke sin deltagelse i det store slag i Ditmarsken,<br />
hvor kong Hans forgæves forsøgte at få de ditmarske bønder til at makke ret.<br />
Enken Anna Eriksdatter Fasti fortsatte imidlertid, hvor Gjordsen slap, og hun gjorde, hvad hun kunne,<br />
for at sikre arven til deres fire sønner og to døtre. Den ældste af sønnerne, Claus Gjordsen, nåede højt<br />
på strå som Frederik 1.s flittige kansler. Da han døde i 1532, kom Solvig til broderen Mads og derefter til<br />
dennes datter Anna Gjordsen (1529-1610), som allerede som syvårig var blevet trolovet med Hans Pogwisch<br />
fra Trøjborg, men da hun blev voksen, satte hun hælene i og nægtede at gifte sig med den udkårne.<br />
Det ko<strong>sted</strong>e faderen en betragtelig pengesum samt den ydmygelse at måtte bede om undskyldning på datterens<br />
vegne foran kongen, dronningen og en større forsamling af rigets mægtigste mænd på et møde i Kolding<br />
i 1547. Annas hu stod til en vis Axel Banner, som hun blev forlovet med som 16-årig, men som gik hen<br />
og døde, inden brylluppet kunne stå. I <strong>sted</strong>et blev hun så gift med Erik Lange fra Engelsholm, og da han<br />
22
døde i 1572, ka<strong>sted</strong>e hun sine bryllupshungrende øjne på Albert Galskyt (1549-93) til Sønderskov. Ham<br />
overlevede hun imidlertid også, og derefter lader det til, at hun omsider forligede sig med sin enkestand.<br />
I 1583 købte Frederik 2. Solvig, men indgik kort efter en byttehandel med Melchior Rantzau, der<br />
imidlertid døde allerede i 1589. Det fortaber sig i det uvisse, hvornår Solvig blev flyttet fra den oprindelige<br />
beliggenhed på vold<strong>sted</strong>et i engen og rykket til den nuværende placering. <strong>Et</strong> godt gæt er imidlertid, at det<br />
skete omkring 1585, for det nuværende Solvigs smukke staldbygning (som antagelig er den ældste avlsbygning<br />
i Danmark, der stadig er i brug) bærer netop årstallet 1585. I 1681 købte Frederik Ahlefeldt Solvig,<br />
men i 1693 solgte han gården til ”samtlige frie undersåtter under godset Solvig”. Det var på daværende<br />
tidspunkt helt uhørt, for det betød i realiteten, at bønderne blev deres egne herremænd. I 1884 blev lensgreve<br />
Hans Schack til Schackenborg ejer af Solvig, som blev indlemmet i Schackenborg gods. Herregårdens<br />
hovedbygning var blevet nedrevet allerede i 1851.<br />
→ Solvig Vold<strong>sted</strong>, Aabenraavej 28, 6270 Tønder.<br />
11. HØJER<br />
Mellem dansk og tysk<br />
ØJER er vokset op omkring Vidåens udløb i Vadehavet og nævnes første gang i 1231.<br />
H<br />
Byen var før i tiden stærkt udsat for stormflod og oversvømmelser, men er nu beskyttet<br />
af to diger – dels det gamle dige fra 1861 med Højer Sluse, dels det fremskudte dige fra<br />
1981 med Vidåslusen.<br />
Det lønner sig at parkere bilen og gå en tur gennem Højer, som rummer mange<br />
smukke og fredede stråtækte bygninger i friserstil. Den gamle bydel er vel bevaret med de smalle, uregelmæssige<br />
gader og torvet ved kirken, men der findes også tydelige præg af tysk arkitektur fra perioden mellem<br />
1864 og 1920, hvor byen ligesom resten af Sønderjylland var preussisk. Byens vartegn er den hollandske<br />
vindmølle fra 1857, der rager 22 meter op og er synlig viden om i det flade marskområde. Den var i<br />
brug helt frem til 1972, hvor der blev malet korn og drevet kornhandel. Den restaurerede mølle er i dag et<br />
museum, hvor man kan blive klogere på Tøndermarsken og Vadehavet.<br />
I vore dage er det svært at forestille sig, men Højer var faktisk engang et trafikknudepunkt. Den 5.<br />
juni 1892 åbnede den godt 13 kilometer lange jernbane mellem Tønder og Højer. Den var anlagt af og blev<br />
drevet af Königliche Preussische Staats-Eisenbahnverwaltung (og blev overtaget af DSB ved Genforeningen<br />
i 1920). Banen var den eneste forbindelse fra Tyskland til den også dengang kendte og meget søgte ferieø<br />
Sylt. I sommersæsonen kørte der store gennemgående tog direkte fra Hamburg til Højer Sluse (på tysk:<br />
Höyer-Schleuse) Station, hvorfra der var skibsforbindelse med hjuldamper til Munkmarsch på Sylt med Sylter<br />
Dampfschifffahrtgesellschaft. Hjuldamperne var i sagens natur afhængige af tidevandet og vejrgudernes<br />
luner, og derfor kunne de rejsende sagtens komme til at opleve lange ventetider ved Højer Sluse. Oprinde-<br />
23
lig var stationen en lille træbygning, men den blev udvidet og kom til at rumme både en restaurant og værelser<br />
til overnattende gæster.<br />
Efter Genforeningen fortsatte denne trafik. Fra Tønder var togene ganske vist forspændt danske<br />
damplokomotiver, men ellers var der tale om tyske tog, som blev plomberet på strækningen mellem Süderlügum<br />
og Højer Sluse. På den måde undgik man pas- og toldbehandling af de tyske transitrejsende, som<br />
skulle på ferie ved de populære bade<strong>sted</strong>er på Sylt. Det varede dog kun ganske få år, for allerede i 1927<br />
kunne Hindenburgdæmningen mellem fastlandet og Sylt tages i brug, og derved slap de tyske feriegæster<br />
for “omvejen” via Tønder og Højer. Dæmningen rammer fastlandet nogle få kilomter syd for den dansk-tyske<br />
grænse, som den blev fastlagt I 1920, og er i øvrigt den dag i dag en ren jernbanedæmning. Dæmningen<br />
betød, at banen mellem Tønder og Højer blev “degraderet” til en lokalbane med et meget begrænset passagerunderlag,<br />
og i 1935 ophørte persontogstrafikken, mens der indtil 1962 kørte godstog på banen.<br />
Højer var en af tyskhedens højborge, og helt frem til 1946 var der tysk flertal i byrådet. Derfor var der<br />
naturligvis ingen særlig glæde over, at grænsen i 1920 blev draget syd om Højer, og da Christian 10. den<br />
20. juli 1920 aflagde besøg i Højer holdt borgmester Johansen sin velkomsttale på tysk, hvor han bl.a. henledte<br />
kongens opmærksomhed på det “sindelag den by er besjælet af, som De i dag gæster”. Kongens svar<br />
lød: “Jeg forstår fuldt ud, at man ikke kan skifte sind på et par dage, og jeg respekterer Deres følelser, men<br />
jeg lover Dem, at De, når De holder Dem inden for rammerne af vort lands love, skal blive betragtet som ens<br />
med os alle”.<br />
Højer gamle rådhus (Mie Krarup Madsen)<br />
24
Borgmesterens kontor befandt sig i det tidligere rådhus i Kirkegårdsgade, som er Danmarks eneste,<br />
stråtækte rådhus, bygget i 1803. Fra rådhuset er der ikke langt til kirken, der er en af landsdelens ældste.<br />
De tidligste bygningsdele stammer fra ca. 1100, mens korsarmene, tårnet og våbenhuset er tilføjet i 1400-<br />
tallet. Den nordlige dør i hovedskibet kaldes Brudedøren og bruges kun ved bryllupper, begravelser og enkelte<br />
højtider. På dørens yderside kan man se Højers gamle våben og teksten ”Ex mari natus” (født af havet).<br />
Over for kirken ligger Torvet, hvor der indtil midten af 1930’erne afholdtes kvæg- og hestemarkeder<br />
to gange om året. Især markedet den tredje torsdag i oktober var et tilløbsstykke, og når handelen var overstået,<br />
blev der drukket lidkøb. I begyndelsen af 1900-tallet ko<strong>sted</strong>e en punch 20 pfenning og en hel flaske<br />
brændevin 60 pfenning, og der var som regel adskillige branderter, der skulle bæres hjem. Ud over de mange<br />
dyr var der opstillet karusseller, skydetelte, kraftprøver og alskens boder. Særligt populær var den bod,<br />
hvor produkthandleren i Visby holdt til; hos ham kunne man købe johannesbrød, lakridsrod, kokosnødder i<br />
småstykker og såkaldte vidunderknolde (men historien melder ikke noget om, hvad han havde puttet i dem).<br />
Forholdet mellem dansk og tysk i Højer gav sig mange udslag. Alle gaderne fik naturligvis tyske navne i<br />
1864, og i 1883 <strong>opsat</strong>tes skilte på gadehjørnerne med disse gadenavne. De blev fornyet i 1923, men denne<br />
gang figurerede de danske og tyske navne ved siden af hinanden på skiltene. I 1945 blev de tyske navne<br />
imidlertid fjernet, men det tyske mindretal, som stadig findes i Sønderjylland, ser gerne, at skiltene igen forsynes<br />
med både dansk og tysk tekst. Måske ville det være nemmere at opsætte skilte med navnene på “synnejysk”,<br />
for det forstås af alle?<br />
Til tider kom dansk og tysk til at stå temmelig stejlt over for hinanden: Således gav ansættelsen af en<br />
ny sygeplejerske I 1930’erne anledning til en bitter strid. Det var byrådet, der skulle ansætte den pågældende,<br />
og afstemningen i byrådet gav det forventede resultat: Der var syv stemmer for den tyske sygeplejerske<br />
frk. Roll, der var fra Højer, og fire stemmer for den danske ansøger frk. Lund fra København. Det resultat<br />
var den lokale sygekasse imidlertid ikke tilfreds med og opsagde derfor aftalen med kommunens sygeplejerske<br />
og ansatte på egen hånd frk. Lund. Højer havde også to læger, en dansk og en tysk. Og da der ikke<br />
var nogen tandlæge i Højer, måtte folk med tandpine gå til lægen for at få trukket den værkende tand ud –<br />
og i den forbindelse var det naturligvis af største vigtighed, om tanden blev trukket ud på dansk eller tysk…<br />
→ Højer Kirke, Kirkegårdsgade 5, 6280 Højer.<br />
25
12. BALLUM<br />
Sorgagre<br />
ET er tidevandet, som skaber den karakteristiske rytme i livet og naturen i marsken. Faktisk<br />
er der en forskel på 1-2 meter mellem ebbe og flod, og det er en del af forklaringen på,<br />
D at Vadehavsområdet sprudler af liv, både i luften, på og i vandet og på jordoverfladen. Mest<br />
iøjnefaldende måske om foråret og om efteråret, når op til 1 million stære kommer her for<br />
at samle føde. Lige inden de om aftenen går til ro nede på jorden, tegner disse hundredtusindvis<br />
af fugle de mest fantastiske mønstre på himlen – det er det fænomen, som kaldes ”sort sol”. Har man<br />
én gang oplevet denne akrobatiske fugleleg, glemmer man det aldrig.<br />
Men når vinden er stærk og i det rigtige (eller måske snarere: forkerte) hjørne, er der risiko for stormflod.<br />
Når en orkan pisker Nordsøen i vildt oprør, presses vandet ind mod kysten, og vandstanden stiger<br />
faretruende. Meteorologerne definerer en stormflod som ”et højvande i forbindelse med et stormvejr” – og<br />
al erfaring viser, at netop Vadehavskysten er særlig udsat for at blive ramt af en stormflod.<br />
Den uhyggeligste stormflod i Vadehavets historie fandt <strong>sted</strong> i 1362. Betydelige landområder forsvandt<br />
i bølgerne, bl.a. endte langt det meste af øen Strand med den sagnomspundne handelsby Rungholt på<br />
bunden af havet. Ifølge nogle beretninger druknede mere end 100.000 mennesker hin uheldssvangre<br />
januarnat under “den store manddrukning”, men det er nu nok en overdrivelse. Den ”anden store manddrukning”<br />
indtraf i 1634. Måske var den ikke værre end stormfloden i 1362, men det var slemt nok: Hele<br />
Ribe Domkirke stod under vand, og antallet af omkomne er blevet sat til et <strong>sted</strong> mellem 8.000 og 15.000.<br />
Således forsvandt hele landsbyen Misthusum vest for Skærbæk med huse, mus, mænd og kvinder i bølgerne.<br />
I et gammelt sagn – som findes i forskellige varianter – berettes om en ung mand ved navn Tøger fra<br />
Misthusum, der gik og samlede familiens gods, som stormfloden havde ført til havs, men som nu drev tilbage<br />
på kysten ved Ballum. Pludselig dukkede en strandrøver op og huggede det fra ham, de kom i klammeri, og<br />
Tøger var så uheldig at dræbe røveren. Den uundgåelige konsekvens var, at Tøger blev dømt til døden. Da<br />
hans mor gik i forbøn for ham hos kongen (i andre versioner er det greven på Schackenborg, som den stakkels<br />
kone opsøgte), fik hun lovning på, at sønnen ville blive benådet, hvis hun kunne høste en rugmark (eller<br />
også var det en bygmark) med segl på én dag fra solopgang til solnedgang. Det var et arbejde, der normalt<br />
krævede tre stærke karle, hvis det skulle gøres på en dag.<br />
Alligevel lykkedes det hende, men anstrengelsen var for stor, så hun brækkede ryggen og døde. Hun<br />
blev begravet på kirkegården i Ballum, og på hendes sten ser man hende med neg og segl. Men sønnen klarede<br />
altså frisag og levede til sine dages ende på en gård i Hjem<strong>sted</strong>. Den mark, som tog livet af hans mor,<br />
udpeges endnu lige syd for Ballum Kirke og kaldes stadigvæk ”Sorgagre”. Det var den historie, som Karen<br />
Blixen blev inspireret af, da hun skrev sin fortælling af samme navn, der findes i novellesamlingen ”Vintereventyr”<br />
fra 1942.<br />
→ Ballum Kirke, Vesterende 31B, Ballum, 6261 Bredebro.<br />
26
13. BALLUM SLUSE<br />
Krigsfanger og marskbønder<br />
OGLE få kilometer nord for Ballum passerer <strong>Margueritruten</strong> Ballum Sluse, der blev<br />
N<br />
bygget i den tyske tid i årene 1914-19 som led i det ca. 10 kilometer lange Ballumdige<br />
fra Ballum i syd til Astrup i nord. Faktisk havde en beskyttelse af Ballummarsken ved<br />
hjælp af et dige været på dagsordenen i over hundrede år, men først i begyndelsen af<br />
1900-tallet kom der skub i sagerne. Tre stormfloder i 1904, 1909 og 1911 viste nemlig<br />
– helt bogstaveligt! – til al overflod, at der var behov for et dige, og i 1914 gik så man i gang. På grund af<br />
verdenskrigens udbrud stod man imidlertid og manglede lokal arbejdskraft, og byggeriet gik i stå – indtil<br />
man fik den idé at sætte franske og russiske krigsfanger til at lave det manuelle arbejde. Der blev flikket nogle<br />
barakker sammen lige ved diget, hvor de kunne bo – og så gik det stærkt: Sluseværket var på plads i<br />
1915, og da diget i 1919 stod færdigt, var det 6,2 meter højt.<br />
Ballum Sluse (Mie Krarup Madsen)<br />
Allerede i 1914 traf man beslutning om at kombinere slusemesterjobbet med krohold. Det havde desuden<br />
den fordel, at så havde digelaget med digegreven i spidsen et <strong>sted</strong> at mødes – og for at der nu ikke<br />
skulle gå kuk i digepasningen, besluttede man, at kroen ikke skulle have spiritusbevilling. Faktisk var kroen<br />
27
helt indtil 1993 en afholdskro, og den dag i dag holder digelaget sine møder i kroens digelagsstue. Fra<br />
1923 og frem til åbningen af Rømødæmningen i 1948 foregik al trafik til Rømø i øvrigt med en lille færge,<br />
der lagde til ved slusen. Kroen ejes stadig af digelaget, og bygningen og indretningen giver et fint indtryk af<br />
gamle vestslesvigske byggeskikke.<br />
Slusen ligger ved Brede Ås udmunding, og <strong>sted</strong>et er en af de mest fuglerige lokaliteter i den danske<br />
del af Vadehavet. Man kan opleve store fugleflokke, navnlig bramgæs i forårs- og efterårsmånederne. Flokkene<br />
af gæs flyver tit lige ind over diget ved slusen, og de mange gæs og ænder tiltrækker havørnen og andre<br />
rovfugle.<br />
Lidt nord for slusen ligger to såkaldte bevandingsmøller, der blev <strong>opsat</strong> i 1842 for at pumpe vand op i<br />
grøfterne til glæde for bøndernes græssende kreaturer. Den moderne teknik holdt sit indtog i 1965, og nu<br />
slukker kreaturerne deres tørst ved hjælp af selvbetjente mulepumper. I det lille museum fortælles om områdets<br />
historie og natur. Fra møllerne kan man følge ”Æ Markmandssti” (men kun til fods eller på cykel) til<br />
den forsvundne landsby Misthusum. Selv om landsbyens gårde var bygget på værfter, blev de lagt øde af<br />
stormfloderne i 1362 og 1634. De 11 gårde blev genopbygget, men i 1720 udraderede endnu en stormflod<br />
det meste af landsbyen. Den sidste familie forlod Misthusum i 1814, men man kan stadig se resterne af<br />
de otte værfter, som beboelserne lå på. Man ser også Markmandens Hus, der blev bygget i 1809 til markmanden,<br />
dvs. fårehyrden.<br />
Hvis man har mod på en længere gåtur, kan man fortsætte mod nordøst ad ”Den svorne vej” til Hjem<strong>sted</strong>.<br />
Ifølge et gammelt sagn stredes bønderne i Misthusum og bønderne i Skærbæk om, hvem der havde ret<br />
til at benytte vejen. Sagen kom for retten, som bestemte, at såfremt Misthusumbønderne ville stille sig på<br />
vejen og sværge på, at de havde gammel hævd på at færdes på vejen, ville de få retten på deres side. Det<br />
gjorde Misthusumbønderne, men inden da havde de hældt jord ned i deres støvler og kunne dermed sværge<br />
på, at de stod på egen jord. De begik altså mened, og det fortælles, at de alle kom ulykkeligt af dage.<br />
→ Ballum Sluse, Ballum Sluse 1, 6261 Bredebro.<br />
14. SKÆRBÆK<br />
Præstefejden<br />
den sønderjyske stationsby Skærbæk kan man aflægge kirken et besøg og studere præstetavlen.<br />
I de fleste kirker hænger en sådan præstetavle, hvor man kan se, hvem der har været<br />
I<br />
præst i kirken og hvor længe. Det bliver man som regel ikke så forfærdelig meget klogere af,<br />
men præstetavlen i Skærbæk Kirke er noget anderledes. Her får man nemlig også lidt at<br />
vide om hver enkelt præsts gøren og laden, og ser man nærmere efter, viser det sig, at den<br />
fjerde præst på listen i 1627 foretog sig noget, som må siges at være højst usædvanligt for en Guds tjener.<br />
Om ham lyder teksten på præstetavlen nemlig som følger: ”Hr. Johannes Andersen til Anno 1627, da hand<br />
28
ihjelstak med en Penne Kniv Christian Billum Sogne Præst til Brøns Meenighed og derfor motte rømme<br />
Landet”.<br />
Forklaringen på denne højst usædvanlige anmærkning er følgende: Da Skærbæks sognepræst Anders<br />
Jakobsen døde i 1616, ville menigheden gerne have hans søn Johannes Andersen som præst. Der var<br />
bare den lille hage ved sagen, at han endnu ikke havde taget sin afsluttende teologiske eksamen – og uden et<br />
eksamensbevis kunne man ikke blive ordineret som præst, hverken i Skærbæk eller andre <strong>sted</strong>er.<br />
Skærbæk sogn hørte dengang til den hertugelige del af Slesvig og dermed under statholderen (amtmanden)<br />
i Haderslev, men i kirkelig henseende var sognet underlagt Ribe Stift. Trods det manglende eksamensbevis<br />
var amtmanden i Haderslev indforstået med, at Johannes Andersen blev præst i Skærbæk – og<br />
det blev han så. Men det opfattede biskoppen i Ribe som en tilsidesættelse af hans ret til at ordinere præster.<br />
Formelt set var Johannes Andersen altså ikke ordineret. Det var en uorden, og hvis der var nogen, der<br />
havde blik for denne util<strong>sted</strong>elighed, var det provst Christian Billum i Brøns. Som provst var han biskoppens<br />
forlængede arm og Skærbækpræstens overordnede, og meget tyder på, at han ikke forsømte nogen lejlighed<br />
til at foreholde Johannes Andersen, at hans situation var stærkt kritisabel. På et tidspunkt blev det Johannes<br />
Andersen for meget: Da hans plageånd fra Brøns i 1627 endnu en gang stillede i Skærbæk for at tale<br />
ham til rette, lader det til, at de to præster helt korporligt kom op at slås. Under bataljen stak Johannes Andersen<br />
Billum ned med sin pen – og det gjorde han så eftertrykkeligt, at Billum døde af det.<br />
Johannes Andersen valgte at forlade land og rige, men på foranledning af Christian 4. resolverede<br />
amtmanden, at drabet var sket i nødværge, og at det var Billum, der havde startet det hele ved at overfalde<br />
Skærbækpræsten. Johannes Andersen fik endda lov at søge et nyt præstekald, forudsat at han anskaffede sig<br />
det famøse eksamensbevis, men det gjorde han nu aldrig.<br />
→ Skærbæk Kirke, Kirkevej 8, 6780 Skærbæk.<br />
15. HVIDING<br />
På historisk grund<br />
YD for Ribe slår <strong>Margueritruten</strong> et slag mod vest forbi Hviding Kirke. Den ligger isoleret i<br />
S<br />
det flade landskab, når man er kommet forbi den række af gårde langs marskranden, som<br />
kaldes Gammel Hviding. Herfra er der ca. tre kilometer til stationsbyen Hviding, der opstod<br />
i forbindelse med anlæggelsen af jernbanen fra Tønder i 1887, og som i dag er vokset sammen<br />
med landsbyen Egebæk. Hviding station var grænsestation mellem Danmark og Tyskland<br />
i perioden 1864-1920. Den daværende jernbanestation med såvel en dansk og en tysk afdeling blev i<br />
sin tid anset for at være ”Nordeuropas længste banegård”, men den er for længst erstattet af et beskedent<br />
trinbræt nogle hundrede meter længere mod syd. Den gamle banegård tjente i en lang periode som psykiatrisk<br />
hospital, men har siden 2015 været asylcenter.<br />
29
Hviding Kirke (Hjart WP)<br />
Men tilbage til Hviding Kirke. De oprindelige dele af kirken, nemlig apsis, kor og den østlige del af<br />
skibet, er bygget omkring 1150 af rhinske tufsten på en sokkel af granitkvadre. På samme tid gik man i gang<br />
med at bygge Ribe Domkirke af præcis det samme byggemateriale; tufstenen kom fra egnen omkring Köln<br />
og blev sejlet op ad Rhinen, langs Nordsøkysten og ind til Ribe ad Ribe Å. Man kan altså sagtens forestille<br />
sig, at det er et ”restparti” fra Ribe Domkirke, som har fundet anvendelse i Hviding.<br />
I begyndelsen af 1200-tallet blev det besluttet, at Hviding Kirke skulle være større og mere monumental.<br />
Skibet blev forlænget mod vest, og man forhøjede skibets mure. Samtidig opførtes to markante tårne,<br />
og måske havde man planlagt to sideskibe. Hviding Kirke har altså ikke været en hvilken som helst<br />
landsbykirke, men en kirke af betragteligt format. Det kan hænge sammen med, at der ved Hviding lå en vigtig<br />
udskibningsplads for stude, og at befolkningen i området således har været ved muffen. Tårnene styrtede<br />
i øvrigt ned i 1500-tallet og blev aldrig genopført. At kirken ligger på historisk grund, fremgår af, at der syd<br />
for kirkegårdsdiget er fundet en jernaldergrav, og at man vest for kirken har udgravet et stort vikingetidshus,<br />
som på grund af størrelsen må have tilhørt en storbonde. Hertil kommer, at man under kirkens gulv har<br />
fundet begravelser, der menes at stamme fra en trækirke, der har ligget her forud for stenkirken.<br />
→ Hviding Kirke, Hviding Kirkevej 12, Hviding, 6760 Ribe.<br />
30
16. RIBE<br />
Kathovedporten<br />
IBE Domkirke er forsynet med tre bronzedøre: Hovedporten, Kathovedporten mod syd<br />
R<br />
og Nordre Port. De er alle tre udført af billedhuggeren Anne Marie Carl-Nielsen (1863-<br />
1945), og hun fik opgaven, da man sidst i 1800-tallet indså, at den gamle romanske domkirke,<br />
hvis ældste dele går tilbage til 1150, trængte til en gevaldig renovering. Faktisk<br />
overvejede man at rive den ned, men det blev heldigvis ved tanken. Det var arkitekten<br />
H.C. Amberg (1837-1919), der kom til at stå for renoveringen, og via broderen, der ligesom Carl Nielsen<br />
var ansat i Det Kongelige Kapel, fik han kontakt til Anne Marie Carl-Nielsen, der sagde ja til opgaven. Hun<br />
tog til Monreale på Sicilien for at blive inspireret af den derværende domkirkes bronzedøre, der var udført i<br />
1180’erne af Bonanno fra Pisa.<br />
Arbejdet med de tre døre var færdigt til genindvielsen af kirken i 1904. Hovedporten illustrerer Det<br />
Nye Testamente, Kathovedporten refererer til Jesu lidelseshistorie, og Nordre Port fremstiller Ribeegnen,<br />
symboliseret ved et kornaks og det bølgende hav. Kathovedportens navn skyldes de sovende panterhoveder<br />
forneden. Panteren er et symbol på Kristus: Når den vågner, brøler den, og der kommer en sødlig duft ud af<br />
dens mund – og denne søde duft er Jesu søde ord, der får folk til at strømme til kirken og blive frelst.<br />
Midt på Kathovedporten ses et kattehoved med en ring i munden (nogle vil mene, at det snarere er en<br />
løve, men det bliver under alle omstændigheder i familien), og om denne kat beretter Gorm Benzon, at<br />
ifølge et gammelt sagn var det en ung mand, som opførte Ribe Domkirke, og det skal være gået til på følgende<br />
måde: Den unge mand arvede en stor sum penge fra sin far, men han ville hverken eje eller have pengene,<br />
fordi han vidste, at faderen var kommet uretmæssigt til sin formue ved at narre godtroende enker, ved at<br />
udsulte sine fattige bønder og ved at misbruge sine tjenestefolk. Han smed alle pengene i havet, men bølgerne<br />
skyllede en toskilling op på stranden, og for den købte han en drægtig kat af en mand, som var i færd med<br />
at drukne den stakkels kat.<br />
Ungersvenden tog derefter hyre på et skib og sejlede ud på de syv verdenshave. Undervejs kom skibet<br />
til et land, hvor det vrimlede med mus. Af en eller anden grund var der ingen katte i landet, og her kom den<br />
unge mands kat – og dens killinger – særdeles tilpas. Landets konge skyndte sig at købe kattene for en hel<br />
sæk guld, og så var den unge mand pludselig stenrig. På tilbagevejen kom hans skib imidlertid ud i en brandstorm,<br />
men stormen stilnede pludselig af, da den unge mand bad til Gud om at komme frelst i land og til<br />
gengæld lovede at bygge en kirke i Ribe. Han holdt sit løfte, og til minde om de katte, der havde bragt ham<br />
rigdom, anbragte han kathovedporten i sydmuren.<br />
→ Ribe Domkirke, Torvet, 6760 Ribe. ribe-domkirke.dk<br />
31
17. VILSLEV<br />
Stormflodsmærket<br />
M<br />
ARGUERITRUTEN følger hovedvej 11 og 24 i en bue vest om Gred<strong>sted</strong>bro, og her er<br />
der mulighed for en kort afstikker på et par kilometer til landsbyen Vilslev, hvis kirke af<br />
flere grunde er et besøg værd. Vilslev Kirke er – ligesom et halvt hundrede andre sydvestjyske<br />
kirker, deriblandt Ribe Domkirke og Hviding Kirke – bygget af tufsten omkring<br />
1150. Tuf er en stenart, der er dannet af hærdet vulkansk aske, og som findes i<br />
Rhinegnene omkring Köln. For at få byggematerialet til Danmark har man altså under stort besvær måttet<br />
fragte det med skib hele vejen op ad Rhinen til udmundingen ved Amsterdam og derefter langs Vadehavskysten<br />
og ind ad Ribe Å.<br />
Både skib, kor og apsis i Vilslev er bygget af tufsten oven på en granitsokkel, mens tårnet og våbenhuset<br />
er tilføjet i 1500-tallet. Der er det særlige ved tårnet, at det vender mod nord – i modsætning til<br />
langt de fleste kirketårne, der vender mod vest. Det skal hænge sammen med, at kirken var kongerigets<br />
yderste forpost mod syd, og at man derfor i Vilslev var orienteret mod nord. Kongeåen, der løber lige syd for<br />
kirken, udgjorde fra tidernes morgen grænsen mellem kongeriget Danmark og hertugdømmet Slesvig. Da<br />
Danmark måtte aflevere Slesvig og Holsten til Preussen i 1864, kom grænsen mellem Danmark og Preussen<br />
i store træk til at følge Kongeåen, men netop ved Ribe blev den trukket noget sydligere, således at Ribe<br />
kom til at tilhøre kongeriget.<br />
Inde i kirken påkalder kalkmalerierne fra perioden 1225-50 sig opmærksomhed. På korbuen rækker<br />
Abel sit offerlam til Gud, og på triumfvæggen over koret ser man Jesu indtog i Jerusalem, den sidste nadver<br />
og Kristi himmelfart.<br />
Kirkens orgel har en bemærkelsesværdig historie. Den tyske arkitekt Werner March (1894-1976),<br />
der i 1933 havde meldt sig ind i det tyske nazistparti, og som i 1936 var arkitekten bag det olympiske stadion<br />
i Berlin, kom i 1941 til Danmark, fordi han havde fået til opgave at tegne en skole og børnehave for<br />
børn af tyske embedsmænd, som skulle ligge i Emdrup nord for København (og som i dag huser Danmarks<br />
Pædagogiske Institut).<br />
March tegnede et orgel til skolen i Emdrup, som var færdigt i 1942. Byggeriet i Emdrup gik imidlertid<br />
i stå på grund af materialemangel under krigen, og orglet blev derfor aldrig <strong>opsat</strong>, men henstod hos orgelbygger<br />
Frobenius i Kgs. Lyngby indtil 1949, hvor det kom til Helleruplund Kirke. Det var blevet besluttet<br />
at bygge en ny kirke i Hellerup, men først i 1955 kunne man skride til værket, og indtil kirken stod<br />
færdig, havde man indrettet et interimistisk kirkerum i en træbarak, som man havde hentet i Knivholtlejren<br />
ved Frederikshavn. Da kirken blev taget i brug i 1956, ville man åbenbart have et andet orgel, og derfor sattes<br />
Marchs orgel til salg. Menighedsrådet i Vilslev var vaks ved havelågen og erhvervede orglet med den<br />
usædvanlige historie.<br />
Natten mellem den 11. og 12. oktober 1634 blev Vadehavskysten ramt af en katastrofe. De relativt<br />
beskedne diger kunne slet ikke modstå en vældig stormflod, og havet fra Nordsøen væltede ind over landet.<br />
32
Den forfærdelige begivenhed er gået over i historien som ”De Grote Mandrenke” (den store manddrukning),<br />
og også Vil<strong>sted</strong> blev ramt. Vandet stod i en højde på 1½ meter i kirken, og døbefonten var fuld af<br />
saltvand. Præsten satte et mærke i panelet i kirken, der viste vandstandens højde, og tilføjede årstallet 1634.<br />
Da man i 1859 nedtog panelet, besluttede man at save stykket med stormflodsmærket ud og indramme det,<br />
og det kan derfor stadig ses i kirken.<br />
→ Vilslev Kirke, Vesterbyvej 1, 6771 Gred<strong>sted</strong>bro.<br />
18. ESBJERG<br />
Danmarks første motorfyrskib<br />
disse år tager et nyt, rekreativt område form nord for Esbjergs havn. Området er blevet døbt<br />
I<br />
Esbjerg Strand og indeholder bl.a. en træskibshavn og en lystbådehavn. Blandt de oplevelseselementer,<br />
der indgår i det ny område, er motorfyrskibet ”Horns Rev”, der er flyttet hertil<br />
fra fjerde havnebassin.<br />
Allerede i oldtiden kendte man til fyr og forankrede sømærker, der kunne hjælpe<br />
skibsfarten med at finde vej. I de danske farvande opførtes i 1200-tallet et fyr ved Falsterbo på foranledning<br />
af lübeckske købmænd, således at deres skibe lettere kunne navigere uden om det farlige Falsterbo Rev, når<br />
de var på vej til og fra sildemarkedet. Fra 1400-tallet kendes en ”lygte” i østgavlen på kirketårnet i Køge, og<br />
i 1560 gav Frederik 2. ordre om at etablere Danmarks første egentlige fyr, der blev placeret på Skagen og<br />
Anholt.<br />
Det var imidlertid ikke altid muligt at bygge et fyrtårn på de <strong>sted</strong>er, hvor skibsfarten havde behov for<br />
en lysende retningsviser, og derfor tyede man til fyrskibene, som kunne opankres i et givet farvand. Det første<br />
fyrskib blev udlagt ud for Themsen i 1732, og Danmark fulgte trop med fyrskibet ved Læsø Trindel i<br />
1829. Da antallet af fyrskibe i de danske farvande var på sit højeste i 1897, var der i alt 15 stk., men de blev<br />
efterhånden udfaset og erstattet af faste automatfyr. Ud af de i alt 25 fyrskibe, som Danmark har haft (inklusive<br />
fire motorfyrskibe), er syv bevaret. Tre af dem er museumsgenstande i henholdsvis Helsingør, Ebeltoft<br />
og Esbjerg, mens de andre fire i dag gør tjeneste som boliger og sågar som klubhus i Kiel og København.<br />
”Horns Rev” var det første, danske motorfyrskib. Det blev bygget af egetræ i 1914 på Rasmus Møllers<br />
Værft i Faaborg og udlagt på positionen Vyl ud for Esbjerg i juni 1915, men på grund af minefaren<br />
under 1. Verdenskrig blev det i 1917 oplagt i Esbjerg. Da farerne var overstået i 1920, blev det på ny udlagt<br />
på Vyl, men tre dage efter udbruddet af 2. Verdenskrig i september 1939 blev ”Horns Rev” som følge af<br />
krigsfaren sendt til Lillebælt. Fra december 1945 lå fyrskibet igen i Nordsøen, og det gjorde det indtil<br />
1980, hvor den sidste af fyrskibsstationerne vest for Esbjerg blev nedlagt.<br />
I 1990 kunne fyrskibet indvis som museumsskib i Esbjerg. Skibet er intakt og ser altså stort set ud, som<br />
da det var i drift, og om bord er der en udstilling, der fortæller om besætningens tilværelse og arbejde. Be-<br />
33
sætningen arbejdede i to skiftehold, der hver bestod af skipper eller styrmand, en telegrafist, en tømmermand,<br />
en kok og tre matroser. Typisk havde hvert hold en måned om bord og derefter en måned fri.<br />
Motorfyrskibet "Horns Rev", Esbjerg Strand (Jørgen Hansen)<br />
→ “Horns Rev”, Esbjerg Strand, 6700 Esbjerg. fyrskibet-esbjerg.dk<br />
19. OKSBØL<br />
Vestjyske riddere<br />
L<br />
ANDSBYEN Oksbøl er i dag på mange måder ”centerby” for den turisme, der følger af de<br />
mange sommerhusbebyggelser langs den jyske vestkyst. Vest for byen kører man forbi Oksbøl<br />
Kaserne, som tidligere blev kaldt Oksbøllejren, med tilhørende øvelses- og skydeterræn,<br />
der i dag omfatter ca. 6.500 ha. Lejren, der blev oprettet i 1929, anvendtes under be-<br />
34
sættelsen af den tyske hær som uddannelseslejr og tjente i årene lige efter besættelsen som flygtningelejr for<br />
op til 36.000 mennesker. De mange internerede flygtninge udgjorde dermed i realiteten en ”by” på størrelse<br />
med Esbjerg og Randers. De sidste flygtninge forlod lejren i begyndelsen af 1949, og det ny museum<br />
“Flugt” fortæller om lejren og om flygtninge til alle tider.<br />
Midt i Oksbøl ligger Aal Kirke, hvis ældste, romanske dele af tufsten stammer fra 1100-tallet. Kirkens<br />
romanske kalkmalerier hører til blandt landets største, og navnlig skal man på skibets nordvæg lægge<br />
mærke til fragmenterne af en rytterkampfrise, der menes inspireret af det berømte Bayeux-tapet i Nordfrankrig<br />
med fremstillingen af slaget ved Hastings i 1066 og Vilhelm Erobrerens indtagelse af England.<br />
Ligesom Bayeux-tapetet giver et fint indtryk af våben og udrustning i midten af 1000-tallet, viser rytterfrisen<br />
i Aal Kirke, hvordan man udru<strong>sted</strong>e og bevæbnede en hær i første fjerdedel af 1200-tallet.<br />
Men hvad er det for en kamp, som udkæmpes, og hvem er med? Det findes der et utal af teorier om.<br />
Nogle har peget på Rolandskvadet, andre på kong Arthur og den Hellige Gral og atter andre på korstogene<br />
og mere specifikt på slaget ved Tallinn i 1219, hvor Dannebrog siges at være faldet ned fra himlen. De lærde<br />
er med andre ord uenige, og det skal da også siges, at kalkmalerierne først blev afdækket i 1886 og derefter<br />
opmalet af arkæologen og arkitekturmaleren Jacob Kornerup. Han er kendt for at bruge sin pensel<br />
temmelig frit, og han var heller ikke bleg for at udfylde eventuelle ”huller” efter sit eget hoved.<br />
Rytterfrise, Aal Kirke (An-d WP)<br />
Oven over den røde bort ses legenderne om den hellige Sankt Nikolaus, som kirken er viet til. Som<br />
biskop i Myra i Lilleasien udførte han adskillige mirakler og blev efter sin død skytshelgen for fiskere, søfolk<br />
og vejfarende. Han siges at have uddelt gaver til fattige børn, og derfor er det måske ikke så mærkeligt, at<br />
han er en del af det ”stof”, som julemandsskikkelsen er gjort af. I kirkens vestlige ende lægger man mærke<br />
til de 14 udskårne trærelieffer, der stammer fra en tidligere altertavle. Reliefferne, der dateres til ca. 1450<br />
og tilskrives Hans Snitger d.Æ. fra Lüneburg, viser scener i Jesu liv.<br />
→ Aal Kirke, Kirkegade 42, 6840 Oksbøl.<br />
35
20. NYMINDEGAB<br />
Esepigerne og malerne<br />
ARGUERITRUTEN følger i Vestjylland landevej 181, som er en af Danmarks længste<br />
M<br />
landeveje, og som somme tider kaldes ”Vestjyllands turisthovedvej”. Den går fra Varde<br />
langs den jyske vestkyst til Hanstholm, og man når for alvor ud til havet, når man fra Nymindegab<br />
kører ud på Holmsland Klit, den 40 kilometer lange landtange mellem Ringkøbing<br />
Fjord og Nordsøen.<br />
Ved fjordens sydligste ende ligger tre små, stråtækte hytter, de såkaldte esehytter. Der er tale om museumskopier<br />
af de hytter, der blev brugt i den tid, hvor der blev fisket i stor stil fra Nymindegab. Ringkøbing<br />
Fjord var oprindelig en havbugt, men efterhånden som Holmsland Klit snørede den af, rykkede udløbet fra<br />
fjorden til havet mod syd og befandt sig i slutningen af 1700-tallet ved Nymindegab.<br />
Esehytter, Nymindegab (Beethoven9 WP)<br />
36
Fiskeriet ved Nymindegab havde sin storhedstid i 1800-tallet. Tjenestepiger og karle kom fra gårdene<br />
inde i landet og boede i de små hytter fra april til Sankt Hans. Esehytterne var oprindelig grupperet fire<br />
og fire; de tre blev brugt til overnatning, mens det fjerde var et redskabshus, hvor esepigerne esede, dvs.<br />
klargjorde krogene og linerne og satte madding på krogene. De små A-huse er tydeligvis bygget af forhåndenværende<br />
materiale så som strandingsgods. Det ujævne gulv bestod af ilanddrevne skibsluger, mens stråtaget<br />
bestod af de tækkerør, man havde lige uden for døren.<br />
Der skulle arbejdes for føden: En esepige skulle kunne klargøre fire ”bakker” med hver 600 kroge på<br />
en dag. Det blev til 2.400, og det var den mængde, en fisker skulle bruge på en tur. Ud over esepigerne var<br />
der også knyttet drejere til fiskebådene. Deres opgave var at fange de sild, der skulle bruges som madding.<br />
På Nymindegab Museum kan man, takket være Laurits Tuxens malerier, få et indtryk af esepigernes<br />
arbejde. Det er ikke forkert at betegne Nymindegab som et miniature-Skagen, og blandt de malere, som<br />
kom her for at blive inspireret af den storslåede, vilde natur og det betagende lys, var Laurits Tuxen (1853-<br />
1927) en af de fremmeste. Han pralede faktisk af, at det var ham, der i 1879 havde ”opdaget” Nymindegab,<br />
hvor der – med hans egne ord – var ”en ejendommelig Poesi”, ”Rigdom paa maleriske Motiver” og ”gode<br />
Typer”. Ud over værker af Tuxen selv og fuglemaleren Johannes Larsen (1867-1961) kan man på museet<br />
se næsten 200 malerier af de malere, som i en periode på et halvt hundrede år udgjorde ”kunstnerkolonien”<br />
i Nymindegab.<br />
→ Esehytterne, Vesterhavsvej 330, Nymindegab, 6830 Nørre Nebel.<br />
→ Nymindegab Museum, Vesterhavsvej 294, Nymindegab, 6830 Nørre Nebel. vardemuseerne.dk<br />
21. HVIDE SANDE<br />
Mellem fjord og hav<br />
IDTVEJS på Holmsland Klit kommer <strong>Margueritruten</strong> til fiskerbyen Hvide Sande. Byen<br />
M<br />
opstod omkring det sluseanlæg, der blev opført i 1931 som følge af beslutningen om at<br />
flytte indsejlingen til Ringkøbing Fjord fra Nymindegab til dette <strong>sted</strong> midt på Holmsland<br />
Klit. Her lå oprindelig et par klitgårde, men i dag er Hvide Sande et bysamfund med et<br />
indbyggertal på ca. 3.000, der i højsæsonen stiger til det tidobbelte. Selve sluseanlægget<br />
består af en afvandingssluse og en kammersluse. Afvandingsslusen sørger for at regulere vandstanden og<br />
saltindholdet i fjorden, mens kammerslusen benyttes til gennemsejling.<br />
Sagen var, at der ikke var andet end problemer med udsejlingen fra Ringkøbing Fjord ved Nymindegab.<br />
Den sandede uafladelig til, og derfor blev det faktisk allerede i 1910 besluttet, at der skulle graves en<br />
rende fra fjorden til havet ved Hvide Sande. Men knap var den 900 meter lange og 26 meter brede kanal<br />
med tilhørende bro ved Hvide Sande færdig, før man blev klar over, at det var noget, der var rivende galt.<br />
Allerede efter få dage var kanalens dybde øget fra 2,5 meter til 6 meter, og kanalens bredde var øget til 41<br />
37
meter. Efter fjorten dage var broen blevet ubrugelig, fordi den ikke længere kunne nå hele vejen tværs over<br />
kanalen. En novemberstorm i 1911 huggede yderligere hul, og i løbet af nul komma fem var kanalens bredde<br />
øget til hele 260 meter. Man forsøgte at sikre kanalen ved hjælp af en betondæmning, men den måtte<br />
genopføres flere gange, fordi den simpelt hen blev skyllet væk i stormvejr. I 1915 måtte man se i øjnene, at<br />
projektet var mislykkedes: Kanalen blev lukket, og den gamle udsejling ved Nymindegab måtte genåbnes.<br />
I 1924 vedtog Folketinget så loven om anlæggelse af en reguleringssluse og en kammersluse ved<br />
Hvide Sande. Byggeriet begyndte i 1929 og var afsluttet i august 1931. Kammerslusen blev siden udvidet,<br />
så den i dag er 16,5 meter bred, 33 meter lang og 4,1 meter dyb, og den passeres årligt af ca. 2.200 fartøjer,<br />
især fiskerbåde, lystbåde og uddybningsfartøjer. Omkring 40 fiskebåde er hjemmehørende i Hvide Sande,<br />
som hører til blandt landets fem største fiskerihavne.<br />
Med den historie må der naturligvis være et fiskerimuseum i Hvide Sande. Fiskeriets Hus findes i det<br />
store, røde hus nord for slusen og fortæller bl.a. om byens historie og om afvandingsslusens betydning for<br />
miljøet i fjorden. I de store akvarier ser man de fisk, som lever i fjorden og i havet, og man får også historien<br />
om det tragiske forlis i 1951, da redningsbåden fra Hvide Sande gik ned under en redningsaktion, og fem af<br />
redningsbådens besætning på otte mand omkom.<br />
→ Fiskeriets Hus, Nørregade 2B, 6960 Hvide Sande. fiskerietshus.dk<br />
22. NØRRE LYNGVIG<br />
En vestjysk kæmpe<br />
ELLEM Hvide Sande og Søndervig passerer <strong>Margueritruten</strong> Lyngvig Fyr, som er det<br />
M<br />
ene af de i alt fem fyr langs den jyske vestkyst. De andre fire er Blåvandshuk, Bovbjerg,<br />
Lodbjerg og Hanstholm, og disse ”vestkystens kæmper” blev bygget sidst i 1800-tallet<br />
og i begyndelsen af 1900-tallet. Baggrunden var naturligvis den farefulde sejlads langs<br />
den jyske vestkyst, der medførte talrige forlis og sendte tusindvis af søfolk i den ”våde<br />
grav”. Danske Lods fra 1866 formulerer det således: "Denne kyst er en jernkyst, uden havne og tilflugts<strong>sted</strong>er,<br />
hvilken skibe derfor i almindelighed bør undgå med alle vinde, der ikke blæse fra landet".<br />
Hanstholm Fyr var i 1843 det første fyrtårn – men det var nu nær aldrig blevet til noget, for det viste<br />
sig, at da fyret var færdigmuret, og den tunge linse øverst oppe skulle påmonteres, kunne murene ikke holde<br />
til vægten! Arkitekten blev så påvirket af denne skandale, at han begik selvmord, selvom mureren til sidst erkendte,<br />
at han havde misforstået arkitektens anvisninger. Resultatet blev efter lange stridigheder, som selveste<br />
kammeradvokaten blev blandet ind i, at hele herligheden måtte nedrives og opføres på ny. Så kunne<br />
fyret tages i brug, men allerede i 1889 måtte det ombygges endnu en gang. Tårnet blev forhøjet, og fyret<br />
blev omstillet til eldrift. Hanstholm Fyr blev dermed Danmarks første fyr med elektrisk lys og dengang verdens<br />
stærkest lysende fyr.<br />
38
Lyngvig Fyr (Rüdiker Wölk WP)<br />
Bovbjerg Fyr tændtes i 1877, Lodbjerg Fyr blev færdigt i 1884, og ved Blåvandshuk lyste fyret første<br />
gang i 1886 (det nuværende betonfyrtårn er dog først opført i 1900). Benjaminen blandt fyrtårnene er<br />
Lyngvig Fyr fra 1906, som blev bygget på baggrund af en tragisk hændelse i 1903, hvor 24 søfolk mi<strong>sted</strong>e<br />
livet ved en stranding. Det norske dampskib “Avona” var på vej til Aarhus med oliekager, da det den 31. januar<br />
grundstødte 700 meter fra land. Det blev observeret af strandvagten, og redningsbåden i Vedersø blev<br />
alarmeret. Besætningen havde imidlertid ikke tålmodighed til at afvente redningsbåden, så de satte “Avona”s<br />
egne både i vandet, men de små både kæntrede i brændingen, og alle mand omkom.<br />
Lyngvig Fyr er 38 meter højt og står på en 17 meter høj klit, og derfor kan lyset fra fyret ses på meget<br />
lang afstand – i klart vejr op til 50 kilometer væk. Der er 159 trin op til udsigtsbalkonen, og dertil kan man<br />
lægge 69 trin fra foden af klitten. I fyrmestergården er der både café og butik.<br />
→ Lyngvig Fyr, Holmsland Klitvej 109, 6960 Hvide Sande. ringkobingfjordmuseer.dk<br />
39
23. HEE<br />
Ræven bag øret<br />
OGLE få kilometer nord for Ringkøbing går <strong>Margueritruten</strong> gennem den lille by Hee.<br />
N<br />
På den vestlige side af vejen ligger det hus, som hovedstadspressen kaldte en ”beskeden<br />
bolig”. Her boede ”degnen fra Hee”, den stovte vestjyde J.C. Christensen (1856-<br />
1930), der var konseilspræsident (statsminister) i årene 1905-08, og som i en menneskealder<br />
var en hovedfigur i dansk politik. I samtiden var Christensen ikke mindst<br />
kendt, fordi tegneren Alfred Schmidt i alle sine karikaturer af ham udstyrede ham med en ræv bag øret.<br />
Dermed hentydedes til den gamle tyske talemåde ”at have noget bag øret”, og det blev i Christensens tilfælde<br />
en ræv, fordi ræven sædvanligvis anses for at være særlig snu. Christensen var nemlig en ualmindelig<br />
dreven taktiker, som kunne udmanøvrere alle sine folketingskollegaer, om så skulle være.<br />
Jens Christian Christensen blev født som den ældste af en søskendeflok på ni på en lille ødegård i<br />
Påbøl ved Ølgod. Allerede som otteårig kom han ud at tjene som vogterdreng, og tre år senere kom han i huset<br />
hos sin farbror, der var lærer på Helgenæs, og som ansporede ham til at læse videre. Han tog lærereksamen<br />
i 1877 og kom i 1886 til Stadil som lærer og kirkesanger. Da han blev valgt til Folketinget i 1890,<br />
blev han da også kaldt Christensen-Stadil, men efterhånden som hans politiske stjerne steg, blev han aldrig<br />
omtalt som andet end ”IC”, skønt han skrev sig J.C. Christensen.<br />
Det er næppe overdrevet at betegne ham som landets førende politiker i årene fra 1895 til 1920. Da<br />
han i 1905 udnævntes til konseilspræsident, blev Hee landets andet politiske centrum. Nok lå statsadministrationen<br />
i København, men landet blev reelt ledet fra Hee. Det var i sandhed nye tider; ikke alene var IC<br />
landets første bondefødte statsminister, men han var også den første med et sen-navn! Hee kom for alvor på<br />
alles læber, da kong Frederik 8. og dronning Lovisa i sommeren 1908 aflagde IC et besøg på hjemmebane.<br />
Besøget markerede så tydeligt som noget, at IC stod på magtens tinde. Men skæbnen kan være grum:<br />
Allerede nogle få måneder senere ramlede det hele. Den 8. september meldte justitsminister P.A. Alberti<br />
(1851-1932) sig til politiet som storbedrager. IC havde ganske vist nogle få måneder forinden afskediget<br />
ham som minister, men blev trukket med i faldet, fordi han som fungerende finansminister i maj 1908 havde<br />
bevilget Alberti et betydeligt lån af statskassen – uden at orientere resten af regeringen. IC måtte derfor indgive<br />
sin afskedsbegæring – og hele sagen gav ham et knæk, som han aldrig forvandt. Han blev dog siddende<br />
i Folketinget til 1924 og spillede – trods tydelig bitterhed – stadig en markant politisk rolle.<br />
→ I.C. Christensens Hus, Holstebrovej 81, Hee, 6950 Ringkøbing. jcchristensen.dk<br />
40
24. FJAND<br />
Kloge folk<br />
ORT før <strong>Margueritruten</strong> på landevej 181 kører ud på Bovbjerg Klit, har man landsbyen<br />
K<br />
Fjand på højre side og Fjand Badeby på venstre side. Her er man tæt på Nordsøen, og i<br />
Bjerghuset boede i sin tid Ane Bjerre (1839-1919), der var gift med strandfogeden.<br />
Hun var en af vestkystens mest kendte, synske folk, og navnlig var hun i stand til at forudse<br />
strandinger på kysten. Men ikke blot vidste hun, hvornår en strandingskatastrofe<br />
ville finde <strong>sted</strong>, hun kunne også sige, hvor mange der ville blive reddet, og hvor mange der måtte lide druknedøden<br />
i de oprørte bølger.<br />
Gorm Benzon fortæller således om en lejlighed, hvor redningsfolkene gik ud til et strandet skib. Da<br />
de kom op til strandfogedgården med de reddede søfolk, fik de den besked fra Ane, at der manglede to. Det<br />
begreb redningsfolkene ikke et ord af, for de havde afsøgt hele skibet og var sikre på, at alle ombordværende<br />
var kommet med i land. Men Ane insisterede, og redningsbåden måtte i vandet igen. En ny eftersøgning gav<br />
heller intet resultat, men netop som redningsfolkene ville forlade det grundstødte skib, hørte de en svag<br />
banken. Det viste sig, at skibskokken og skibsdrengen var blevet spærret inde bag en dør, der var gået i<br />
baglås. De kom begge helskindet i land, men skibsdrengen havde fået koldbrand i det ene ben, som måtte<br />
amputeres.<br />
Hvis Ane kom i tvivl om noget, kunne hun finde på at søge hjælp hos den kloge mand Anders Ulfkjær<br />
(1812-86) i Ulfborg. Hans borgerlige navn var Anders Christensen, og han var en mand med mange talenter.<br />
Han var urmager, bøssemager, pottemager, grov- og kleinsmed, snedker, murer, tømrer, maler, gartner,<br />
entreprenør og – ikke mindst – handelsmand, og så var han altså klog mand (eller for at sige det ligeud:<br />
kvaksalver). Og det var ikke småting, Anders Ulfkjær kunne udrette. En dreng, der var plaget af vorter,<br />
strøg han over vorterne, mens han mumlede et eller andet og derefter strøg på væggen, og efter en uges tid<br />
var vorterne væk og kom aldrig igen. En ældre dame var blevet opereret i en dårlig finger hos sin egen læge,<br />
men det hjalp ikke, og lægens råd var derfor at lade fingeren amputere, men fingeren kom sig, da Anders<br />
Ulfkjær lagde tjæret tovværk omkring den.<br />
Utallige er de historier, som H.P. Hansen kan fortælle om Anders Ulfkjær og hans evner til at doktorere<br />
i sin bog om kloge folk og overtro i Vestjylland – og nogle af dem er det rene volapyk. Da en pige fik<br />
udslæt, og gårdens køer også begyndte at få en hudsygdom, forlangte Anders, at en levende hugorm skulle<br />
nedgraves på hver side af kostaldens dør, og at pigen ved midnatstide skulle gå op på kirkegården og krybe<br />
gennem en græstørv med et hul i. Desuden skulle pigens far fylde en pose med muld fra en nylig kastet grav<br />
på kirkegården og i midnatstimen løbe hele vejen rundt om gården langs markskellene og kaste en smule af<br />
denne muld i alle hjørner. Han måtte dog ikke bruge al mulden, for til sidst skulle han strø lidt af den i alle<br />
senge på gården. Så sært det end lyder: Hverken pigen eller køerne mærkede derefter noget til sygdommen.<br />
→ Klitvej, Fjand, 6990 Ulfborg.<br />
41
25. THORSMINDE<br />
En industriel tragedie<br />
ÅR <strong>Margueritruten</strong> passerer slusen i Thorsminde, har man Nordsøen til den ene side og<br />
N<br />
Nissum Fjord til den anden. <strong>Et</strong> vældigt projekt, som skulle tørlægge hele fjorden og omdanne<br />
fjordbunden til landbrugsjord, slog fejl, og den lokale lærer Jens Gregersen Pinholt<br />
lagde ikke just fingrene imellem, da han i 1885 omtalte det: Intet stort projekt var<br />
”så komplet mislykkedes som dette, hvor millioner er øst ud... Hele foretagendet er en<br />
industriel tragedie, som vort land ikke tilnærmelsesvis har set magen til før”.<br />
Nissum Fjord havde oprindelig direkte udløb i Nordsøen, men tilsandingen skabte gang på gang oversvømmelser,<br />
og for at afhjælpe problemerne fik strandingskommissær L.C. Kastbjerg fra Lemvig i 1844<br />
kongelig bevilling til at inddæmme og tørlægge den nordlige del af fjorden. Han opførte også nogle dæmninger,<br />
men de holdt kun indtil det første, større stormvejr, og så var man lige vidt.<br />
Thorsminde Sluse (Ditlev Petersen WP)<br />
42
Kastbjerg opgav og lod koncessionen gå videre til Joseph Owen, der ejede et handelsfirma i København,<br />
og som i 1833 havde fået eneret på fremstillingen af ”patentgødning” til planter. Dette vidundermiddel<br />
bestod af ”fejeskarn fra gaderne, såkaldt dagrenovation, ler og friske menneskelige ekskrementer i<br />
forholdsmæssige dele” og var udgangspunktet for Owens etablering af Danmarks første gødningsfabrik.<br />
Hans næse for forretning må imidlertid have tilsagt ham, at projektet i Vestjylland ville blive en dødssejler,<br />
så han lod koncessionen gå videre til en anden englænder ved navn Thomas Kingdon. Resultatet var et storstilet<br />
dæmningsprojekt med tilhørende træsluse i Thorsminde, men også denne gang blev hele korthuset<br />
væltet omkuld af en kraftig storm.<br />
Kingdon ansatte en ny ingeniør, og i 1865 havde han bygget en ny og større sluse, men også den satte<br />
Nordsøens kraftige bølger ud af spillet. Så opgav Kingdon, og koncessionen gik nu til et andet engelskejet<br />
aktieselskab, der ansatte den danske ingeniør Carl Gregers Bruun (1829-94). I modsætning til sine forgængere<br />
lykkedes det ham faktisk at konstruere en sluse, som kunne modstå både stormvejr og bølgernes<br />
tryk. Dermed kunne man endelig gå i gang med tørlægningen, men selvom man pumpede og pumpede,<br />
lykkedes det ikke at få alt vandet i fjorden til at forsvinde. Det eneste, der skete, var, at regningerne til vedligeholdelse<br />
af dæmningerne og driften af pumperne hobede sig op, og i 1884 ka<strong>sted</strong>e investorerne håndklædet<br />
i ringen. De havde fået en gevaldig økonomisk øretæve og afhændede alt, hvad der blot kunne indbringe<br />
det mindste beløb. Men slusen blev naturligvis stående, og den ville ingen – heller ikke staten – hverken<br />
eje eller have, så den sandede til, og i <strong>sted</strong>et blev det gamle udløb udgravet igen ved hjælp af lokal håndkraft.<br />
En betænkning fra Landbrugsministeriet om afløbsforholdene ved Nissum Fjord førte til, at der i<br />
1931 blev bygget en ny sluse ved Thorsminde, og det gav straks anledning til nye planer om landvinding.<br />
Trods ihærdige anstrengelser fra lodsejerne og Hedeselskabet blev dog kun en meget beskeden brøkdel af<br />
de mange planer til virkelighed.<br />
→ Thorsminde Sluse, Vesterhavsgade 1A, Thorsminde, 6990 Ulfborg.<br />
43
26. FERRING<br />
Farvekraft ad helvede til<br />
B<br />
ELIGGENDE yderst på skrænten i den storslåede natur ved Ferring ligger Jens Søndergaards<br />
Museum med sin fine samling af havbilleder og andre motiver fra området. Jens<br />
Søndergaard (1895-1957) var fascineret af de stærke naturkræfter, de stejle klinter og<br />
landskabets linjer, og denne fascination omsatte han – med sine egne ord – på lærredet<br />
”med farvekraft ad helvede til”.<br />
Jens Søndergaards Museum (Mie Krarup Madsen)<br />
Museet er indrettet i Jens Søndergaards sommerhus, som han købte i 1930 efter at have lejet sig ind i<br />
et lille hus i Ferring de foregående somre. Derefter kom han stort set hver eneste sommer i sommerhuset for<br />
at male. I 1952 forærede han huset og samlingen til kommunen med henblik på, at der skulle oprettes et<br />
museum efter hans død. Det åbnede i 1958, og her kan man så opleve hans billeder og uden for døren den<br />
natur, som han var så betaget af.<br />
44
Søndergaard var født på Mors, og som ung cyklede han rundt på egnen i al slags vejr med malergrejet<br />
på bagagebæreren. Han blev udlært maler hos sin farbror i Thy og tog eksamen på Aarhus Tekniske Skole. I<br />
1919 fik han to billeder optaget på ”Den Frie”, og efterhånden begyndte kunstkritikerne at lægge mærke<br />
til den unge, autodidakte maler.<br />
Han blev ven med den betydeligt ældre maler Niels Bjerre (1864-1942), der stammede fra Lemvigkanten.<br />
Det var ham, der introducerede Søndergaard til Bovbjerg, som kom til at spille en så stor rolle for<br />
Søndergaards motivvalg. Niels Bjerre tog også Søndergaard med på Bovbjerg Badehotel, som dengang ejedes<br />
af hans fætter Kristen Bjerre, og som var et yndet møde<strong>sted</strong> for digtere som Thøger Larsen, Jeppe Aakjær,<br />
Johan Skjoldborg, Johannes Buchholtz, Viggo Stuckenberg, Valdemar Rørdam og Nis Petersen. De<br />
mødtes til muntert samvær med malere som Eigil Petersen, Jens Vige og Michael Sørensen.<br />
Jens Søndergaard beskrives som brovtende og fandenivoldsk, men han var også poetisk, følsom og<br />
usikker på sin egen kunst. Han var et varmt og glad festmenneske, og i 1940’erne og 1950’erne var han en<br />
af landets mest omtalte kunstnere. Hans billeder er ikke abstrakte, men ofte naivistisk-enkle og kendetegnet<br />
af mørke og heftige farver. Sangeren Johnny Madsen, der også selv maler i den ekspressionistiske stil, formulerer<br />
det således: ”Han er en fuldstændig unik maler. Han er en verdensklasse maler. Hans billeder var i<br />
min barndom helt anderledes. Normalt var det en and der piskede noget vand op på et par kronhjorte, men<br />
Søndergaard, det var rock and roll”.<br />
→ Jens Søndergaards Museum, Transvej 4, Ferring, 7620 Lemvig. lemvigmuseum.dk<br />
27. HARBOØRE<br />
Brændevinsprædikanten<br />
OLKENE i Harboøre vidste det bedre end nogen: Det var en barsk lod at være fisker ved<br />
F<br />
Vesterhavet, og det ko<strong>sted</strong>e ikke sjældent menneskeliv, når stormen brølede ind på kysten,<br />
og redningsmændene måtte gå ud med redningsbåden i de høje bølger for at forsøge<br />
at redde dem, der var kommet i havsnød.<br />
I 1877 kom en ny, ung sognepræst til Harboøre. Carl Julius Moe (1848-1927) tilhørte<br />
Indre Mission, og hans prædikener var et tilløbsstykke. Ikke fordi han viste medfølelse og var nogen<br />
særlig trøst for dem, der havde mistet et familiemedlem derude, men fordi han talte af karsken bælg og aldrig<br />
lagde skjul på sin foragt for enhver form for ugudeligt levned.<br />
Moe havde ikke været mange dage i Harboøre, før han med sine egne ord opdagede, at ”ingen anledning<br />
var for ringe til en dram. Snapsen dulmede sorgen, den kom frem ved enhver festlig lejlighed, og den<br />
varmede, når det var koldt – og lægen anbefalede en snaps mod snart sagt enhver dårligdom”. Det blev Moe<br />
for meget, og da en brudgom en dag var fuld til sit bryllup i kirken, nægtede han at foretage vielsen og forlod<br />
kirken. Efter den oplevelse tog Moe kampen op mod brændevinsdjævelen i Harboøre, og i sin berømte præ-<br />
45
diken i 1881 tordnede han mod drankerne: ”Herren vil straffe jer for disse væmmelige skikke med legemlig<br />
og åndelig død. Kære sjæl, ved du ikke, hvor drankeren ender? Dersom brændevin er det første om morgenen<br />
og det sidste om aftenen, vil du vel forstå, at du må ende i helvede, efter Herrens ord, der siger, at<br />
drankere ikke kunne arve Guds rige”.<br />
Harboøre Kirke (Hjart WP)<br />
Virkningen udeblev ikke: Mange gik direkte hjem og hældte deres brændevin i vasken, og hos dem<br />
kom snapsen aldrig mere på bordet, hverken til hverdag eller fest. De var ”de hellige”, men der var også<br />
mange, som fortsatte med at drikke snaps, som de altid havde gjort. Sognet blev med andre ord opdelt i to<br />
dele, hvor ”de hellige” følte sig hævet over de andre sognebørn, fordi de mente, at de moralsk sad på den<br />
høje hest. Moes brændevinsprædikener havde sågar den effekt, at ikke så få familier gik op i limningen: Hos<br />
strandfoged Anders Lilleør gik hans to sønner over til ”de hellige”, mens han selv holdt sig udenfor. De hilste<br />
nærmest aldrig mere på hinanden, og sådan gik det overalt i det lille samfund: Familier blev splittet mellem<br />
”hellige” og ”vantro”, og naboer, som ellers havde været venner, vendte hinanden ryggen.<br />
Man kan diskutere, om det var Indre Mission eller Carl Moe, der kom først til Harboøre. Men Moe<br />
blev i hvert fald katalysator for den religiøse vækkelse på vestkysten, og med sine prædikener om det syndige<br />
menneske og den straffende Gud blev han en af vækkelsens mest lysende skikkelser. I løbet af nogle få<br />
46
år blev Harboøre fuldstændig forandret. Brændevinen blev forbudt, kroen blev lukket, og kortspil, slagsmål<br />
og de gevaldige branderter blev afløst af bibelmøder, salmesang og regelmæssig kirkegang.<br />
Meget var godt. Alkoholmisbruget blev reduceret, pengene blev ikke drukket op, men brugt til fornuftige<br />
ting som træskostøvler og olietøj og – ikke mindst – ordentlig mad. Men på minussiden talte splittelsen,<br />
og den fortsatte længe efter at Moe havde forladt Harboøre i 1885 til fordel for et præstekald i Skanderup<br />
vest for Kolding.<br />
Men ”de hellige” i Harboøre bad ham komme for at forrette begravelsen efter de store ulykker i 1893<br />
og 1897, og det gjorde han som sædvanlig med fynd og klem. Hans ærinde var ikke at trøste de efterlevende,<br />
men at understrege, at ulykken var Guds straf til de vantro og dermed Herrens påmindelse om, at<br />
man skulle omvende sig til et helligt liv og levned. Eftersom der var journalister fra hovedstadspressen til<br />
<strong>sted</strong>e, skabte Moes begravelsestale i 1893 stor forargelse, og det endte med, at Moe måtte inkassere en biskoppelig<br />
irettesættelse.<br />
→ Harboøre Kirke, Søndergade 2, 7673 Harboøre.<br />
28. THYBORØN<br />
Jyllandsslaget<br />
EA War Museum i Thyborøn fortæller historien om ”Jyllandsslaget”, der fandt <strong>sted</strong> i Nordsøen<br />
den 31. maj-1. juni 1916, og som ko<strong>sted</strong>e 6.784 englændere og 2.551 tyskere livet. I<br />
S løbet af det 12 timer lange søslag mi<strong>sted</strong>e englænderne 14 skibe, mens tyskerne kunne ”nøjes”<br />
med et tab på 11 skibe.<br />
”Jyllandsslaget”, der er blevet kaldt ”verdenshistoriens største søslag”, var det eneste<br />
slag under 1. Verdenskrig, hvor den britiske og den tyske flåde tørnede sammen. Da viceadmiral Reinhard<br />
Scheer (1863-1928) i januar 1916 blev chef for den tyske højsøflåde, var han sig bevidst, at den britiske<br />
flåde størrelsesmæssigt var den tyske langt overlegen, og at hans chance derfor lå i heldigt gennemførte<br />
overraskelsesangreb. Hvad han derimod ikke var klar over, var, at den engelske flåde under hele krigen var i<br />
stand til at aflytte og dechifrere de tyske radiosignaler.<br />
Da Scheer besluttede at lade den tyske flåde sejle op langs den jyske vestkyst med det formål at genere<br />
handelsskibene i Skagerrak, reagerede den britiske admiral John Jellicoe (1859-1935) omgående og sejlede<br />
af <strong>sted</strong> med en større flåde. Briterne troede, at den tyske højsøflåde allerede var undervejs, men den<br />
sejlede først fra Wilhelmshaven den 31. maj i de tidlige morgentimer, og de to flåder ville formentlig være<br />
sejlet forbi hinanden, hvis ikke det danske skib “N.J. Fjord”, der var på vej med en last kul fra Leith til Frederikshavn,<br />
var blevet spottet fra den tyske krydser “Elbing”.<br />
Det neutrale danske skib fik ordre af to tyske torpedobåde til at standse for inspektion, og da skibets<br />
dampmaskine blev stoppet, opstod der et overtryk af damp, som fik sikkerhedsventilen til at åbne sig. En<br />
47
vældig, hvid dampsky steg til vejrs fra skibet, og den blev observeret fra den britiske krydser “Galatea”.<br />
Sammen med “Phaeton” sejlede “Galatea” frem for at undersøge, hvad der foregik, og det fik” Elbing” til at<br />
åbne ild på meget stor afstand. Dermed var slaget i gang kl. 15.28 – og “N.J. Fjord” fik travlt med at sejle<br />
væk og slap da også uden skrammer.<br />
Kanontordenen var så voldsom, at den – trods en afstand på 100 km – kunne høres på land i Danmark,<br />
og adskillige skibe blev sænket. Til sidst valgte Scheer at forlade valpladsen, og han havde held til at<br />
bringe det meste af sin flåde i sikkerhed. Englændernes tab var rigtignok de største, men alligevel havde de<br />
opnået det, som for dem var det vigtigste: at beholde herredømmet over Nordsøen.<br />
→ Sea War Museum, Kystcentervej 11, 7680 Thyborøn. seawarmuseum.dk<br />
29. AGGER<br />
Både fugl og fisk<br />
ET tager færgen “Kanalen” 10-12 minutter at sejle <strong>Margueritruten</strong> over Limfjorden fra<br />
D<br />
Thyborøn til Agger Tange. Selve tangen er opstået som følge af aflejring af sand, som havet<br />
har transporteret mod syd fra Thys vestkyst, og tangen er løbende udsat for nedslidning,<br />
som man har forsøgt at begrænse ved at placere 29 store høfder med 400 meters<br />
mellemrum.<br />
Fra omkring år 1100 lukkede sandet udsejlingen fra Limfjorden mod vest, men en vældig stormflod i<br />
1825 slog hul i sandtangen og skabte Agger kanal, der befandt sig omkring tre kilometer nord for den nuværende<br />
Thyborøn kanal. Naturen magede det imidlertid sådan, at Agger kanal så småt sandede til, men en<br />
ny stormflod i 1862 slog et nyt hul i tangen, nemlig Thyborøn kanal, som dog kun kan holdes åben og sejlbar,<br />
fordi man løbende udfører sandpumpning.<br />
Agger Tange er i dag et veritabelt fugleeldorado. Her yngler hjejle, klyde, havterne, dværgterne, splitterne,<br />
sortstrubet bynkefugl og rødrygget tornskade, og de tre truede fuglearter kobbersneppe, engryle og<br />
brushane trives i vådområderne ved tangen. Hertil kommer tusindvis af ænder, gæs og vadefugle, som om<br />
foråret og efteråret raster på og ved tangen. Fra færgen kan man ofte se de spættede sæler, der holder til på<br />
sandbankerne øst for sejlruten.<br />
Når man kører i land fra færgen på Agger Tange, kører man samtidig ind i Nationalpark Thy, der blev<br />
indviet som Danmarks første nationalpark i 2008. Lige nord for færgelejet ligger Svaneholmhus, som er<br />
nationalparkens besøgs- og velkomstcenter. Her kan man få mere at vide om kystlagunen og strandengene<br />
og om planterne og fuglene, der findes på Agger Tange.<br />
<strong>Margueritruten</strong> fortsætter ad landevej 181 til den lille fiskerby Agger. Før i tiden levede indbyggerne<br />
af fiskeri og boede i de små huse, der var bygget, så de kunne modstå den stride blæst fra vest. I den ene<br />
ende af huset boede familien, og i den anden var der plads til en gris, et par får eller måske en ko. <strong>Et</strong> af fis-<br />
48
kerhusene er bevaret, nemlig et stråtækt, gult hus fra midten af 1700-tallet, og her kan man om sommeren<br />
kigge indenfor i de lavloftede rum.<br />
Agger Tange (Ragnar1904 WP)<br />
Tæt på havet ligger ”De sorte huse”, som stammer fra tiden omkring 1900, da man gik i gang med at<br />
sikre kysten ved hjælp af høfdebyggeri. Det var Vandbygningsvæsenet, som stod for arbejdet, og klyngen af<br />
træhuse blev brugt som værk<strong>sted</strong>er og remiser for de små tog, som fragtede de tunge materialer ud til høfderne.<br />
Husene var i øvrigt oprindelig røde, men nu er de malet sorte, og i et af dem findes en udstilling om<br />
kystsikringen i Agger.<br />
→ Svaneholmhus, Aggervej 35, 7770 Vestervig. naturstyrelsen.dk<br />
→ Fiskerhuset, Toftevej 9, Agger, 7770 Vestervig. museumthy.dk<br />
49
30. THISSINGHUS<br />
En morsingsk købmandsgård<br />
ÅR <strong>Margueritruten</strong> er blevet færget over til Mors på den gamle træfærge ”Næssund” fra<br />
N<br />
1964, passerer ruten den lille havn i Thissinghus. Havnen blev indtil 1974 brugt som<br />
industrihavn i forbindelse med den lokale korn- og foderstofforretning og tømmerhandel.<br />
Derefter forfaldt havnen, men for nogle år siden blev den renoveret og har nu plads<br />
til 15 lystbåde.<br />
Oprindelig var Thissinghus et lille fiskerleje, hvor der især blev fisket efter ål i de snævre fjordarme.<br />
Det lader til, at der også var et par husmænd, som drev illegal handel, og i 1846 fik en af dem tilladelse til at<br />
”holde Værtshus for Reisende samt Søefolk og andre med Søefart beskæftigede og dem med Logemente<br />
samt Spise og Drikkevarer til Nødtørftighed og for en billig Betaling betjene”.<br />
Thissinghus Havn (ukendt)<br />
Det var åbenbart en god forretning, for efterfølgende blev der bygget en ny kro, og i 1858 købte købmand<br />
Jacob Christoffersen fra Nykøbing hele ejendommen med tilhørende kroprivilegium. Loven om næringsfrihed<br />
fra 1857 satte nemlig skub i tingene i ”Handels- og Ladepladsen Thissinghus” og mange andre<br />
50
<strong>sted</strong>er uden for byerne. Indtil da havde købstæderne haft eneret på at drive handel med oplandets produkter,<br />
og bønderne havde været tvunget til at føre deres varer til købstædernes torve. Nu blev det muligt for<br />
enhver med et veludviklet købmandsgen at være sin egen lykkes smed alle <strong>sted</strong>er i landet.<br />
Købmandsgården blev centrum i et lille bysamfund, hvor der med tiden kom både læge, murer, snedker,<br />
farver, brødudsalg, vognmand, tømmerhandel, korn- og foderstofforretning (som stadig findes) og metalstøberi.<br />
Havnen tilhørte købmandsgården, der anlagde den dampskibsbro, som også stadig findes. Men<br />
ellers er stort set alle spor af den virksomme, lille by i dag borte. Tilbage er en lille, fredelig havn uden de<br />
store armbevægelser, de grønne strandenge og udsigten til Agerø og kirken i Vester Assels.<br />
Dæmningen blev bygget i 1874 i forbindelse med et større landvindingsprojekt, der gik ud på at<br />
tørlægge de to inderste arme af Glomstrup Vig. Der blev ud<strong>sted</strong>t en bevilling på projektet i 1872, og den<br />
omtrent 100 meter lange dæmning blev opført af ler, sand og grus. Morsø Avis skrev, at udpumpningen var<br />
overstået i løbet af 24 døgn, så ”hele foretagendet kan betragtes som overordentlig vellykket”. Dæmningen<br />
brød imidlertid sammen både i 1895 og i 1921, og det viste sig i det hele taget, at projektets rentabilitet lod<br />
noget tilbage at ønske, og at der stadig var vandfyldte områder i det inddæmmede areal. Faktisk blev planerne<br />
om at tørlægge Søndervig aldrig helt realiseret, og i 2011 blev man færdig med at genoprette Thissing<br />
Vig, nu som en sø, oven i købet Mors’ største sø, der dækker 74 ha.<br />
→ Thissinghus Havn, Thissingvej 40, 7990 Øster Assels.<br />
31. VESTER ASSELS<br />
Sømanden fra Mors<br />
OGLE få kilometer fra Thissinghus kommer <strong>Margueritruten</strong> til landsbyen Vester Assels,<br />
der domineres af den romanske kvaderstenskirke med et tårn fra tiden omkring<br />
N 1500. I denne sammenhæng handler det dog især om det kirkeskib, som hænger i kirken<br />
(hvis døren til kirken er låst, kan man få nøglen hos kirketjeneren eller i præstegården).<br />
Historien begynder i 1866, helt præcis den 8. februar. Den dag nedkom Ane Kirstine med hendes og<br />
Sørens første barn. Han blev hjemmedøbt og kom til at hedde Jens Kudsk Jensen efter en slægtning, som var<br />
kusk, og som var kendt for at kunne køre med seksspand. Han voksede op på forældrenes lille gård i Vester<br />
Assels, og allerede som barn tjente han sine første penge ved at plante græs i Thissing Vig, som var blevet afvandet<br />
efter opførelsen af dæmningen. På en 12 timers arbejdsdag kunne knægten holde en dagløn på 50<br />
øre. Som 10-årig var han vogterdreng for sin far, men det stod hurtigt klart, at hans hu ikke stod til landbruget.<br />
Trods forældrenes modstand endte det med, at han søgte hyre og kom af <strong>sted</strong> med skonnerten<br />
51
”Skjold” af Thi<strong>sted</strong> i 1883 – og siden da satte han stort set ikke sine ben på landjorden. Han kom vidt<br />
omkring og fandt ud af, at d’et i Kudsk var for svært for udlændinge, så det sløjfede han.<br />
Vester Assels Kirke (Claus Ne WP)<br />
Han læste til styrmand, og i 1901 var han så helbefaren, at han kunne udgive sin ”Haandbog i praktisk<br />
Sømandsskab”. Det tog ham 11 år at skrive bogen, og fire gange gik manuskriptet tabt, fordi de skibe,<br />
han sejlede med, led skibbrud. Bogen, der siden er udkommet i adskillige oplag, er en regulær guldgrube<br />
for alle sejlskibsinteresserede. Man får svar på alle de spørgsmål, der har med sejlførende skibe at gøre: om<br />
rigning, sejl, ankre, manøvrering, stuvning af last, om havari, stillinger og skikke om bord, om de gamle<br />
kommandoer på flere sprog, om sejlmagerarbejde og adskilligt mere.<br />
I 1907 forærede Jens Kusk Jensen Vester Assels Kirke den fine model af ”Danmark”, som er kirkens<br />
kirkeskib. ”Danmark” var bygget på Burmeister & Wain i 1892 og var rigget som tremastet barkskib. Som<br />
andenstyrmand sejlede Kusk i 1894-95 med ”Danmark” i hårdt vejr rundt om Kap Horn til Chile efter salpeter<br />
og retur til Europa. Kaptajnen tilbød Kusk tjansen som førstestyrmand på den næste rejse, men da<br />
”Danmark” nåede Dunkerque den 3. marts 1895 fik han den glædelige besked, at hans hustru havde født<br />
ham en søn, mens han var på havet. Turen med ”Danmark” blev hans ellevte rundt Kap Horn, men derefter<br />
52
esluttede han at nøjes med kortere ture. Han døde i 1936, men inden da nåede han at skrive sine erindringer<br />
om livet på verdenshavene om bord på skonnerter og dampskibe.<br />
→ Vester Assels Kirke, Hovedstrædet 18, Vester Assels, 7990 Øster Assels.<br />
32. NYKØBING MORS<br />
Jantelovens ophavsmand<br />
ORFATTEREN Aksel Sandemose (1899-1965) blev født i Nykøbing Mors og voksede op<br />
F<br />
som næstyngste barn i en arbejderfamilie med en børneflok på otte. Moderen Amalie var<br />
fra Norge, mens faderen, smed Jørgen Nielsen, var dansk. På Sandemoses dåbsattest stod<br />
der Axel Nielsen, men da han giftede sig med Dagmar Ditlevsen i 1921 ændrede han navnet<br />
til Sandemose og signalerede dermed både distance til sit tidligere liv og tilknytning til<br />
moderens norske slægt.<br />
Da han var færdig med folkeskolen, kom han i gartnerlære, men det var åbenbart ikke sagen, så i<br />
<strong>sted</strong>et tog han eksamen som vinterlærer og arbejdede i en periode som vikar på skoler i Nykøbing og Glyngøre.<br />
Men i 1916 stak han af og tog hyre på en skonnert, og da den var nået til Canada, rømmede han og slog<br />
sig kortvarigt ned i en tømmerhuggerlejr i en skov. Da han i efteråret 1917 kom tilbage til Danmark, ernærede<br />
han sig som inkassator, journalist, dørsælger og jernbanearbejder – samtidig med at han gjorde sig de<br />
ihærdigste anstrengelser for at få et forlag til at antage hans manuskripter.<br />
I 1923 lykkedes det endelig. Johannes V. Jensen havde fået øje på forfatterspiren og trykte en af hans<br />
noveller i sit tidsskrift Forum. Senere samme år debuterede Sandemose for alvor med novellesamlingen<br />
”Fortællinger fra Labrador”, der handler om sømænd, opdagelsesrejsende, indianere, vilde dyr og ensomme<br />
ulve.<br />
Og nu kom manuskripterne i en lind strøm fra Sandemoses pen med indtil flere udgivelser om året,<br />
men han var åbenbart noget af et rodehoved, for i 1930 fik en gæld til et forlag ham til at emigrere til Norge.<br />
Han etablerede sig hurtigt som norsk forfatter, og i 1933 udkom ”En flyktning krysser sitt spor” (den danske<br />
udgave kom først i 1938) under pseudonymet Espen Arnakke. I denne bog, hvor han i høj grad trækker<br />
på erfaringerne fra sin opvækst ved Limfjorden, formulerer han sin berømte og forkætrede Jantelov.<br />
Janteloven er på mange måder essensen af Sandemoses forfatterskab, eftersom et af hans gennemgående<br />
temaer var et lokalsamfunds nedgørelse af de mennesker, der søger at skille sig ud ved at vende sig<br />
mod konformiteten. Til dem lyder det altså, at de ikke skal tro, at de er noget, eller at de er klogere end resten.<br />
Det er en tilbagevendende diskussion, om Janteloven er en direkte karakteristik af barndomsbyen, men<br />
Sandemose siger selv, at Jante er universel: ”Jante og Nykøbing er den samme by, så længe det gælder omridsene,<br />
naturen, de døde ting. Menneskene kan man lige så godt henføre til Ribe eller Arendal”.<br />
53
I 1941 måtte Sandemose flygte i eksil i Sverige på foranledning af lederen af den norske modstandsbevægelse,<br />
der skal have ytret om Sandemose: ”Ganske vist ved han ingenting, men Gud ved, hvad tyskerne<br />
kan få ham til at sige”. Ægteskabet med Dagmar, som blev i Norge, kørte efterhånden på pumperne, og i<br />
Sverige slog han pjalterne sammen med elskerinden Karin Lange, som han fik et barn med, men forholdet<br />
løb åbenbart ud i sandet, for i 1945 blev han skilt og giftede sig i <strong>sted</strong>et med bibliotekar Eva Borgen, der<br />
stammede fra Ålesund i Norge.<br />
Parret slog sin ned på et husmands<strong>sted</strong> ved Risør<br />
mellem Larvik og Kristiansand, og sammen fik de<br />
tvillingerne Jørgen og Espen. Trods pekuniære vanskeligheder<br />
var de følgende ti år en harmonisk periode i<br />
Sandemoses tumultariske liv. Espen døde imidlertid<br />
allerede som 10-årig, og i 1959 døde Eva Borgen af<br />
kræft. Denne personlige tragedie skildrede han i mindebogen<br />
”Murene omkring Jeriko” fra 1960. Derefter<br />
flyttede Sandemose til København, og i 1962 giftede<br />
han sig med den danske skuespiller Hanne Holbek<br />
Nielsen.<br />
I Nykøbing var der bestemt ikke udelt begejstring<br />
over Janteloven, men som en slags forsoningsgestus<br />
indvilgede Sandemose i 1965 i at læse op<br />
og holde et foredrag i Nykøbing. Arrangementet samlede<br />
ikke færre end 600 nykøbingensere, og dagen<br />
efter udtalte Sandemose til en journalist: ”Alting kommer<br />
for sent i livet”. Fem måneder senere døde han; et<br />
kaotisk, men også meget produktivt liv var slut: I alt<br />
blev det til 30 selvstændige bogtitler, to énmandstidsskrifter<br />
og over 1.250 essays og artikler. På Sandemoses<br />
barndomshjem er der anbragt en mindeplade<br />
Mindeplade i Færkenstræde (Mie Krarup Madsen) med Janteloven og med et relief af Erik Heide.<br />
→ Færkenstræde 12, 7900 Nykøbing Mors.<br />
54
33. HANKLIT<br />
Reddet af folkeaktier<br />
ÅR man kører gennem det dramatiske landskab langs Mors’ nordkyst mellem Feggesund<br />
og Vilsund, passerer man Mors’ højeste punkt Salgjerhøj, der rager 89 meter op<br />
N over havets overflade, og Hanklit, der med sine 61 meter siges at være Danmarks største<br />
molerklint. Når man har parkeret bilen ved Hanklit, kan man følge stien op til klintens<br />
top og nyde udsigten, men man kan også gå langs stranden for foden af klinten. Her kan<br />
man tydeligt se askelagene fra vulkanudbruddene for 55-60 mio. år siden og de mægtige istidsfoldninger,<br />
der fandt <strong>sted</strong> langt senere, nemlig for omkring 25.000 år siden. I moleret findes ekstremt velbevarede aftryk<br />
af ca. 55 mio. år gamle dyr og planter.<br />
Hanklit med tydelige lag af vulkansk aske (Mie Krarup Madsen)<br />
Sammen med Knudeklinten på Fur kandiderer det spektakulære landskab på Nordmors til at blive<br />
optaget på UNESCO’s verdensarvliste, men allerede i 1930’erne fik fremsynede morsingboer Hanklit fredet.<br />
Det skete ved, at man ved hjælp af folkeaktier købte klinten – og dermed reddede man den formentlig<br />
fra at blive gjort til genstand for total udhuling gennem grusgravning. Blandt initiativtagerne til denne Mors’<br />
55
første ”miljøsag” var formanden for Morsø Turistforening, planteskoleejer Oscar Bang. Da det hele var på<br />
plads, afholdt man en storstilet indvielsesfest på sankthansdag 1934. Ifølge nogle kilder var op mod 4.000<br />
morsingboer og andre interessere mødt op, og den ene tale afløste den anden. Til sidst talte formanden for<br />
Danmarks Naturfredningsforening, maleren Erick Struckmann (1875-1962). Han havde været blandt stifterne<br />
af naturfredningsforeningen i 1911, og han beklædte formandsposten fra 1921 til kort før sin død.<br />
I sin tale roste Struckmann naturligvis morsingboerne: "Det er et førende eksempel Morsingboerne<br />
har vist alle Danske ved ganske alene og uden Hjælp fra Statsmyndighederne eller andre Egne af vort Land<br />
at gennemføre denne store og smukke fredning. Der er saa meget mere Grund til at beundre Fredningen,<br />
som den er gennemført i en vanskelig økonomisk Tid, i en Tid, hvor saa mange af vore ærværdige Oldtidsminder<br />
i Kæmpehøjene og Stendysserne jævnes med jorden, hvor de sidste af vore Heder er ved at udslettes,<br />
hvor fritstaaende Træer og Hegn omhugges, hvor saa mange af vore Skønneste Søer udtørres, kort<br />
sagt i en Tid, hvor man snart sagt er parat til at sælge sin Bedstemor for Penge".<br />
Neden for Hanklit og helt ud til Limfjorden ligger Gullestrup Strand Kro, som siden 1970 har holdt<br />
til i den tidligere brugsforening. Her var tidligere en indskibningshavn med tilhørende lagerbygning, der i<br />
dag gør tjeneste som kroens garage. Anløbsbroen er for længst væk, men hvis man kommer sejlende, skal<br />
man tage sig i agt, for brohovedet er er stadig. Fra kroen er udsigten til Hanklit intet mindre end fantastisk,<br />
og menukortet vidner om, at køkkenet lægger vægt på gamle og velkendte retter fra det danske køkken.<br />
→ Hanklit, Hanklitvej, 7900 Nykøbing Mors.<br />
→ Gullstrup Strand Kro, Grydhøjvej 25, 7950 Erslev. gullerupstrandkro.dk<br />
34. THISTED<br />
Høj- og friskolemanden<br />
ORFATTEREN I.P. Jacobsen (1847-85), der var en af hovedfigurerne i det moderne<br />
F<br />
gennembrud i dansk litteratur med romanerne ”Fru Marie Grubbe” (1876) og ”Niels<br />
Lyhne” (1880), stammede fra Thi<strong>sted</strong>, men her skal det dreje sig om et andet bysbarn,<br />
nemlig høj- og friskolemanden Christen Kold (1816-70). Han var manden, som i<br />
samarbejde med Grundtvig skabte Ryslinge Højskole i 1851 og året efter Danmarks<br />
første friskole i Dalby ved Kerteminde. Om samarbejdet mellem de to har Ole Pedersen sagt: ”Hvis N.F.S.<br />
Grundtvig var mærkelig og sær, så var Christen Kold om muligt endnu mærkeligere. Men det mærkeligste<br />
af alt er, at Grundtvig og Kold overhovedet fandt sammen. Det gjorde de over den mindste fællesnævner, og<br />
de var langtfra enige om alting. Men med årene så de nytten af at inspirere og støtte hinanden. Grundtvig var<br />
tænkeren, der sad i sit studerekammer og skrev om skolen for livet. Kold var den, der i praksis førte en<br />
skoleform ud i livet”.<br />
56
Kold fødtes som ældste søn i en børneflok på seks i et hus i Strømgade, som blev nedrevet i 1933. Faderen<br />
var skomager, og til at begynde med var der bestemt ikke noget at rutte med i barndomshjemmet. Det<br />
var imidlertid moderen, der fik størst betydning for skomagersønnen. Han har selv beskrevet hende som<br />
aparte og noget indesluttet, men hun var god til at fortælle historier – og det er antagelig fra hende, at Kold<br />
har sin tiltro til det talte ord og fortællekunsten.<br />
Da han var blevet konfirmeret i 1830, var det meningen, at han helt bogstaveligt skulle gå i faderens<br />
fodspor og lære skomagerfaget, men det stod hans hu absolut ikke til, og i <strong>sted</strong>et blev han såkaldt omgangslærer,<br />
hvilket indebar, at han gik fra skole til skole for at sørge for den mest nødtørftige undervisning af skolebørnene.<br />
Allerede her gjorde hans fortælleevne indtryk, og det førte til en uddannelsen som lærer på<br />
Sned<strong>sted</strong> Seminarium i 1836. Mødet med lægprædikanten Peter Larsen Skræppenborg (1802-73) betød<br />
en religiøs vækkelse og et nyt og lyst livssyn: ”Jeg har aldrig kendt mage til det liv, den lyst, kraft og drift, der<br />
da opstod hos mig”, har han senere fortalt. Det lykkedes imidlertid ikke Kold at få ansættelse i det offentlige<br />
skolevæsen, fordi han var modstander af, at børnene skulle lære Balles lærebog udenad. Denne udgave af<br />
Luthers lille katekismus med biskop Nicolai Balles kommentarer var ellers obligatorisk pensum i skolen,<br />
men Kold ville hellere fortælle bibelhistorie og måtte derfor søge andre græsgange som huslærer.<br />
Til sidst blev han ansat i Forballum ved Skærbæk i det daværende hertugdømme Slesvig, hvor han traf<br />
Ludvig Daniel Hass (1808-81), der var præst i den nærliggende landsby Mjolden, og sammen med ham besluttede<br />
han at drage på en missionsrejse til Lilleasien. Det var imidlertid lettere sagt end gjort, og inden<br />
turen kunne begynde, opholdt Kold sig et år i København, hvor han stiftede bekendtskab med det grundtvigske<br />
miljø og lærte sig bogbinderfaget. Endelig ankom Kold og Hass den 1. december 1842 til Smyrna<br />
(Izmir) i det nuværende Tyrkiet, og meningen var, at de skulle missionere blandt de derværende jøder for at<br />
omvende dem til den ”rigtige” kristendom, men det viste sig at være en umulig opgave. De udrettede absolut<br />
intet, og samtidig kom de to på kant med hinanden. I marts 1844 forlod Kold Hass og hutlede sig i de<br />
følgende år igennem som bogbinder, indtil han i 1847 besluttede at vende hjem til Danmark. Turen gik<br />
med skib til Trieste i Italien og derfra til fods til Thy med en kærre på slæb.<br />
Efter flere huslærerjobs i Vestjylland og en kort og udramatisk deltagelse i den første slesvigske krig i<br />
1848 fulgte han i 1849 med præsten Vilhelm Birkedal (1809-92), da denne fik nyt embede i Ryslinge på<br />
Fyn. Kolds opgave var at undervise Birkedals to børn og seks andre børn fra landsbyen i præstegården, men<br />
han begyndte også at arrangere aftenhøjskole. Det var en stor succes, og i november 1851 tog Kold skridtet<br />
fuldt ud og etablerede sin egen højskole, der startede med ti elever i et hus på Ryslinge mark. Blandt de økonomiske<br />
bidragydere til skolen var Grundtvig og hans hustru Marie Toft med hhv. 50 og 100 rigsbankdaler.<br />
I 1853 flyttede Kold højskolen til en ny skolebygning i Dalby, hvor han året før havde etableret en friskole<br />
for børn, og i 1862 rykkede han på ny teltpælene op og etablerede sin ”bondehøjskole” ved Hjallese uden<br />
for Odense. Det første hold elever på den ny Dalum Højskole talte 55 elever, og der var ansat tre lærere.<br />
I 1866 giftede Kold sig med den 28 år yngre Ane Kirstine Jacobsen, der var en af hans tidligere højskoleelever,<br />
men han døde fire år senere og blev begravet på Dalum kirkegård. Det store begravelsesfølge<br />
på 2.000 var et vidnesbyrd om Kolds uforlignelige evne til at få tag i den helt almindelige landbefolkning. På<br />
en mindesten i Ryslinge kan man læse ordene: ”Stenen bevarer hans navn – Folket hans gerning”.<br />
→ Museum Thy, Jernbanegade 11, 7700 Thi<strong>sted</strong>. museumthy.dk<br />
57
35. VORUPØR<br />
Her går det i fisk<br />
OR godt 100 år siden var Vorupør et knudepunkt for vesterhavsfiskeriet, og der kom<br />
F<br />
yderligere fart i fiskeriet, da den 380 meter lange læmole blev bygget i 1911. Da fiskeriet<br />
var på sit højeste, var 27 kystbåde hjemmehørende i Vorupør; i dag er der kun et par stykker<br />
tilbage. Fiskerbådene lander stadigvæk deres fangst direkte på stranden – tidligere<br />
blev de trukket ud og ind med håndkraft, men nu er der et kraftigt motorspil til rådighed.<br />
En fiskerbåds ankomst er en stor attraktion for fiskerlejets mange gæster, som samles på stranden, når båden<br />
skal trækkes i land.<br />
Landingspladsen i Vorupør (Slaunger WP)<br />
Ligesom i de andre fiskerlejer langs vestkysten spillede Indre Mission en stor rolle for fiskerne i<br />
Vorupør. Det var bestemt ikke risikofrit at stå til havs i al slags vejr, og der kunne tit være behov for en fast<br />
tro, når ens kæreste aldrig vendte hjem, men i <strong>sted</strong>et blev derude. Indre Mission fik for alvor fodfæste i Vorupør<br />
efter den store ulykke i 1885, hvor otte fiskere omkom i brændingen i en voldsom storm. Det fik<br />
mange fiskerfamilier til at søge trøst i den stærke tro, og der blev bygget missionshuse både i Sdr. Vorupør<br />
og i Nr. Vorupør.<br />
58
I 1884 vendte Jens Munk-Poulsen (1860-1921) hjem til Vorupør med en læreruddannelse i bagagen,<br />
og han fik i 1887 oprettet et andelsselskab, der kom til at hedde Fiskercompagniet. Ideen var, at fiskerne<br />
var sammen om at eje bådene, redskaberne og udstyret. Munk-Poulsen var indremissionsk, og derfor<br />
kunne man kun blive medlem af Fiskercompagniet, hvis man ikke røg og drak. Fem år senere stiftedes Vorupør<br />
Fiskeriforening, som stod for afsætningen af de landede fisk i hele Danmark, og hvor det var utænkeligt<br />
at indlede generalforsamlingen uden en bøn. De to foreninger var stærkt medvirkende til, at Vorupør<br />
fik sin mole, og at det moderne ophalingsspil kunne tages i brug i 1940.<br />
Så sent som i 1976 henstillede foreningen til kioskerne om at stoppe ølsalget, idet man ikke ønskede<br />
drikkeri på landingspladsen, og forbuddet mod at fiske på søn- og helligdage stod ved magt indtil 1984.<br />
<strong>Et</strong>ableringen af fiskerihavnen i Hanstholm i 1967 fik imidlertid mange fiskere til at flytte, og siden da har<br />
fiskeriet i Vorupør oplevet en betydelig tilbagegang.<br />
Det er næppe en tilfældighed, at Vorupør Museum er indrettet i et gammelt bådeværft. Mange af de<br />
gamle maskiner er bevaret og istandsat, og desuden fortæller museet om udviklingen i Vorupør og om kystbefolkningens<br />
livsvilkår. <strong>Et</strong> stenkast fra stranden er der gratis adgang til det store velkomstcenter, som Nationalpark<br />
Thy indviede i 2021. Det er tegnet af LOOP Architects og er nænsomt bygget ind i klitlandskabet.<br />
En interaktiv landskabsmodel giver et godt overblik over nationalparken og formidler nogle af de<br />
historier, der knytter sig til området.<br />
→ Vorupør Museum, Vesterhavsgade 21, Nr. Vorupør, 7700 Thi<strong>sted</strong>. museumthy.dk<br />
→ Nationalparkcenter Thy, Vesterhavsgade 168, Nr. Vorupør, 7700 Thi<strong>sted</strong>. nationalparkthy.dk<br />
36. HANSTHOLM<br />
Havn på Jyllands skulder<br />
Å Jyllands skulder runder <strong>Margueritruten</strong> havnen i Hanstholm, som var resultatet af mange<br />
års besvær og trængsler. Det viste sig nemlig, at det på grund af den hårde vind og den<br />
P stærke strøm langs kysten slet ikke var nogen nem opgave at anlægge et havn netop her.<br />
Men ideen endte så at sige med at holde vand: Fra Hanstholm er der nemlig kort afstand til<br />
Nordsøens bedste fiskepladser, og i dag er Hanstholm Danmarks største konsumfiskerihavn.<br />
Beslutningen om at bygge statshavnen i Hanstholm blev taget i 1917, og i spidsen for projektet satte<br />
man havneingeniør Jørgen Fibiger (1867-1936). Han havde været medlem af den kommission, som i 1914<br />
førte til loven om anlæggelsen af havnen, og han gik ind for projektet med liv og sjæl og så det som sin livsopgave<br />
at sørge for, at ”Jyllands skulder kan få bærekraft”. I Hanstholm nærmest forgudede man ham, men<br />
der var også dem, der mente, at ingeniøren med den viltre hårpragt ikke blot var fantasifuld, men rent ud<br />
sagt en fantast. <strong>Et</strong> portræt i Politiken i 1959 beskrev ham med disse ord: ”Han var en ejendommelig og for-<br />
59
finet skikkelse, ansigtstrækkene franskprægede. Håret var tidligt blevet hvidt, og han lod det vokse til en<br />
imponerende manke”. Ud over sin ingeniørmæssige kunnen havde Fibiger en særlig evne til at skabe kontakt<br />
med høj og lav. Det så man bl.a., da kong Christian 10. og dronning Alexandrine aflagde havneprojektet<br />
et besøg i 1931. Kongen gik med Fibiger helt ud på molen, mens dronningen gik i læ for blæsten og aflagde<br />
fyrmesterens kone et besøg.<br />
Arbejdet med havnen skred imidlertid langsomt frem. Man begyndte med at bygge dækmolen mod<br />
vest, men bevillingerne var knappe, og havnen blev ikke færdig, før Fibiger døde. Da 2. Verdenskrig brød<br />
ud, krævede den tyske besættelsesmagt, at havneprojektet skulle indstilles, og da tyskerne derefter gik i<br />
gang med at bygge det vældige fæstningsanlæg, der indgik i Atlantvolden, fik civilbefolkningen besked på at<br />
flytte. De blev i <strong>sted</strong>et indkvarteret i barakker i Nytorp og Ræhr.<br />
Efter besættelsen konkluderede en kommission i 1951, at Hanstholm var uegnet til havnebyggeri,<br />
men en ny kommission i 1955 kom til den modsatte konklusion, og i 1960 vedtog Folketinget omsider loven<br />
om færdiggørelse af havnen som en kombineret fiskeri- og trafikhavn. Havnen blev indviet i september<br />
1967 under overværelse af kong Frederik 9. Det var ganske vist tæt på en aflysning, for dagen forinden gik<br />
en vældig storm ind over vestkysten og skabte en del ravage på havnen. Men heldigvis løjede stormen af i<br />
løbet af natten, og de festklædte deltagere kunne indtage deres pladser i auktionshallen, hvor kongen markerede<br />
havnens åbning med et enkelt slag på auktionsklokken.<br />
→ Hanstholm Havn, Auktionsgade 39, 7730 Hanstholm.<br />
37. KÆRUP HOLME<br />
Den mislykkede landvinding<br />
Øsløs forlader <strong>Margueritruten</strong> hovedvej 11 og 29 og går derefter gennem Vejlerne, der med<br />
I<br />
sine næsten 6.000 ha er Nordens arealmæssigt største fuglereservat. Kort efter Tømmerby<br />
Kirke kan man dreje til højre ad Fjordvej til parkeringspladsen, hvorfra man kan gå til fugleskjulet<br />
Kærup Holme eller fortsætte via den gamle jernbanedæmning over Lund Fjord til<br />
fugletårnet ved Lund Fjord.<br />
Godt en tredjedel af Vejlerne er dækket af sammenhængende, tætte rørskove, der skaber optimale vilkår<br />
for sjældne fugle som rørhøg, plettet rørvagtel, vandrikse og skægmejse. I randområderne yngler f.eks.<br />
dobbeltbekkasin og bynkefugl, og på strandengene ses bl.a. ynglende brushane, klyde, almindelig ryle, stor<br />
kobbersneppe, rødben og havterne. Andre interessante ynglefugle er gråstrubet lappedykker, knarand, atlingand,<br />
sortterne og dværgmåge. Vejlerne tiltrækker desuden masser af trækkende og overvintrende fugle<br />
som svømmeænder, dykænder, gæs, svaner, vadefugle og forskellige rovfugle. I det hele taget er Vejlerne<br />
ifølge ornitologerne et af Europas allerbedste fugleområder: Der er registreret mere end 300 fuglearter, og<br />
omkring 130 af dem menes at yngle her.<br />
60
Vejlerne er resultatet af et stort landvindingsprojekt, som nærmest mislykkedes. Helt tilbage i stenalderen<br />
for 6-7.000 år siden var hele området dækket af hav, og i vikingetiden kunne man faktisk sejle fra<br />
Limfjorden og ud i Jammerbugten. Men for omkring tusind år siden ændrede landskabet sig, og udsejlingen<br />
til Nordsøen lukkede til. I <strong>sted</strong>et opstod en slags fjord i fjorden, og snart var her et mose- og sumpområde.<br />
Efter tabet af Slesvig og Holsten i 1864 opstod der blandt indflydelsesrige landmænd den idé, at man<br />
måtte forsøge at udvide Danmarks landbrugsareal efter mottoet ”Hvad udad tabes, skal indad vindes”. Til<br />
det formål måtte Vejlerne være særdeles velegnet, og et stort landvindingsprojekt blev iværksat i 1868. Det<br />
var en engelsk jernbaneingeniør ved navn John Trewhella fra Birmingham, som fik koncessionen, og hele<br />
projektet kom til at beskæftige næsten 400 mænd. I 1873 var dæmningen ud mod Limfjorden og sluseportene<br />
færdige, og man gik i gang med at pumpe saltvandet ud af området.<br />
Men skæbnen og naturkræfterne ville det anderledes: Den 4. januar 1874 kl. 4 om morgenen sørgede<br />
en kraftig nordvestenstorm for, at Limfjordens bølger nedbrød dæmningen, og i løbet af nogle få timer<br />
var hele den møjsommeligt opbyggede konstruktion i bogstavelig forstand gået i vasken. Trewhella rejste<br />
hjem til Birmingham, men andre forsøgte at holde liv i projektet. Adskillige forsøg og adskillige sammenbrudte<br />
dæmninger senere måtte man dog konstatere, at det aldrig ville komme til at virke, og drømmen om<br />
at forvandle Vejlerne til frugtbar agerjord blev endeligt skrinlagt i 1916. Det var faktisk først med anlæggelsen<br />
af den ny hovedvej mellem Aalborg og Thi<strong>sted</strong> i 1960’erne, at det lykkedes at bygge en tilstrækkelig<br />
holdbar dæmning.<br />
I 1993 købte Aage V. Jensens Fonde hovedparten af området. Siden er området ved omhyggelig<br />
vandstandsregulering blevet forbedret, og der er bygget flere fugletårne og et fint naturrum midt på Bygholmdæmningen.<br />
→ Kærup Holme fugletårn, Fjordvej 23, 7741 Frøstrup. avjf.dk<br />
38. BULBJERG<br />
En flyvende fru Jensen og tyskerne<br />
ELLEM Bjerget og Fjerritslev følger <strong>Margueritruten</strong> landevej 569, og herfra er det oplagt<br />
at gøre en lille afstikker helt ud til kysten. Her ligger nemlig Bulbjerg, som man til<br />
M tider kan se omtalt som ”Danmarks eneste fuglefjeld”. Det er dog en påstand, som ikke<br />
holder i byretten, fordi man i så fald ikke blot ser bort fra Færøerne, men også fra den<br />
bornholmske klippekyst.<br />
Derfor er den 47 meter høje kalkstensknude Bulbjerg bestemt ikke mindre spektakulær, om end<br />
bjerget i vore dage er uden ”bivogn”. I 1978 kollapsede nemlig den 16 meter høje kalkstensklippe Skarreklit,<br />
der befandt sig 100 meter ude i vandet. Ifølge etn gammel talemåde går verden under, når Skarreklit<br />
styrter i havet og kirketårnet i Øsløs vælter, så menneskeheden er således rykket noget tættere på den totale<br />
61
undergang, og man må også sige, at der herefter hviler et tungt ansvar på skuldrene af menighedsrådet i<br />
Øsløs.<br />
Bulbjerg har været et populært udflugts<strong>sted</strong> i over 150 år og er det stadigvæk. Faktisk er det selveste<br />
Steen Steensen Blicher (1782-1848), som må bære sin del af ansvaret for, at folk begyndte at valfarte til<br />
Bulbjerg. Da Blicher i 1839 arrangerede sit første folkemøde på Himmelbjerget, inspirerede det nemlig<br />
den lokale præst i Øsløs, Bertel Langballe Obel, til året efter at afholde et lignende arrangement på Bulbjerg,<br />
på hvis top der opførtes et samlings- og udskænknings<strong>sted</strong> af limsten, som over døren blev forsynet<br />
med Christian 8.s m-nogram. Folkefesten blev gentaget i nogle år, men efterhånden ebbede interessen ud –<br />
velsagtens fordi en af bevæggrundene for at samles, nemlig kravet om en fri forfatning, var blevet overhalet<br />
indenom af Frederik 7.s grundlov i 1849.<br />
Bulbjerg (Netværk Limfjorden)<br />
Omkring århundredskiftet genoplivede man traditionen for en kort bemærkning, og i 1902 deltog<br />
ikke mindre end 1.600 tilrejsende i folkemødet på Bulbjerg for at lytte til talerne og for at gøre et godt<br />
indhug i forsyningerne i de til lejligheden opstillede madtelte. Officielt blev der ikke serveret alkoholiske<br />
drikke, men det forhindrede ikke, at deltagerne efterfølgende slog gækken løs til dansemusikken.<br />
I begyndelsen af 1900-tallet var det imidlertid blevet stadig mere populært (men kun hos det bedre<br />
borgerskab i de større byer, som både havde råd og tid) at tage på badehotel om sommeren, og i 1907 kom<br />
62
denne nymodens dille til Bulbjerg. Badehotellet var ejet af en sagfører og en tømrermester fra Thi<strong>sted</strong>, og i<br />
1913 fik den på daværende tidspunkt kendte kunstmaler Gustav Fenger (1887-1958) til opgave at udsmykke<br />
to af hotellets sale med billeder af Skarreklit og andre lokale seværdigheder. Fenger var i 1912<br />
blevet gift med forfatterinden Thit Jensen (1876-1957), og parret frekventerede Bulbjerg i en kortere årrække;<br />
som regel ankom de i Fengers egen lille flyvemaskine, der dog endte med at havarere i havet ud for<br />
Bulbjerg i 1919. Thit Jensen stod i vand til armhulerne, men blev reddet af en fisker, der bar hende i land.<br />
Thit Jensen bevarede dog forbindelsen til <strong>sted</strong>et, fordi hun derefter i flere år holdt sommerferie i Forfatterforeningens<br />
sommerhus ved Bulbjerg.<br />
De livlige baller på badehotellet fik en brat ende med den tyske besættelse i 1940. Tyskerne beslaglagde<br />
ganske enkelt hotellet og gik i gang med det enorme fæstningsbyggeri, som under navnet Atlantvolden<br />
skulle strække sig fra det nordlige Norge til Pyrenæerne. I 1943 lå badehotellet så meget i vejen, at<br />
tyskerne sprang det i luften, og i øvrigt blev en del af områdets beboere tvunget til at flytte væk. Flere af bunkerne<br />
og maskingeværstillingerne er her stadig, og to af dem er tilgængelige i dagtimerne.<br />
→ Bulbjerg, Bulbjergvej, 7741 Frøstrup.<br />
39. KLIM<br />
<strong>Et</strong> stykke industrihistorie<br />
IGE vest for Fjerritslev passerer <strong>Margueritruten</strong> landsbyen Klim, hvorfra man kan gøre en<br />
L<br />
lille afstikker til Klim Kalkovn, der ligger i et smukt område ved Klim Bjerg. Bjerget er en<br />
kalkknold, der blev dannet for ca. 65 mio. år siden, og i den gamle kalkovn er der en udstilling,<br />
der fortæller, hvordan man i sin tid arbejdede i kalkbruddet og ovnen. Kalkovnen er<br />
bevaret som den eneste af to kalkovne i Danmark og giver dermed et indblik i et stykke<br />
industri- og kulturhistorie, der først sluttede i 1976.<br />
Kalken er dannet af skeletrester fra kolonier af mosdyr (også kaldet bryozoer), der kan minde lidt om<br />
koraller. Når klumperne af bryozokalk eller limsten (derfra har Limfjorden faktisk sit navn) opvarmes, får<br />
man pulveriseret kalk, der kunne bruges til hvidtning af pudsede vægge eller jordforbedring. Man kunne<br />
også save limstenen ud af bruddet og på den måde få mursten til husbyggeri.<br />
Klim Kalkværk blev etableret af Anders Andersen i 1909. Han var hjemvendt fra Amerika og fik en<br />
ordre på flere hundrede vognladninger limsten til Aalborg og Nørresundby. Den dygtige limsaver Hans Chr.<br />
Kjeldsen fra Klim, der døde som 87-årig i 1959, har fortalt, at han blev betalt 1,25 kr. for 100 stk. udsavede<br />
limsten. Hvis han begyndte kl. 5 om morgenen og fortsatte til kl. 21, kunne han netop nå at save 100<br />
sten på en dag.<br />
Udsavningen af limsten fortsætte indtil 1925, men Andersen fortsatte brydningen med henblik på at<br />
brænde kalken til mørtel eller kalkning af huse og opførte den nuværende kalkovn i 1945. Der måtte flyttes<br />
63
3.000 m 3 jord, inden man kunne gå i gang med opførelsen, og samtidig med ibrugtagningen af den ny ovn<br />
mekaniserede man transporten ved at skifte hestene ud med en traktor, ligesom man begyndte at bruge<br />
sprængstof til at løsne kalken i <strong>sted</strong>et for hamre og stålstænger. Fra 1946 kørte værket og ovnen i døgndrift.<br />
Kalkværket var i sin tid kun ét af i alt tre kalkværk omkring Klim, og det siger sig selv, at denne<br />
”minedrift” har haft stor betydning for det lille bysamfund. Kalkværkerne betød arbejdspladser, og byens<br />
indbyggertal voksede til det dobbelte. Af markant betydning var desuden jernbanen mellem Thi<strong>sted</strong> og Fjerritslev,<br />
som i perioden 1904-69 havde station i Klim.<br />
Kalkbrændingen sluttede i 1977, men kalkovnen blev restaureret i 1990’erne. Den er åben i sommerhalvåret<br />
og bliver også jævnligt brugt til koncerter. Fra 2007 har de rustikke lokaliteter tillige været<br />
anvendt til årligt tilbagevendende kunstudstillinger.<br />
→ Klim Kalkovn, Klim Strandvej 68, Klim, 9690 Fjerritslev.<br />
40. JANUM<br />
En hilsen fra istiden<br />
IDT nord for hovedvej 11 mellem Fjerritslev og Brovst går <strong>Margueritruten</strong> tæt forbi den<br />
L<br />
mægtige vandreblok med det særprægede navn Janum Kjøt (”kjøt” betyder ”lille høj af<br />
flyvesand”). Fra Janumvej går en markvej frem til en parkeringsplads, hvorfra der kun er ca.<br />
500 meter til fods til stenen, som i 1963 blev gravet fri af flyvesand og jord af en flok skoleelever<br />
og deres lærere fra den nærliggende Skovgårdsskolen. I 1930’erne var der faktisk<br />
planer om at sprænge den væk. Dynamitten var indkøbt, og stenen var solgt til vejbelægning, men en fredningssag<br />
satte heldigvis en stopper for den plan, og i dag er hele området fredet.<br />
Janum Kjøt består hovedsagelig af stribet gnejs, som er meget udbredt i Sverige. Det er ikke muligt at<br />
sige præcis, hvor i Sverige, stenen kommer fra, men til gengæld er der ingen tvivl om, at den er blevet ført<br />
hertil af isen for ca. 22.000 år siden. Under den sidste istid kom indlandsisen nemlig til Nordjylland fra<br />
nordøst og dækkede det meste af Danmark. Isen standsede ved den såkaldte hovedstilstandslinje, der i grove<br />
træk betød, at det vestlige Jylland syd for Bovbjerg ikke blev dækket af is, men i <strong>sted</strong>et blev jævnet flad af<br />
smeltevand, efterhånden som isen smeltede.<br />
Efter at have været indkapslet i indlandsisen i årtusinder så Janum Kjøt dagens lys igen for omkring<br />
14.000 år siden, da isen i Nordjylland var smeltet væk. Selve stenen er næsten syv meter lang og fire meter<br />
bred, og på det højeste <strong>sted</strong> er den godt tre meter. Stenen anslås at veje mellem 200 og 250 tons, og selvom<br />
den er stor, er den dog ikke medtaget på den top-ti liste over kæmpesten, som GEUS (De Nationale Geologiske<br />
Undersøgelser for Danmark og Grønland) har udarbejdet.<br />
64
Til disse kæmpesten er der som regel knyttet indtil flere sagn og myter, og Janum Kjøt er ingen undtagelse.<br />
Det hedder sig nemlig, at en trold på Øland havde set sig så gal på byggeriet af Lerup Kirke, at han<br />
tog den største sten, han kunne finde, og ka<strong>sted</strong>e efter kirken. Der må imidlertid have været noget galt med<br />
troldens øjemål eller armkræfter, for i lige luftlinje er der yderligere et par kilometer hen til kirken. Lerup<br />
Kirke er i øvrigt en fin, lille romansk kirke fra 1100-tallet, som ligger smukt i det maleriske landskab Fosdalen,<br />
og som historisk er forbundet med den nærliggende helligkilde og det tilhørende kildemarked.<br />
Sydvest for Janum Kjøt ligger i en fordybning en mindre sten, der har fået navnet Janum Bikjøt og<br />
muligvis oprindelig var en del af den store sten. Få hundrede meter mod syd ligger det fredede område Egebjerg,<br />
der er et lyngklædt bakkedrag med tre velbevarede oldtidshøje. Man er her oppe i 60 meters højde og<br />
har en fantastisk udsigt.<br />
→ Janum Kjøt, Janumvej, 9460 Brovst.<br />
41. TORSLEV<br />
Hende tog fanden sig af<br />
IGE syd for landsbyen Torslev, som <strong>Margueritruten</strong> passerer i Han Herred, ligger herregården<br />
Kokkedal. Fra ca. 1455 ejedes borgen af slægten Banner, og den første Banner på Kok-<br />
L kedal, hvis snævre og ni meter høje vold<strong>sted</strong> er gravet ind i en bakke, var ingen ringere end<br />
lensmanden på Aalborghus, Anders Banner (død 1486).<br />
Det var efter al sandsynlighed hans barnebarn Erik Eriksen Banner (ca. 1484-1554),<br />
som stod bag byggeriet af Kokkedals sengotiske nord- og sydfløj, mens den korte vestfløj menes at være<br />
endnu ældre. Man skulle ellers synes, at Erik Banner havde nok at se til som lensmand på Kalø Slot, hvor<br />
han havde ansvaret for at passe på den tilfangetagne, svenske rebel Gustav Vasa i 1518-19. Det lykkedes<br />
imidlertid Gustav Vasa at flygte – og Erik Banner måtte finde sig i at betale en klækkelig bøde til en muggen<br />
kong Christian 2. for sin manglende agtpågivenhed.<br />
Da det under adelsoprøret i 1523 stod klart, at Christian 2. ville tabe kampen om tronen, skyndte<br />
Erik Banner sig at sende kongen sit opsigelsesbrev. Han var efterfølgende en af de mest fremtrædende<br />
adelsmænd i forbindelse med nedkæmpelsen af Skipper Clements oprør og Christian 3.s tronbestigelse i<br />
1534, der ledte frem til Reformationen i 1536. Som tak satte Christian 3. i 1541 Erik Banner i spidsen for<br />
landets hær ved at udnævne ham til rigsmarsk, og i 1546 aflagde kongen endda besøg hos ham på Kokkedal.<br />
I 1649 mageskiftede Karen Galde (1601-71) sig til Kokkedal. Hun var næsten 60 år gammel, da hun<br />
endelig bekvemmede sig til at gifte sig, men ægteskabet med den 17 år yngre Børge Rosenkrantz holdt kun<br />
kort, og Karen Galde henlevede resten af sit liv ”i overflod” på Kokkedal. Hun elskede lækker mad og søde<br />
sager, men hun havde stort besvær med at fremskaffe råvarerne til sine opulente måltider. Det hedder sig, at<br />
65
hun derfor indgik en pagt med selveste Fanden om, at hvis han ville sørge for tilstrækkelige leverancer af<br />
lækkerier og delikatesser, skulle han til gengæld få hendes sjæl, når hun døde. Det sidste, man derfor ved<br />
om hende, er, at hun i 1671 kørte i hestevogn til helvedes port, hvor hun stod af og gik ind. Og dog: Hun<br />
ligger begravet på Ravnkilde kirkegård, så måske skal historien om hendes aftale med Fanden tages med et<br />
gran salt eller to…<br />
Herregården Kokkedal (DanNav WP)<br />
Efter 2. Verdenskrig købte Socialministeriet gården, der fungerede som et skolehjem for 39 drenge,<br />
indtil familien Lokdam i 1988 etablerede hotel.<br />
→ Kokkedal, Kokkedalsvej 17, 9460 Brovst. kokkedal.slotshotel..dk<br />
66
42. OXHOLM<br />
Klostret på øen<br />
YD for Brovst runder <strong>Margueritruten</strong> Øland. Som navnet siger, var Øland oprindelig en ø i<br />
S<br />
Limfjorden, der først i 1922 blev landfast med resten af Vendsyssel. Men længe før dæmningen<br />
blev bygget, slog benediktinernonnerne sig ned på Øland og etablerede et kloster.<br />
Det blev stiftet omkring 1175 af Børglum-bispen Tyge, der selv stammede fra Øland, for<br />
det var hans fædrene gods, som han skænkede benediktinernonnerne, givetvis for at mildne<br />
Vorherre og bane ham selv vejen til himmerige, når han døde, hvilket han antagelig gjorde i 1177. Meget<br />
sigende kaldte nonnerne klostret Insula, der betyder Ø på latin.<br />
Øland Kirke med Oxholm i baggrunden (Mie Krarup Madsen)<br />
Klostret omtales flere gange i middelalderen som både stort og velhavende, og så sent som i 1524<br />
bekræftede Frederik 1., som netop havde sat sig på tronen, klostrets rettigheder til at fange fisk i Limfjorden.<br />
Der var åbenbart blevet sat spørgsmålstegn ved denne for klostret så indbringende kilde, men kongen<br />
var altså på klostrets side.<br />
Efter Reformationen i 1536 overgik klostret og det tilhørende gods til kronen, men så sent som i<br />
1559 fremgik det af kongens kontrakt med lensmanden, at sidstnævnte havde pligt til at ”underholde” de<br />
67
nonner, der stadigvæk opholdt sig i klostret. I 1573 byttede Frants Banner fra Kokkedal sig til klostret og<br />
navngav det Oxholm som en galant cadeau til sin hustru Anna Oxe.<br />
Banner døde imidlertid allerede i 1575, og derefter fulgte en urolig periode, hvor skiftende ejere et<br />
par gange gik fallit. Redningsmanden var Hans Frederik Levetzau (1630-96), der kom til i 1668 og fik sat<br />
skik på godset. Levetzau’erne ejede Oxholm i godt 100 år, men så var det også slut med stabiliteten. Den<br />
indfandt sig først igen i 1916, da Oxholm erhvervedes af hofjægermester Sigurd Andersen (1894-1961),<br />
der var søn af ØK’s stifter H.N. Andersen.<br />
Klosteranlægget var oprindelig et firefløjet anlæg sammen med kirken, som nonnerne var blevet færdig<br />
med at bygge kort før Reformationen. Den vestre fløj var hovedbygningen, hvor nonnerne havde deres sovesal,<br />
men i det hele taget var det lukkede anlæg med klostergården i midten bygget, så det gav nonnerne fred<br />
og ro til at leve et andægtigt liv i afsondrethed. Af dette anlæg er kirken og vest- og sydfløjen bevaret, om<br />
end i stærkt ombygget tilstand, mens østfløjen blev nedrevet omkring 1830. Bedst bevaret er murværket i<br />
den smalle sydfløj, der dog blev gennembrudt af en port i 1669.<br />
Øland Kirke fungerer i dag som sognekirke, mens den smukke, hvidkalkede herregård anvendes til<br />
beboelse med tilhørende landbrugs- og skovdrift. Der er ikke adgang til herregården, og kirken er kun<br />
åben, når graveren går på kirkegården.<br />
→ Øland Kirke, Vestre Skovvej 3, 9460 Brovst.<br />
43. HALVRIMMEN<br />
Historien om en stationsby<br />
Halvrimmen krydser <strong>Margueritruten</strong> hovedvej 11, inden den fortsætter mod nord gennem<br />
I<br />
Tranum Klitplantage. Ligesom rigtig mange andre byer i Danmark begynder historien om<br />
Halvrimmen med anlæggelsen af en jernbane. Ganske vist var der i 1834 blevet bygget en<br />
skole på dette <strong>sted</strong> nærmest midt i ingenting, og den kom til at fungere som holdeplads for<br />
postvognen mellem Aalborg og Thi<strong>sted</strong> og dermed som brevsamlings<strong>sted</strong>, hvor beboerne på<br />
Øland og i resten af det nærliggende område kunne hente og sende post.<br />
Skolelæreren Christian Kjær var således også postekspeditør, og det betød, at når postvognen nærmede<br />
sig, og kusken lod posthornet gjalde, skulle han være klar til at modtage dagens postsæk. Det har<br />
skoleeleverne sikkert ikke været utilfredse med, for det betød jo, at så fik de et frikvarter, hvor de ikke behøvede<br />
at frygte lærer Kjærs spanskrør. Postdiligencen kørte sin sidste tur den 18. marts 1897, og dagen efter<br />
åbnede Halvrimmen Station på privatbanen mellem Nørresundby og Fjerritslev.<br />
Stationen i Halvrimmen blev placeret klos op ad landevejen, og det var signalet til en imponerende byudvikling:<br />
Allerede i 1906 var der 238 indbyggere i Halvrimmen, som kunne få mad og drikke på kroen,<br />
strøm fra elværket, smør fra mejeriet, brød fra bageren og øl fra bryggeriet – og låne penge til det hele i spa-<br />
68
ekassen. Der var også en møbelforretning med tilhørende ligkistemagasin, frisører, blomsterforretninger<br />
og en tapet- og farvehandel, og de fik selskab af et lægehus, en dyrlæge, en fotograf, en urmager og flere<br />
håndværkere.<br />
Halvrimmen Station i 2014 (Beethoven9 WP)<br />
Indbyggertallet i Halvrimmen toppede i 1981 med 817, men da var det i realiteten allerede begyndt<br />
at gå den gale vej. I 1969 måtte jernbanen opgive ævred, stationen blev nedlagt og sporene taget op. Samtidig<br />
betød udviklingen inden for landbruget, at de små landbrug havde svært ved at klare sig, og i takt med<br />
at butikkerne lukkede, og serviceniveauet i Halvrimmen blev forringet, begyndte folk at flytte til den større<br />
by Brovst. Som så mange andre småbyer i Danmark er Halvrimmen i dag kun en skygge af fordums foretagsomhed.<br />
Lavpunktet blev nået, da brugsen lukkede i 2010 og skolen fulgte trop i 2014.<br />
Takket være et godt sammenhold, der gav sig udtryk i investering i 120 anparter à 5.000 kr. og masser<br />
af frivilligt knofedt, lykkedes det dog at åbne en ny købmandsbutik, og i nogle af de tomme butikslokaler<br />
blev der etableret genbrugsbutikker; overskuddet fra den ene af dem går til den lokale idrætsforening.<br />
Ikke desto mindre er folketallet fortsat med at falde; i 2023 blev der således registreret 601 indbyggere<br />
i Halvrimmen.<br />
Den gamle station i Halvrimmen ligger her stadig, men de røde skinnebusser er i dag afløst af et<br />
rutebilstoppe<strong>sted</strong>. Stationsbygningen, der er privatejet, blev opført i forbindelse med åbningen af jernbanen<br />
69
i 1897 og er ligesom de øvrige stationer på hele strækningen fra Fjerritslev over Nørresundby til Sæby tegnet<br />
af Paul Severin Arved Paulsen (1846-1919), der – selv om han ikke var uddannet arkitekt – kom til at<br />
tegne en række bygninger i Randers og andre provinsbyer.<br />
→ Halvrimmen gl. station, Banevej 3, Halvrimmen, 9460 Brovst.<br />
44. HUNE<br />
Med saksen som tryllestav<br />
ANUSKRIPTET til filmen ”Midt om natten” fra 1984, der er instrueret af Erik Balling,<br />
M<br />
er skrevet af Kim Larsen. Han spiller selv hovedrollen som Benny, der sammen med sin<br />
gode ven Arnold (Erik Clausen) etablerer en ”fristad” i Københavns Sydhavn, som de<br />
kalder ”Haveje”. Blandt beboerne er Susan Himmelblå (Birgitte Raaberg), som de begge<br />
forelsker sig i. Filmens soundtrack udgøres af en lang række ørehængere, der også<br />
er skrevet af Kim Larsen. Han har således leveret både tekst og melodi til ”Susan Himmelblå”, ”Haveje”,<br />
”Midt om natten” og ikke mindst ”Papirsklip”.<br />
Benny synger ”Papirsklip”, der er fundet værdig til optagelse i Højskolesangbogen, til og sammen<br />
med Susan Himmelblå, og papirklippene ”af den fineste slags” bliver i sangen synonyme med de erindringer,<br />
som vi lever på og med: barndommen, vennerne og ”kvinden i mit liv”. De udgør en modvægt mod<br />
den ”kolde og forladte” verden, vi lever i, men lykken er en flygtig størrelse: ”Livet er langt, men lykken er<br />
kort”.<br />
Hvis der er nogen, der har forstået papirklippenes fascination, er det Karen Bit Vejle (født 1958).<br />
Det begyndte, da hun som 16-årig i Tivoli så Jens Jacob Jensen (kaldet Sabber) klippe billeder i papir: ”Det<br />
var jo et lille kunstværk, han skabte”. Så snart hun kom hjem, greb hun moderens lille broderesaks – og<br />
siden har hun klippet hver eneste dag. Klippene blev gemt under gulvtæppet, så de ikke skulle blive krøllede.<br />
I mange år var papirklippene med mønstre, billeder og ornamenter – som med et finere ord kaldes<br />
psaligrafi – en fritidsbeskæftigelse, mens hun studerede ved Aalborg Universitet og siden, da hun boede i<br />
Norge og arbejdede på et museum og derefter som journalist ved den norske pendant til Danmarks Radio. I<br />
2006 blev hun ramt af den alvorlige sygdom kronisk udmattelsessyndrom (ME) og måtte opsige sin stilling,<br />
men heldigvis havde hun kræfter til at klippe, og året efter viste det norske kunstindustrimuseum hendes debutudstilling.<br />
Siden er det blevet til udstillinger over hele verden, og det største klip, hun har lavet, er fem meter<br />
langt og 1,2 meter bredt. Det tager hende et årstid at lave et af de store værker – og der er ikke snydt med<br />
hverken lim eller tape: ”Jeg ved nøjagtig, hvordan jeg skal håndtere saksen, og hvad papiret kan holde til”,<br />
siger hun, der stadig bruger sin mors gamle broderesaks. Det kræver stor øvelse at arbejde med papirklip,<br />
70
og uden en god saks går det ikke: ”Den skal have en spids, så man kan stikke hul igennem papiret. Det kan<br />
man ikke med en butnæset saks. Og så skal den være skarp”, lyder hendes råd.<br />
Også H.C. Andersen var som bekendt optaget af papirklip, og i det museum i Hune, som Karen Bit<br />
Vejle skabte i 2018, vises ét af hans klip. Samt naturligvis et udvalg af de mange store og små papirklip i international<br />
klasse, som hun selv i årenes løb har frembragt med den største tålmodighed og akkuratesse.<br />
→ Museum for Papirkunst, Ilsigvej 2, 9492 Blokhus. museumforpapirkunst.dk<br />
45. SALTUM<br />
Staunings fri<strong>sted</strong><br />
VIS man spørger, hvilken af strandene ved Jammerbugten, der er den bedste, vil man<br />
H<br />
næppe kunne få et entydigt svar. Nogle sværger til Svinkløv, andre til Rødhus og atter<br />
andre til Blokhus eller Løkken. Omtrent midt mellem Blokhus og Løkken og ikke så<br />
langt fra <strong>Margueritruten</strong>, når den passerer Saltum, ligger en lidt mere upåagtet strand,<br />
Grønhøj Strand, men den er skam heller ikke at foragte.<br />
Under alle omstændigheder er Jammerbugten meget langt fra rigets magtcentrum. Det hævdes undertiden,<br />
at når man er kommet nordenfjords, er man også kommet ”norden for lov og ret”, og at nogle af<br />
statsadministrationens forskrifter har en særdeles svær gang på jorden heroppe. Det skulle navnlig være<br />
tilfældet, hvis hensigten med den pågældende statslige forskrift er, at vendelboerne skal slippe slanterne til<br />
fordel for centralmagten og de bonede gulve i hovedstaden. I Vendsyssel har man siden tidernes morgen<br />
haft den klare opfattelse, at pengene ligger bedst i vendelboernes egne lommer, og at så få af dem som muligt<br />
skal sendes udenbys.<br />
Sådan har det været så længe nogen kan huske – og længere tilbage endnu. Allerede i 1086 blev vendelboerne<br />
trætte af Knud den Helliges noget hårdhændede skatteopkrævningsmetoder og jog ham halvvejs<br />
gennem landet, inden de gjorde kort proces foran alteret i Odense Domkirke. Godt 600 år senere var der<br />
også nogle vendelboer, der var optaget af at slippe for at betale skat, men som prøvede en mere fredsommelig<br />
fremgangsmåde: De skrev simpelthen til kongen og bad om skattefrihed. Historien fortælles af Knud<br />
Pedersen i sin bog om Grønhøj med undertitlen ”En beretning om et af de mindre – men bedste – bade<strong>sted</strong>er<br />
ved Vesterhavets Jammerbugt”. Sandflugten var barsk og lagde mark efter mark øde, og det var baggrunden<br />
for, at ejeren af Kjettrupgård syd for det nuværende Løkken og ikke langt fra Ingstrup, Jordan<br />
Henriksen Fuglsig, henvendte sig til Frederik 4. og bad om, at egnens fattige beboere måtte blive fritaget<br />
for betaling af tiende og ”familie- og folkeskat”. Det viste sig dog, at der absolut var grænser for majestætens<br />
velvilje; han kunne strække sig til tre års skattefrihed.<br />
Som oftest er der altså meget langt fra Slotsholmen i København til Vendsyssel, men i en periode i<br />
1930’erne var lige præcis Grønhøj faktisk meget tæt på centralmagten. Selveste landsfaderen Thorvald<br />
71
Stauning (1873-1942) havde nemlig fra midten af 1930’erne og til sin død i 1942 et sommerhus ved Ørnbjerg<br />
i Kettrup Bjerge tæt på Grønhøj Strand. Lige under sømærket lå det efter nutidens målestok alt andet<br />
end imponerende træhus på omkring 20 m 2 , der indeholdt en stue med to sovepladser i forlængelse af hinanden,<br />
en kogeplade med primus samt en lille, lukket glasveranda. Hvis man havde behov for at træde af på<br />
naturens vegne, foregik det ad en stejl sti ned i en lavning, hvor der lå et godt gammeldags das, som oven i<br />
købet var forsynet med et skilt med teksten ”Fri<strong>sted</strong>”.<br />
På en bakketop var der rejst en flagstang, og her stod en bænk med skiltet ”Guggehøj”. Navnet var<br />
faktisk et ordspil: På højen kunne man sidde og ”gugge”, hvilket er vendelbomål for at se på udsigten, men<br />
samtidig var det Gugges høj, opkaldt efter Staunings elskerinde, koncertsangerinden Augusta Erichsen<br />
(1898-1971), som han kaldte Gugge. Staunings første hustru Anna blev dræbt i 1921, da hun på cykel blev<br />
påkørt af en taxa, og året efter giftede han sig med Olga Kofod Hansen, men det blev aldrig noget lykkeligt<br />
ægteskab, og det endte med separation i 1930. Den kvindekære Stauning havde samme år truffet den 25 år<br />
yngre Augusta, og i november 1931 flyttede hun ind hos Stauning og var indtil hans død ”papirløs statsministerfrue”.<br />
Stauning blev i øvrigt aldrig skilt fra Olga, og historien om, hvordan statsministeren udskiftede<br />
”storfyrstinden” Olga med ”nattergalen” Augusta var en enorm skandale i samtiden.<br />
Sommerhuset ved Grønhøj Strand gav utvivlsomt Stauning tiltrængte pauser fra regeringsarbejdet i<br />
København, selvom det jævnligt forekom, at lette, toplanede flyvemaskiner landede på stranden med dokumenter,<br />
som Stauning skulle underskrive. Under opholdet i Grønhøj i sommeren 1937 brækkede Stauning<br />
i øvrigt benet, da han faldt på en aftentur. Antagelig var han på vej til sit ”Fri<strong>sted</strong>” for at forrette et nødvendigt<br />
ærinde – og resultatet blev, at han måtte tilbringe en rum tid på sygehuset i Aalborg. Staunings hus er<br />
for længst revet ned.<br />
Nutidens feriehuse i Kettrup Bjerge (VisitJammerbugten)<br />
→ Ørnbjerg, Kettrup Bjergevej, 9480 Løkken.<br />
72
46. STORE VILDMOSE<br />
Røvernes trædesten<br />
ST for Saltum går <strong>Margueritruten</strong> langs og gennem Store Vildmose. I stenalderen var området<br />
dækket af hav – bortset fra nogle småøer som Aaby Bjerg, der i dag ligger 12 meter over<br />
Ø havoverfladen. Man måtte altså sejle rundt i området, men med tiden hævede landet sig. For<br />
5-6.000 år siden blev klimaet koldere og vådere, og jorden blev mere sur med det resultat,<br />
at planter som spagnum og tørvemosser fik fodfæste og dannede en højmose. Der er ganske<br />
vist ikke ret meget tilbage af højmosen, eftersom man allerede i vikingetiden begyndte at opdyrke mosen.<br />
En egentlig opdyrkning af mosen, der oprindelig dækkede 65 km 2 , startede omkring år 1900 og tog<br />
rigtig fart efter 1920, hvor staten gik i gang med at opkøbe større arealer. Samtidig søsatte man et større afvandingsprojekt,<br />
og i forbindelse med opdyrkningen blev der opført 19 staldgårde samt en såkaldt centralgård<br />
i Store Vildmose.<br />
Men der var også andre anvendelsesmuligheder<br />
for mosen. Der var – ikke mindst<br />
under de to verdenskrige – behov for tørv<br />
som brændsel. Navnlig under 2. Verdenskrig<br />
var der gang i tørvegravningen, og det<br />
foregik ved hjælp af manuelt arbejde. Efter<br />
krigen var der ikke længere brug for tørv,<br />
men opdyrkningen af mosen fortsatte til omkring<br />
1970, og den dag i dag dyrkes der eksempelvis<br />
kartofler, som begribeligvis sælges<br />
under brandnavnet ”vildmosekartofler”.<br />
Det var i forbindelse med tørvegravningen<br />
i 1932, at man stødte på trædestenene<br />
ved Aaby Bjerg. De blev gravet fri og<br />
kan ses den dag i dag. Rækken af store sten<br />
er placeret med passende skridtafstand i<br />
nordvestlig retning og sigter dermed mod<br />
mosens andet bjerg, Sandelsbjerg, hvorfra<br />
man har en fin udsigt over mosen. Stenene<br />
minder om tidligere tider, hvor det var forbundet<br />
med livsfare at færdes i mosen. Man<br />
kunne fare vild og synke i mosen: Det skete<br />
sidste gang i 1906, da Bows Niels og hans<br />
Trædestenene, Store Vildmose (Jørgen Hansen)<br />
søn Jens Christian aldrig vendte tilbage fra en<br />
73
tur i mosen. Men man kunne også risikere at blive overfaldet af røvere. De holdt til på Sandelsbjerg og havde<br />
lært at bruge trædesten, som de placerede efter et bestemt mønster. Eventuelle forfølgere ville uvægerligt<br />
træde ved siden af, hvis de overhovedet vovede sig ud i mosen.<br />
→ Trædestenene, Centralgårdsvej 130, 9440 Aabybro. vildmoseporten.dk<br />
47. MANNA<br />
Sjælden prædikestol<br />
ARGUERITRUTEN krydser landevej 543 i Manna, og herfra kan man gøre en lille afstikker<br />
mod nordvest til den smukke Thise Kirke på bakketoppen, der oprindelig er<br />
M bygget i romansk stil omkring 1200. Koret er senere forlænget i gotisk stil, mens tårnet<br />
og våbenhuset er tilføjet i sengotisk tid. Kirken er viet til Vor Frue, altså Jomfru Maria,<br />
og kilden, som udsprang lidt vest for kirken, kaldtes da også Vor Frue Kilde. Man mente,<br />
at vandet i de hellige kilder havde en helbredende virkning, og de tiltrak et stort antal syge og værkbrudne,<br />
som håbede på lindring eller helbredelse ved at drikke af deres vand. Men også raske mennesker<br />
valfartede til Vor Frue Kilde, fordi det hed sig, at kildens kraft, som var særlig stærk sankthansaften, også<br />
beskyttede mod onde ånder.<br />
Hvor mange mennesker stimlede sammen, opstod selvsagt muligheden for, at kræmmere af alle slags<br />
kunne falbyde deres varer, mens gøglere og lurendrejere gjorde deres bedste for at tjene en skilling ved at<br />
fremvise deres kunster. Ligesom ved mange andre hellige kilder opstod der derfor et såkaldt kildemarked i<br />
bakkerne ved Thise Kirke, som afholdtes hvert år helt frem til 1915. I en periode blev der dog sat en plet på<br />
Vor Frue Kildes ry, da det rygtedes, at en løjtnant i Thise havde slået en kræmmer ihjel og derefter kastet liget<br />
i kilden. Vor Frue Kilde springer ikke længere, men en sti fører fra en låge i kirkediget frem til <strong>sted</strong>et,<br />
hvor Historisk Samfund i 1921 rejste en sten for at markere <strong>sted</strong>et.<br />
Inden man går ind i kirken, bør man lægge mærke til en reliefkvader, der er indsat i korets sydmur.<br />
Motivet, der af uransagelige årsager vender på hovedet, forestiller en mand, der blæser i et horn, mens han<br />
holder en hund i en snor, og over for ham ses et vildsvin. Er det en jæger, der er på vildsvinejagt, og hvis det<br />
er, hvorfor skulle man ønske at afbilde det i en kirkemur? Eller er der tale om et symbol på bekæmpelse af<br />
kættere, som det også er blevet foreslået? <strong>Et</strong> svin optræder i øvrigt ofte som symbol på frugtbarhed – men på<br />
den anden side kan svinet også symbolisere urenhed, og udtrykket ”et dumt svin” bruges jo stadig flittigt.<br />
Kirkens største seværdighed er dog den overordentlig smukke prædikestol i højrenæssancestil, der<br />
er skænket til kirken af rigsmarsk og rigsadmiral Peder Munk (1534-1623) og hans hustru Karen Skeel i<br />
1588. Peder Munk var den ene af de fire adelsmænd i den formynderregering, som styrede landet fra 1588<br />
indtil 1596, indtil Christian 4. var gammel nok til selv at sætte sig på tronen, og det var Peder Munk, der<br />
bar rigssværdet ved Christian 4.s kroning. Gennem ægteskabet med Karen Skeel kom Munk i 1574 i besid-<br />
74
delse af Gammel Hammelmose på kanten af Store Vildmose lige syd for Thise Kirke, og her levede det barnløse<br />
par i en årrække. Ud over prædikestolen skænkede de også to malmstager til Thise Kirke.<br />
Prædikestolen i Thise Kirke (Mie Krarup Madsen)<br />
I middelalderen var det skik og brug, at prædikestolen var anbragt tværs over korbuen som et lektorium,<br />
men der er kun bevaret to sådanne lektorieprædikestole på den oprindelige plads – foruden i Thise<br />
Kirke i Ulfborg Kirke. I felterne på selve stolen i Thise ses fra venstre bebudelsen, Jesu fødsel, Peder Munks<br />
våben, korsfæstelsen, Karen Skeels våben, opstandelsen og himmelfarten, og de tre felter på hver side viser<br />
apostlene Peter, Jakob, Paulus, Judas (Jakobs søn), Thomas og Matthias.<br />
→ Thise Kirke, Kirkebakken 61, Thise, 9700 Brønderslev.<br />
75
48. VRENSTED<br />
Farvel til centralen<br />
Å turen gennem det vestlige Vendsyssel kommer <strong>Margueritruten</strong> forbi landsbyen Vren<strong>sted</strong>,<br />
der i sin tid havde sin egen telefoncentral. Den var installeret hos Inger og Christian<br />
P Nielsen på Vingevej – og Christian Nielsen hed derfor aldrig andet end ”Central Kesse”.<br />
Det var dengang, telefonen var et monstrum af et apparat, udstyret med et håndsving, og<br />
når man ringede op, fik man fat i centralen og skulle så oplyse nummeret på den abonnent,<br />
man ønskede at få forbindelse med. På centralen forbandt man så de to abonnenter med hinanden ved hjælp<br />
af et sindrigt kabelsystem.<br />
I hvert fald på de små landcentraler var centralen overordentlig velorienteret, og hvis man ønskede<br />
forbindelse med en abonnent, der enten var optaget eller ikke var hjemme, kunne man som regel få besked<br />
på centralen om, hvad vedkommende havde gang i, og hvornår der var chance for at træffe vedkommende.<br />
Derom fortæller Anne Hyldgaard følgende lille anekdote fra telefoncentralen i Vren<strong>sted</strong>, hvor Stinne Nielsen<br />
var medhjælper: ”Når min farfar, Anker E. Nielsen, snakkede med sin bror, Reinholdt, i telefonen, blev<br />
der snakket om lidt af hvert. En gang imellem stoppede de dog op i samtalen og sagde “Nej, vi må hellere lade<br />
være, for Stinne lytter bare” – hvortil Stinne svarede “Nej, det gør jeg ikke”.”<br />
Verdens første telefonsamtale blev som bekendt ført i 1876 af opfinderen Graham Bell himself; han<br />
ringede til sin assistent, der såmænd hed Mr. Watson, og udtalte de berømmelige ord: ”Mr. Watson, come<br />
here; I want to see you”. Telefonen bredte sig derefter som en løbeild over hele den civiliserede verden, og i<br />
1881 åbnedes Danmarks første telefoncentral i København med 22 abonnenter. Jyderne kom dog hurtigt<br />
med på linjen: i Hjørring var der 19 abonnenter på den central, som så dagens lys i februar 1884.<br />
Jydsk Telefon-Aktieselskab blev stiftet i 1895, og ved århundredskiftet var der 4.360 telefonabonnenter<br />
i Jylland. Tallet steg i løbet af de følgende tyve år til 60.000, fordelt på ikke færre end 920 telefoncentraler.<br />
Nogle af centralerne havde ikke mere end en snes abonnenter, men rigsdagen havde i 1911<br />
vedtaget, at såfremt der blev fremsat ønske om at tegne abonnement fra mindst 10 personer, var Jydsk Telefon<br />
forpligtet til at etablere en central med tilhørende centralbestyrer. Den første fuldautomatiske telefoncentral<br />
var Risskov, der blev sat i drift i 1929, men den store automatisering af de jyske telefoncentraler<br />
skete dog først i årene fra 1953 til 1974, hvor centralen på Tunø blev automatiseret som den absolut sidste.<br />
I 1972 var turen kommet til telefoncentralen i Vren<strong>sted</strong>, og efter 24 år som centralbestyrere stoppede<br />
Inger og Christian Nielsen. Som der stod i avisen: ”Det blev næsten en vemodig dag for både centralbetjeningen<br />
og abonnenterne. Der var i dagens anledning sendt en mængde hilsner i form af blomster og<br />
gaver som udtryk for taknemmelighed over god betjening gennem årene”. Da ægteparret Nielsen overtog<br />
centralen, var der 75 abonnenter, men ved automatiseringen lå tallet på 175.<br />
→ Vingevej 6, Vren<strong>sted</strong>, 9480 Løkken.<br />
76
49. LØNSTRUP<br />
Skudehandel på Norge<br />
ØNSTRUP er i dag – ikke mindst takket være de mange kunsthåndværkere og gallerier –<br />
L<br />
en af de mest eftertragtede turistbyer ved den jyske vestkyst. Men før turisterne gjorde deres<br />
indtog, var det skudehandelen på Norge, som skabte velstand i Lønstrup og i en række af de<br />
andre småbyer langs kysten fra Klitmøller i syd til Tannisbugt i nord. Skudehandelen tog sin<br />
begyndelse i den tidlige middelalder, først i Thy og senere i Vendsyssel. Det var navnlig<br />
landbrugsvarer som korn, smør og kød, der blev sejlet til Sydnorge, mens skibene på vejen tilbage var lastet<br />
med tømmer og jern. Det var nordmændene, som begyndte, men i løbet af 1800-tallet blev handelen domineret<br />
af danske skibe.<br />
Den gamle redningsstation i Lønstrup (Jørgen Hansen)<br />
I købstæderne Thi<strong>sted</strong> og Hjørring var man meget lidt tilfreds med denne ”uautoriserede” handel,<br />
der gik direkte til kysten og dermed udenom dem. Købstæderne havde nemlig monopol på handelen, og<br />
bønderne måtte under ingen omstændigheder være deres egne købmænd. På den anden side måtte man se i<br />
77
øjnene, at det var stort set umuligt at kontrollere alt, hvad der foregik på de lange kyststrækninger. Købstæderne<br />
fik kort sagt ikke den handel, de skulle have, men hvad værre var: Kronen fik ikke den told, som skuderne<br />
skulle betale, når de anløb en dansk kyst. Derfor fik embedsmændene i København den for et embedsværk<br />
ikke helt atypisk idé, at der i <strong>sted</strong>et skulle betales en årlig afgift pr. skude – udmålt efter lasteevne.<br />
Denne ”skudeskat” blev først afskaffet i 1813.<br />
Skudehandelen ophørte i slutningen af 1800-tallet. Forklaringen var, at skibene blev større og efterhånden<br />
kunne sejle om på den anden side af jordkloden og i hvert fald til <strong>sted</strong>er, hvor nordmændene kunne<br />
købe billigere korn end i Danmark. Samtidig ophørte jernudvindingen i Sydnorge, og de danske bønder foretrak<br />
at eksportere deres kød og smør til England. Endelig kom jernbanerne til og overtog en del af den<br />
transport, som tidligere nødvendigvis måtte foregå pr. skib.<br />
Skudehandelen på den jyske vestkyst lod sig kun gøre, hvis to forudsætninger var opfyldt: Skibene<br />
skulle kunne sejle tilstrækkeligt tæt på kysten og allerhelst kunne trækkes op på land (det var længe før,<br />
man havde rigtige havne), og der skulle være folk i land, som kunne levere og aftage varerne. Disse betingelser<br />
var opfyldt i Lønstrup, og i 1787 nævnes i folketællingen to skudehandlere på <strong>sted</strong>et, der hver ejede et<br />
skib. I 1815 overtog Severin Segelcke, der var præstesøn, men som tydeligvis kunne mere end sit Fadervor,<br />
den ene forretning efter sin svigerfar, og da han døde i 1840, gik hans søn Axel Rosenkrantz Segelcke i<br />
gang med at udvide gesjæften. I 1864 havde han fem skuder og part i yderligere tre-fire skibe, og ved stranden<br />
opførte han et treetagers pakhus. Han havde 70 mand i sit brød og blev overordentlig velhavende. Efter<br />
hans død overtog førstemanden Mogens Beck forretningen, og skudehandlergården blev efterhånden til en<br />
købmandsgård. Senere blev der også indrettet en sommerpension, som senere blev til Hotel Marinella.<br />
→ Lønstrup gl. redningsstation, Kysten 13, Lønstrup, 9800 Hjørring.<br />
50. HIRTSHALS<br />
Bjeskens hjemstavn<br />
VIS folk i Hirtshals ikke har bjesk i huset, så skyldes det, at de har drukket den”.<br />
”H<br />
Citatet stammer fra Signe Hansen, som må være det tætteste, man kan komme på en<br />
nordjysk kryddersnapsespecialist. Hun døde ganske vist i 1985, men hendes mangfoldige<br />
opskrifter på bjesk lever videre i bedste velgående, bl.a. i form af skriftet<br />
”Blade fra Signe Hansens bjeskbog”, der blev udgivet i anledning af Hirtshals Museums<br />
25-års jubilæum i 2001. Signe Hansen var sygeplejerske, så hun havde begribeligvis forstand på,<br />
hvad der var godt for helbredet.<br />
Netop Hirtshals Museum skal man besøge, hvis man vil studere kryddersnapsens mysterier – og hvis<br />
man selv medbringer en flaske Brøndum, sørger museet for, at den bliver ”forvandlet” til en velsmagende<br />
78
jesk (men kun på hverdage; den slags finder selvsagt ikke <strong>sted</strong> på søn- og helligdage). Museet i Hirtshals er<br />
indrettet i et fiskerhjem fra 1880, og i museumshaven kan man netop se mange af de krydderurter, som anvendes,<br />
når man fremstiller bjesk.<br />
Der findes mindst en snes urter, buske, træer og bær, som er velegnede, når man vil lave kryddersnaps<br />
eller bjesk (der er ingen forskel på de to begreber, bortset fra, at det hedder bjesk, når man er nordenfjords,<br />
mens man syd for Limfjorden siger kryddersnaps). Det er urternes blomstring og bærrenes modning,<br />
som afgør, hvornår de skal plukkes for at få det bedste resultat.<br />
Det er bedst at plukke i tørt vejr, når morgenduggen er forsvundet – og naturligvis ikke lige op ad en<br />
trafikeret vej eller en mark, der er sprøjtet. <strong>Et</strong> godt råd er at opbevare urterne og/eller bærrene i en papirspose,<br />
indtil man kommer hjem. I en plasticpose kommer de nemt til at ”svede” og mister derved noget af deres<br />
aroma. Hjemme ved køkkenbordet kan man skylle bærrene eller urterne i vand og lade dem tørre et par<br />
timer i skygge på et stykke køkkenrullepapir. Næste skridt er at fylde urterne eller bærrene på glas og dække<br />
dem med den brændevin, som man har valgt (og der er vist almindelig enighed om, at Brøndum er den<br />
mest velegnede). Glasset skal lukkes, så det er helt lufttæt. Spørgsmålet er så, hvor længe det skal trække.<br />
Mange urter (f.eks. pors, strandmalurt, gul snerre, rejnfan og skovhindbær) giver smag allerede efter et<br />
døgn. Andre skal trække i uger eller måneder – men i øvrigt er det (naturligvis) en smags sag, hvor stærk<br />
smagen skal være.<br />
→ Hirtshals Museum, Sophus Thomsens Gade 6, 9850 Hirtshals. vhm.dk<br />
51. TOLNE<br />
Mord uden lig<br />
EST for Frederikshavn kommer <strong>Margueritruten</strong> til Tolne, som i virkeligheden består af<br />
V<br />
to byer, nemlig Tolne Kirkeby ved kirken og den bebyggelse, som opstod et par kilometer<br />
nordligere i forbindelse med etableringen af stationen på statsbanen mellem Frederikshavn<br />
og Aalborg i 1873.<br />
Tolne Kirke er en af de forholdsvis få danske landsbykirker, som er kullet. Det vil<br />
sige, at den ikke har noget tårn, og at kirkens klokke i <strong>sted</strong>et hænger i en klokkestabel på kirkegården.<br />
Klokkestabelen af egetømmer er rejst i 1965 som en nøjagtig kopi af en tidligere klokkestabel, og her<br />
hænger kirkeklokken, som er forsynet med årstallet 1487. Klokken bærer desuden indskriften ”Hellige<br />
Bartholomæus Kristi apostel, bed for os” – hvad der stemmer med, at kirken oprindelig var viet til apostlen<br />
Bartholomæus, der var skytshelgen for de syge. Helt frem til 1853 afholdtes et marked i Tolne på Bartholomæus’<br />
helgendag den 24. august, og før i tiden valfartede de syge til den hellige kilde ved kirken i håb om at<br />
blive helbredt.<br />
79
Syd for Tolne ligger det fredede område Tolne Bakker med Blåhøje (84 meter) som det højeste<br />
punkt, og nordøst for stationen finder man Tolne Skovpavillon, som åbnede i 1908. Den første forpagter<br />
betalte den nette sum af 1.200 kr. i årlig leje, men da Rasmus Hansen overtog forpagtningen i 1914, var<br />
prisen faldet til 800 kr. Det var der en god grund til: Sognerådet i Tolne havde nemlig bestemt, at der ikke<br />
længere måtte sælges alkohol, og Tolne Skovpavillon forblev en afholdsbeværtning helt indtil 1954. Den<br />
blev ikke desto mindre et populært <strong>sted</strong> at afholde baller, egnens skolebørn tog tit på udflugt til Tolne Skov,<br />
og i tidens løb har der været stort fremmøde til grundlovsmøder, politiske møder og missionske stævner.<br />
I slutningen af 1980’erne var Tolne på samtlige avisers forsider. Den småkriminelle Tonni Lauritzen<br />
blev brutalt myrdet i april 1987 på en landejendom på Stenderupvej, der var kendt som ”Tolnebandens” tilholds<strong>sted</strong>.<br />
Lauritzen var lige blevet prøveløsladt fra fængslet og havde straks derefter opsøgt sine ”ligesindede”.<br />
Tre dage efter var han død, men først næsten et år senere meldte hans mor ham savnet.<br />
Politiet fik et tip fra en anonym kvinde og kørte til huset på Stenderupvej, som i mellemtiden var nedbrændt.<br />
Det var tydeligt, at der var blevet gravet på grunden, og da politiet stak spaden i jorden, fandt de<br />
Lauritzens sygesikringsbevis og en hjemmestrikket sok, som moderen kunne genkende: Hun havde nemlig<br />
selv strikket den til sin søn. Liget fandt man aldrig, men til gengæld identificerede man knoglerester i carportens<br />
cementfundament.<br />
Da den anonyme kvinde også havde afleveret en seddel med Lauritzens navn og to andre navne, fandt<br />
man uden større besvær frem til de to formodede gerningsmænd. Alt tydede på, at de havde dræbt Lauritzen,<br />
parteret ham, brændt ham i husets fyr og derefter lavet en cementblanding med hans knoglerester.<br />
Motivet var antagelig, at Lauritzen havde villet være chefen, der skulle bestemme, og det passede ikke de to<br />
andre. De blev hver idømt 14 års fængsel.<br />
→ Tolne Skovpavillon, Bakkevej 65, Tolne, 9870 Sindal.<br />
52. FREDERIKSHAVN<br />
Teflonbehandlet krudttårn<br />
YNAVNET Frederikshavn er faktisk af relativ ny dato. Frederikshavn er nemlig opkaldt<br />
B<br />
efter Frederik 6., som i 1818 gav byen købstadsrettigheder. Kort forinden havde staten<br />
anlagt en rigtig havn på det <strong>sted</strong>, hvor fiskerlejet Fladstrand var beliggende, og med et<br />
kongeligt pennestrøg skiftede Fladstrand navn og blev til købstaden Frederikshavn.<br />
Fiskerlejet Fladstrand, der var begunstiget af en god naturhavn, omtales første gang<br />
omkring 1570, og da havnen i Sæby sandede til i slutningen af 1600-tallet, var det naturligvis kun yderligere<br />
en fordel for Fladstrand. Men samtidig havde datidens militærstrateger fået øje på det lille fiskerleje.<br />
Der var behov for at sikre de søværts forbindelser til Norge efter Den Skånske Krig 1675-79, hvor Danmark<br />
havde forsøgt at give svenskerne et så stort hak i tuden, at Danmark kunne få Skåne, Halland og Ble-<br />
80
kinge tilbage efter at have mistet de tre landskaber til Sverige ved freden i Roskilde i 1658. Den Skånske<br />
Krig endte imidlertid nærmest uafgjort, og Danmark fik end ikke en millimeter af de tabte områder tilbage.<br />
<strong>Et</strong>ableringen af fæstningsanlægget, der blev kaldt citadellet Fladstrand, påbegyndtes i 1687 under<br />
ledelse af den norske oberst Anton Coucheron, der et par år forinden havde stået i spidsen for anlæggelsen<br />
af den flådehavn, der nærmest blev sprængt ind i klipperne på Christiansø. Fæstningens mest markante bygningsværk<br />
var krudttårnet, som ud over at opbevare krudt også blev anvendt som kanonplatform.<br />
Da Danmark og Sverige igen røg i totterne på hinanden under Store Nordiske Krig 1700-21 kom<br />
citadellet meget tilpas, og Peder Tordenskjold brugte ofte Fladstrand som base for sine dristige manøvrer,<br />
der forhindrede Sverige i at erobre Norge. Også under kanonbådskrigen mod England (1807-14) viste citadellet<br />
sit værd som base for de danske kanonbåde, der havde ganske pæn succes med at genere de engelske<br />
orlogsskibe, ligesom danske handelsskibe kunne søge dækning for den engelske flåde i Fladstrand, hvor<br />
de var beskyttet af citadellets kanoner.<br />
Krudttårnet, Frederikshavn (Liberaler Humanist WP)<br />
Efterhånden blev citadellet overflødigt, og samtidig bredte industribyen Frederikshavn sig. Havet omkring<br />
citadellet blev opfyldt, og til sidst lå Krudttårnet som en underlig vanskabning midt på skibsværftsgrunden.<br />
Derfor besluttedes det i 1974, at Krudttårnet måtte holde flyttedag, nærmere bestemt 270 meter<br />
fra sin oprindelige plads. Det var et kolossalt stykke arbejde, som kom til at tage 13 måneder, og som indebar,<br />
at tårnet blev løftet af donkrafte og rutsjet af <strong>sted</strong> på en teflonbelagt plade. I dag er her et museum om<br />
citadellet og dets historie.<br />
81
Det er faktisk stadig muligt at få et indtryk af, hvordan Fladstrand så ud i tiden før anlæggelsen af<br />
havnen og dermed navneændringen til Frederikshavn. De ældste af de gulkalkede bindingsværkshuse i Fiskergade<br />
og Strandgade, der ligger nord for jernbanestationen, og som kaldes ”Fiskerklyngen”, stammer fra<br />
slutningen af 1700-tallet.<br />
→ Krudttårnet, Kragholmen 2, 9900 Frederikshavn. kystmuseet.dk<br />
53. UNDERSTED<br />
Underet i Under<strong>sted</strong><br />
RA Frederikshavn følger <strong>Margueritruten</strong> Under<strong>sted</strong>vej og kommer først til parkeringspladsen<br />
ved udsigtspunktet Øksnebjerg. Her befinder man sig 95 meter over havet og har<br />
F en formidabel udsigt over Kattegat med Sæby i syd og Aalbæk Bugt og Skagen i nord, og i<br />
godt vejr kan man sågar se helt til Læsø. <strong>Et</strong> par kilometer længere mod syd kommer man<br />
til Under<strong>sted</strong> Kirke. Kirken er kullet, dvs. uden tårn, og den er bygget i romansk stil omkring<br />
1200. Det eneste, der er tilbage af den oprindelige kirke, er en del af den tykke nordmur i skibet og<br />
koret. Muren hælder 32 centimeter, og den skal være begyndt at hælde straks efter opførelsen. Bygherren<br />
ville derfor ikke betale bygmesteren den fulde pris for hans arbejde, før der var sikkerhed for, at muren ikke<br />
væltede. Trods hældningen står den stadig, men pengene blev aldrig betalt, så Under<strong>sted</strong> Kirke skylder<br />
fremdeles bygmesteren de sidste to rigsdaler.<br />
På den vestvendte vejskråning lige nord for Under<strong>sted</strong> Kirke ses en stensat helligkilde, Sankt Olavs<br />
Kilde. Den er opkaldt efter kong Olav den Hellige (død 1030), der blev helgenkåret allerede året efter sin<br />
død. Kilden blev først og fremmest besøgt på hans dødsdag den 29. juli, og det hed sig, at især blinde ville<br />
blive kureret, når de besøgte den. I hvert fald findes der et lokalt sagn om en blind dreng, som faldt i kilden –<br />
og som ved et mirakel fik han sit syn igen. Bag alteret findes i muren et fodaftryk, og det skal stamme fra denne<br />
dreng. Ifølge sagnet skal det være dette under, som har givet navn til kirken, men det skal man nu ikke<br />
fæste lid til. ”Under” i Under<strong>sted</strong> betyder noget helt andet; det er olddansk for middagsmåltid, og på oldnordisk<br />
er ”undorn” tiden omkring klokken ni om formiddagen. På den dialekt, som tales vest for Horsens,<br />
betyder ”unnen” stadig måltidet midt på dagen.<br />
I årene fra 1833 til 1842 hed præsten i Under<strong>sted</strong> og Karup Jens Christian Blicher (1784-1845).<br />
Han var ud af præsteslægt, og hans far var bror til Niels Blicher, der fik sønnen Steen Steensen Blicher<br />
(1782-1848). Præsten i Under<strong>sted</strong> var altså fætter til den melankolske digter, der hentede sin inspiration<br />
på den jyske hede. I sin præstehistorie, der udkom i fem bind i 1870’erne, gav S.V. Wiberg ikke ligefrem<br />
Under<strong>sted</strong>præsten topkarakter: Han ”var en Tid i Kald og Levnet en meget retsindig Mand og virksom efter<br />
Evne, men fattige Omstændigheder og svageligt Helbred i Forbindelse med Uforsigtighed i Nydelsen af<br />
stærke Drikke sløvede hans faa Evner”.<br />
82
Jens Christian Blicher fik sin afsked i 1842, og det samme gjorde hans fætters søn Peter Daniel Blicher<br />
(1811-65), der havde virket som kapellan i de samme sogne fra 1837. Derefter kom han til det beskedne<br />
kald på Venø og derefter til Vinding-Vind ved Ringkøbing. Her blev han afskediget i 1863 på grund<br />
af drikfældighed. Det gik altså ikke Steen Steensen Blichers søn specielt godt, og et af Jens Christian Blichers<br />
egne børn fik også en temmelig krank skæbne. Sønnen Claus Stefanus Blicher (1820-94) tilbragte<br />
nemlig en stor del af sit liv som fordrukken særling i en jordhytte, inden han endte sine dage på fattiggården.<br />
Da Steen Steensen Blicher i 1836 besøgte Jens Christian Blicher i Under<strong>sted</strong>, undfangede de en storstilet<br />
plan, hvis formål givetvis var at tilføre deres vaklende økonomier et tiltrængt tilskud. I Aalborg Stiftstidende<br />
kunne man læse, at de to herrer ville oprette en højere læreanstalt for unge mænd i alderen 12-18 år.<br />
Undervisningen skulle vare 3-4 år, og hvert halve år skulle der afholdes eksamen i fagene dansk, tysk, engelsk,<br />
religion, matematik, aritmetik, filosofi, fysik, historie, geografi, statistik og kalligrafi, og mulige tilvalgsfag<br />
var tegning og musik. De to indbydere lovede, at prisen for undervisning, kost og logi ville blive så<br />
billig, som man efter omstændighederne kunne forvente, men enten meldte der sig aldrig nogle elever, eller<br />
også indså de to præster, at det var en umulig tanke. Man hørte i hvert fald aldrig siden noget til planerne.<br />
→ Under<strong>sted</strong> Kirke, Under<strong>sted</strong>vej 74, 9300 Sæby.<br />
54. VOERSÅ<br />
Kirsebær og kro<br />
ANDSBYEN Voerså ligger, hvor <strong>Margueritruten</strong> krydser Voer Å på strækningen mellem<br />
L<br />
Sæby og Dronninglund. Den omtales allerede i 1328, og i 1578 vides den at have haft en<br />
anselig størrelse med 22 gårde og 190 huse. Det var naturligvis landbruget, som skaffede<br />
brød på bordet, men mange af bønderne har givetvis haft en velkommen biindtægt fra fiskeriet.<br />
Især var der gode muligheder for ålefiskeri i Voer Å, men også kystfiskeriet kom<br />
efterhånden til at spille en betydelig rolle.<br />
Fra de tidligste tider var Voerså ligesom Sæby begunstiget af sin naturhavn, men det var dog først<br />
med anlæggelsen af en egentlig havn i 1907, at Voerså for alvor trådte i karakter som havne- og fiskerby.<br />
Fiskerne boede som regel ”øster i byen” ved de små grusveje på åens nordside, og de plantede ofte kirsebærtræer<br />
ved deres huse. Det gav en pæn ekstra skilling, når folk kom langvejs fra for at plukke kirsebærrene,<br />
og fra begyndelsen af 1900-tallet og frem til 1960’erne var Voerså vidt berømt for sine kirsebær. Det<br />
var ”som at køre ind i en hvid sky”, når man kom til Voerså nordfra i kirsebærtræernes blomstringstid.<br />
Efterhånden var de gamle kirsebærtræer imidlertid ved at være en saga blot, og derfor blev der i 2012<br />
plantet 200 surkirsebærtræer i byen, heraf omkring halvdelen i private haver, og året efter stiftedes Kirsebærlauget,<br />
der afholder to årlige arrangementer: <strong>Et</strong> kirsebærfagligt møde i maj og ”Kirsebærrets dag” i<br />
83
slutningen af august, hvor hovedattraktionen er kirsebærlagkage, og hvor man bl.a. kan købe kirsebærsnaps<br />
og hjemmelavede flødeboller med kirsebær.<br />
Voerså (ukendt)<br />
Takket være havnen og fiskeriet oplevede Voerså navnlig i årene op til 1. Verdenskrig en betydelig<br />
vækst. Der blev råd til nye huse, og de gamle huse fik udskiftet stråtaget med tegltag. Også turisterne begyndte<br />
at finde vej til Voerså, hvor de slog sig ned på kroen. Den blev i 1924 købt af den navnkundige<br />
Gunnar Hjort, der drev den som badehotel. Han havde en fortid som kaptajn på Congofloden, og fra sine<br />
mange ophold i Afrika havde han hjembragt et stort antal jagttrofæer, som han udstillede på kroen. Kaptajnen<br />
var ikke uden humor; på et skilt ved siden af en bunke rullesten kunne man læse følgende forklaring:<br />
”Disse sten fandt jeg i en strudsemave. Strudsen sluger hvert år en sten for at vide hvor gammel den er”. Det<br />
var selvsamme kaptajn Hjort, som fandt på at navngive et stykke smørrebrød ”Dyrlægens natmad”, og til de<br />
tørstige badegæster udviklede han den ene mere fantasifulde drink efter den anden, som han gav de utroligste<br />
navne. Man kunne således bestille en ”Bjørneunge”, en ”Dødens overmand” eller en drink med det<br />
noget morbide navn ”Farvel til slægt og venner”. Kroen nedbrændte desværre i 2006.<br />
Ved åen kan man leje kanoer til kortere eller længere ture på åen.<br />
→ Voerså Kanoudlejning, Havstokken, Voerså, 9300 Sæby. voersaakanoudlejning.com<br />
84
55. DRONNINGLUND<br />
Røverne på Jyske Ås<br />
ORT før Dronninglund går <strong>Margueritruten</strong> gennem Dronninglund Storskov. Som navnet<br />
siger, er der tale om en pænt stor skov på 915 ha, der ligger på Jyske Ås. Det bety-<br />
K der, at terrænet er stærkt kuperet: Mod øst ligger Vendsyssels højeste punkt Knøsen<br />
(136 meter) og mod vest Sukkertoppen (110 meter).<br />
Inde mellem de høje bakker ligger Sømosen, der er en højmose. I slutningen af<br />
1800-tallet var <strong>sted</strong>et vinterkvarter for en trup af omrejsende gøglere, markedsfolk og musikanter, der<br />
åbenbart følte sig tiltrukket af den øde beliggenhed. De tilbragte vinteren i primitive hytter og jordhuler,<br />
indtil de igen om foråret drog af <strong>sted</strong> for at optræde på markedspladser landet over. I det hele taget tiltrak<br />
det øde område på Jyske Ås før i tiden samfundets fattigste eksistenser, og almindelige mennesker undgik så<br />
vidt muligt at krydse området, som langt op i 1800-tallet var berygtet for sine tyveknægte og røvere.<br />
Nogle af dem holdt til i fattiggården Hedehuset på Stag<strong>sted</strong> Hede på vestsiden af Jyske Ås. I 1841 boede<br />
Klog-familien og Skov-pakket i huset, og enkelte af familiemedlemmerne ernærede sig givetvis lovligt,<br />
enten som handlende eller som daglejere på egnens gårde, men de fleste af dem var notoriske tyve og røvere.<br />
Sammen med andre lovløse gjorde de egnen usikker, ja selv bag lukkede døre og tilskoddede vinduer kunne<br />
man ikke vide sig i sikkerhed. Hvis røverne ikke kunne få døren eller vinduet op, væltede de simpelt hen en<br />
mur, mens husets beboere lå og ry<strong>sted</strong>e i deres sengehalm. Nærmeste øvrighed befandt sig i Sæby, og der<br />
skulle rigtig meget til, før de rykkede ud til dette lovløshedens paradis.<br />
Lørdag den 30. oktober 1841 var der høstfest på herregården Langholt med over 100 deltagere. Her<br />
var høstkarle og piger og mange andre fra egnen, men Hedehusets beboere havde utvetydigt fået at vide, at<br />
de ikke var velkomne. Ikke desto mindre dukkede de op – og flere af dem var sågar udstyret med sølvbelagte<br />
merskumspiber. Det blev for meget for en flok af Langholts velvoksne karle, som gav de tyvagtige vigtigpetere<br />
et ordentligt lag prygl. Man skulle tro, at sagen dermed var ude af verden, men to dage efter trængte syv<br />
maskerede mænd ind i Hedehuset, bevæbnet med spader, høtyve og hakker, og gav sig til systematisk at<br />
gennembanke beboerne. Nogle af dem blev slæbt udenfor, hvor de blev slået til plukfisk. Fire af Hedehusets<br />
beboere døde, og resten fik nogle drøje hug.<br />
Gerningsmændene blev hurtigt anholdt, eftersom nogle af de overlevende beboere fra Hedehuset<br />
havde genkendt dem som folk fra nabogårdene. De hævdede i retten, at de ikke havde tænkt sig at dræbe,<br />
men blot var kommet for at lede efter stjålet korn. De syv skyldige blev alle dømt for mord, og straffen var<br />
henrettelse. De blev dog hurtigt benådede og i <strong>sted</strong>et idømt livsvarigt fængsel. Men så blandede kong Christian<br />
8. sig i sagen, og få måneder senere blev alle syv fuldt benådede og kunne vende hjem til sognet. Det var<br />
et sandt triumftog, for nok havde de taget loven i egen hånd, men det var jo, fordi der var blevet begået uret<br />
mod dem.<br />
Hele sagen førte til, at der blev nedsat en kommissionsdomstol, der skulle afdække kriminaliteten i<br />
landsdelen. Det viste sig at være en overordentlig omfattende affære, og det endte med, at ikke færre end<br />
85
169 personer blev dømt for lovovertrædelser, mens en enkelt klarede frisag. Der var tale om én lang række<br />
af tyverier og hælerier, og i det hele taget synes der at have været et nærmest sygeligt kriminelt miljø i området,<br />
hvor et mindretal nok var ”rigtige” tyve, mens resten var hælere og lejlighedstyve. Men man gik rigtignok<br />
også nidkært til værks: <strong>Et</strong> ældre par, der havde fundet og beholdt en gammel jernstang, blev dømt for<br />
ulovlig omgang med hittegods.<br />
Hedehuset er for længst borte, men nær <strong>sted</strong>et, hvor huset lå, blev der i 1976 rejst en mindesten, der<br />
bestemt ikke sympatiserer med de fire dræbte. Stenen blev tværtimod rejst til minde om de syv, hvis ”retsfølelse<br />
blev krænket”, og som derfor tog sagen i egen hånd i retfærdig harme over myndighedernes manglende<br />
indsats. Navnene på de syv mænd ses på forsiden, men hvis man vil kende navnene på de fire, der blev<br />
slået ihjel, står de på bagsiden – og man må finde sig i en tur ned i grøften for at læse dem: Klog-Maren,<br />
Klog-Christen, Klog-Lars og Skov-Christian.<br />
→ Stag<strong>sted</strong>hedevej, 9352 Dybvad.<br />
56. HALS<br />
Ni kilometer sommerland<br />
EN ni kilometer lange strækning på <strong>Margueritruten</strong> mellem Hou og Hals er i dag ét langt<br />
D<br />
sommerland, der udgøres af 3.500 sommerhuse, et par campingpladser og et feriecenter.<br />
Udviklingen i de to byer var imidlertid meget forskellig, især indtil der i 1960’erne kom<br />
gang i sommerhusbyggeriet.<br />
Med undtagelse af Helsingør er det svært at komme i tanker om ret mange danske<br />
byer, hvis strategiske placering før i tiden var lige så betydningsfuld som Hals’. Det var den foretagsomme<br />
Christian 4., som fik øje på, at der var behov for et forsvarsværk ved Limfjordens indsejling, og fæstningsanlægget<br />
påbegyndtes så vidt vides i 1626. Det var imidlertid knap bygget færdigt, før det faldt i fjendehånd.<br />
Byen og skansen blev nemlig besat under Svenskekrigene et par år senere, men det gjorde ikke byens strategiske<br />
betydning mindre. Man færdiggjorde derfor fæstningen i 1653-54 – men man havde ikke fået sig<br />
taget sammen til at fremskaffe krudt, kugler og proviant, og Hals var derfor et ualmindelig let bytte, da<br />
Svenskekrigene brød ud igen i 1657.<br />
Beliggenheden ved Limfjordens udmunding var imidlertid også af stor handelsmæssig betydning, og i<br />
1656 fik Hals købstadsrettigheder. Toldvæsenet rykkede allerede i 1655 fra Aalborg til Hals, og i 1735 oprettedes<br />
Hals Lodseri, der skulle bistå den stigende skibstrafik forbi Hals Barre og ind og ud af Limfjorden.<br />
Det første rigtige havneanlæg fik Hals i 1847.<br />
Hvor det altså i vid udstrækning var handelsfolk og et veluddannet embedsværk, der dominerede i<br />
Hals, var Hou et gammelt fiskerleje, hvor der blev fisket fra kysten. Ganske vist søgte man også at vride af-<br />
86
grøder ud af den sandede og ufrugtbare jord, men det har selv i bedste fald næppe rakt til eget forbrug.<br />
Fiskeriet foregik efter samme model, helt indtil der i 1950 blev bygget en 400 meter lang mole ud i vandet.<br />
Hals Skanse (Mie Krarup Madsen)<br />
Som bysamfund har Hou således altid stået noget i skyggen af ”storebror” Hals. Hals var det lokale<br />
centrum med en lang række institutioner og forretninger. Men i én forstand gik både Hals og Hou glip af<br />
udviklingen: Jernbanen kom aldrig til nogen af byerne. Da privatbanen mellem Nørresundby og Frederikshavn<br />
åbnede i 1899, var de nærmeste jernbanestationer Gandrup og Ul<strong>sted</strong>. Der var ganske vist en plan om<br />
en 10 kilometer lang sidebane fra Gandrup til Hals Færgehavn, som endda blev optaget i jernbaneloven i<br />
1918, men der var ingen, der havde mod og økonomi til at føre planen ud i livet.<br />
Det første sommerhus i Halsområdet blev bygget i 1929. Det skete på Strandgårdens jorder, der lå<br />
ud til vandet et par kilometer nord for byen. Gården solgtes i 1927 til et konsortium i Hals med garver<br />
Winther i spidsen – og formålet var at få hele området tilplantet. Jorden var ”aldeles uskikket til landbrug”,<br />
men en flok lokale initiativtagere var altså villige til at ofre det, der skulle til for at få skabt en plantage. Til<br />
gengæld fik investorerne i det interessentskab, som købte og beplantede området, en bid af jorden stillet til<br />
rådighed i form af en lysthusgrund. I 1928 blev der udlagt i alt 20 lige store lysthusgrunde, som efter lodtrækning<br />
tilfaldt ejerne. De første to af disse grunde blev bebygget med nogle efter vore begreber meget<br />
små sommerhuse; bygherrerne var rutebilejerne Hans og Alfred Mikkelsen i Hals og manufakturhandler<br />
Kristine Rise, også fra Hals.<br />
87
Beliggenheden fejlede ikke noget, men sommerlivet i de små huse var overordentligt primitivt. Man<br />
kunne hente vand i bækken, som til nød kunne bruges til at vaske op i, men vand til kaffe og te måtte man<br />
slæbe med hjemmefra. Først i 1939 fik man boret efter vand, og som betaling fik smedemesteren såmænd<br />
en sommerhusgrund i området. Den eneste belysning var petroleumslamper og stearinlys, og det varede<br />
ved, indtil der blev mulighed for eltilslutning i 1969. Der var heller ikke noget, der hed kloakering, og bortskaffelse<br />
af affald og andre efterladenskaber måtte den enkelte husejer selv klare på bedste beskub.<br />
De første huse blev altså bygget af Halsfolk, og der var ikke tale om turisme i egentlig forstand. Turisterne<br />
kom først efter 2. Verdenskrig, hvor der som et udtryk for den stigende bilisme blev anlagt en ny<br />
strandvej langs Vendsyssels østkyst til Hals. Den stod færdig i 1950, men bilisterne kunne ikke komme<br />
over Limfjorden og dermed videre sydpå, før bilfærgeforbindelsen over fjorden på den 450 meter lange<br />
strækning fra Hals til Egense åbnede i 1961. Indtil da blev transporten over fjorden varetaget af en færgemand<br />
og en robåd, og når passagererne var kommet til Egense, måtte de ikke sjældent finde sig i at skulle<br />
vade i land – eller blive båret på færgemandens ryg – på det sidste, lavvandede stykke.<br />
At turisterne begyndte at komme til Hals, fremgår også af, at man i 1952 følte, at tiden var inde til at<br />
stifte en turistforening. En af de opgaver, turistforeningen ka<strong>sted</strong>e sig over, var etableringen af en campingplads.<br />
Det viste sig at være mere problematisk end som så, og undervejs nedlagde politimesteren i Nørresundby<br />
forbud mod benyttelse af vandet på pladsen. Der måtte en midlertidig vandledning til, før de første<br />
gæster kunne indfinde sig på pladsen i 1961. Turistforeningen drev pladsen frem til 1980, og der blev i øvrigt<br />
etableret yderligere en campingplads mellem Hals og Hou.<br />
→ Hals Museum og Skanse, Skansen 1, 9370 Hals. nordjyskemuseer.dk<br />
57. DOKKEDAL<br />
Mellem hav og mose<br />
YD for Limfjorden passerer <strong>Margueritruten</strong> den lille by Dokkedal, som oprindelig lå meget<br />
S<br />
isoleret mellem de store moseområder mod vest og havet mod øst. Dokkedal var i middelalderen<br />
en driftig fiskerby på grund af de vældige sildestimer i Kattegat. Sildeeventyret skabte<br />
nemlig liv og velstand i Dokkedal: Der blev opført saltboder, hvor fiskene blev saltet og<br />
solgt, og omkring midten af 1500-tallet var Dokkedal faktisk en betydelig by, hvor kongens<br />
skatteopkræver havde nok at se til.<br />
Efterhånden ebbede det store sildefiskeri ud, men der blev fortsat fisket – om end i mindre målestok –<br />
fra stranden ved Dokkedal. Den sidste bundgarnsfisker lagde op i 1977, og i dag er der kun et par fritidsfiskere<br />
tilbage.<br />
88
Remisen, i Dokkedal (Jørgen (Jørgen Hansen) Hansen)<br />
Fra Dokkedal skærer dalen Stejlgabet sig gennem Mulbjerge (36 meter) ned til kysten. Fra toppen er<br />
der en betagende udsigt over Kattegat mod øst og Lille Vildmose mod vest. Der er et rigt fugleliv med bl.a.<br />
gulspurv og tornirisk og mange sangfugle, og det er også et udmærket <strong>sted</strong>, hvis man vil opleve rovfugletræk<br />
med bl.a. våger, høge, falke og glenter.<br />
Allerede i 1760’erne blev et af Danmarks første landvindingsprojekter gennemført tæt på Dokkedal.<br />
Frederik 5. havde foræret Lille Vildmose til sin gode ven, overhofmarskal Adam Gottlob Moltke (1710-92),<br />
på den betingelse, at han ville sørge for at kultivere mosen. Moltke havde i forvejen købt Lindenborg Slot,<br />
og i 1760 satte han gang i tørlægningen af Møllesø lige vest for Dokkedal. Til den ende gravedes en to kilometer<br />
lang kanal ud til Kattegat, og den blev senere forlænget med tre kilometer, således at også Birkesø<br />
kunne blive afvandet. Da Heinrich Carl Schimmelmann (1724-82) overtog både mosen og Lindenborg i<br />
1762, blev også Tofte Sø tørlagt. Efterfølgende er Birkesø og Tofte Sø blevet genoprettet.<br />
I slutningen af 1700-tallet begyndte man at grave tørv i Lille Voldmose. Det blev brugt som brændsel<br />
i forbindelse med fremstillingen af tegl på Gudumholms fabrikker, og efterhånden som der opstod flere<br />
industrivirksomheder, steg behovet for tørv. Oprindelig transporteredes tørven ad ”søvejen” gennem gravede<br />
kanaler, men det viste sig alt for besværligt, og i <strong>sted</strong>et anlagde man smalsporede jernbaner i mosen. Fra<br />
en mergelgrav syd for Kongerslev leveredes store mængder mergel i forbindelse med opdyrkningen af<br />
89
mosen, og transporten af mergelen foregik ligeledes med en smalsporet jernbane, der førte hele vejen fra<br />
mergelgraven til Dokkedal, hvor der blev etableret en remise i 1939. Den findes stadig og fungerer som et<br />
arbejdende museumsværk<strong>sted</strong>. Blandt rariteterne er den jagtdræsine, som grev Schimmelmann benyttede<br />
på sin private dræsinebane i Tofte Skov.<br />
→ Remisevej 10, Dokkedal, 9280 Storvorde. remisen-dokkedal.dk<br />
58. LINDENBORG<br />
To finansministre<br />
det østlige Himmerland runder <strong>Margueritruten</strong> herregården Lindenborg, der ikke er åben<br />
I<br />
for offentligheden. Man må altså nøjes med at betragte den fra vejen, når man kører forbi.<br />
Gården opstod velsagtens i forbindelse med et færge<strong>sted</strong> over Lindenborg Å, som før i tiden<br />
var langt bredere end i dag. Den omtales første gang i 1367 og kaldtes da Næsholm og senere<br />
slet og ret Næs. Den blev i 1416 skænket til Viborg bispestol, og efter Reformationen var<br />
den en overgang krongods, indtil den ved et mageskifte i 1561 kom til slægten Viffert.<br />
I 1672 købte Claus Olufsøn Daa (1640-78) gården og fik tilladelse til at ændre dens navn til Daasborg.<br />
To år senere giftede han sig med Sophie Amalie Lindenov (1649-88), der på mødrene side var barnebarn<br />
af Christian 4. og Kirsten Munk. Det viste sig at være ualmindelig uklogt. Hun var både ryggesløs og<br />
gerrig, og ægteskabet gjorde livet til et helvede på jord for den stakkels Claus Daa. Ægtefællerne stredes<br />
bravt, men det hele fik en brat ende, da en snigskytte en mørk decemberaften i 1678 dræbte Claus Daa.<br />
Drabsmanden blev aldrig fundet, men straks opstod det rygte, at det var Sophie Amalie Lindenov, der stod<br />
bag. Alting taget i betragtning var det ikke nogen helt urimelig tanke, og hun skal da også have erkendt sin<br />
skyld på sit dødsleje. Som enke fik hun godset ophøjet til baroni, og det kom naturligvis til at hedde Lindenborg.<br />
I en kort periode ejedes Lindenborg af overhofmarskal Adam Gottlob Moltke (1710-92) til Bregentved,<br />
men han solgte i 1762 gården til Heinrich Carl Schimmelmann (1724-82). Den energiske forretningsmand,<br />
der stammede fra Pommern og havde købt Ahrensburg uden for Hamburg, gik i den danske<br />
stats tjeneste og blev en alle<strong>sted</strong>snærværende skatmester (i vore dage ville hans titel have været finansminister)<br />
med et ry for at være lidt af en økonomisk troldmand. Da han døde, blev han efterfulgt af sønnen Heinrich<br />
Ernst Schimmelmann (1747-1831) – både på Lindenborg og som finansminister. Sønnens begavelse<br />
fejlede ikke noget, men der synes at være enighed om, at han ikke påtog sig de offentlige hverv af lyst, men<br />
af pligt, og at hans egentlige interesse var kunst og litteratur.<br />
De to finansministre satte vistnok kun deres ben på Lindenborg en gang eller to, og det var først, da<br />
Heinrich Carl Schimmelmann (1890-1971) i 1926 flyttede ind på godset, at det igen blev permanent beboet<br />
– efter i alle årene at have været familiens sommerresidens. Schimmelmann meldte sig i 1934 ind i det<br />
90
danske nazistparti, ligesom han blev bestyrelsesformand for det nazistiske dagblad Fædrelandet. I 1947<br />
blev han ved Højesteret idømt fire års fængsel for landsforræderisk virksomhed. Lindenborg ejes stadig af<br />
slægten Schimmelmann.<br />
→ Lindenborg, Aalborgvej 63, 9260 Gistrup.<br />
59. STØVRING<br />
De hvide jomfruer<br />
ÅR <strong>Margueritruten</strong> kommer til Støvring, kan man foretage et lille svinkeærinde ad den<br />
N<br />
gamle hovedvej mod nord i retning af Ellidshøj. Lidt vest for landevejen mellem Annerup<br />
og Ellidshøj kan man følge en grusvej til Raakildegaard Skov, hvor der i skovbrynet<br />
står to meterhøje, hvidkalkede bautasten. De kaldes ”De hvide jomfruer” eller ”De hvide<br />
piger”, og man sørger stadig for, at de to sten med jævne mellemrum kalkes hvide.<br />
De to hvide jomfruer er altså altid hvide – som om de stod i deres brudekjoler. Det fortælles, at der<br />
boede to unge og underskønne jomfruer på den nærliggende Raakildegaard. De havde fundet hver deres<br />
ungersvend, som de ville giftes med, og præsten var også bestilt, men så opdagede de to jomfruer, at deres<br />
tilkommende ægtemænd havde søgt andre græsgange, og derfor besluttede de at tage en frygtelig hævn.<br />
De inviterede de to unge mænd til middag på Raakildegaard og diskede op med alskens lækkerier.<br />
Det skortede heller ikke på drikkevarer, og ungersvendene blev efterhånden temmelig beduggede. Efter<br />
middagen trak ungmøerne sig tilbage til deres respektive kamre med deres forlovede, som ikke anede uråd.<br />
Her dræbte de to hævntørstige jomfruer hver deres forlovede med en kniv i hjertet. De to kvinder blev dømt<br />
til døden og blev halshugget på galgebakken – og som en ekstra straf blev de altså forvandlet til to hvide<br />
stenstøtter. <strong>Et</strong> andet sagn forklarer de to sten på en lidt anden, men absolut ikke mindre bloddryppende<br />
måde. Ifølge denne version var der tale om to jomfruer, som begik selvmord, eller som dræbte hinanden,<br />
fordi de elskede den samme mand. En tredje variant skal være, at begge jomfruer blev forført af den samme<br />
mand, som de derefter dræbte i fællesskab.<br />
Stenene skal altid fremstå friskt hvidkalkede. Hvis man forsømmer at kalke dem, vil der ske frygtelige<br />
ulykker på Raakildegaard, eller gården vil brænde ned til grunden. Hvis nogen forsøger at ødelægge stenene,<br />
vil det også gå synderen frygteligt ilde. En mand fra Ellidshøj ville omkring 1920 bygge sig et nyt<br />
udhus, og da han manglede nogle kampesten, fik han den idé at tilhugge de hvide sten. Det kom den lokale<br />
sognepræst for øre, og han skyndte sig ud for at advare manden. Han opgav med det samme sit forehavende,<br />
men det var åbenbart for sent, for nogle få dage senere døde han.<br />
→ Hobrovej, 9530 Støvring.<br />
91
60. THINGBÆK<br />
Madpakkerne druknede i sand<br />
YD for Støvring passerer <strong>Margueritruten</strong> Thingbæk Kalkminer, hvor kalken i århundreder<br />
S<br />
blev brudt i åbne brud. Da Thingbæk Møllegård med de tilhørende kalkbrud i 1905 blev<br />
købt af billedhuggeren Anders Bundgaard (1864-1937), satte han sin søn Christian, der var<br />
uddannet ingeniør, til at stå for kalkbruddet. Han fandt hurtigt ud af, at det var alt for omstændeligt<br />
at fjerne de store mængder jord for at komme ned til kalken. I <strong>sted</strong>et skulle der<br />
sprænges minegange, således at det blev lettere at få adgang til kalken og at hente den ud.<br />
Cimbrertyren i Thingbæk Kalkminer (Lars Rigborg WP)<br />
I minegangene blev de store kalkblokke hugget i mindre stykker (med håndkraft og uden sikkerhedshjelm)<br />
og derefter transporteret på tipvogne til den store ovn, hvor kalken blev brændt og efterfølgende anvendt<br />
til mørtel. Som antydet var sikkerhedsforanstaltningerne dengang ikke nær så skrappe som i dag, og i<br />
juni 1936 skete der en alvorlig sammenstyrtning. Minearbejderne sat netop og spiste deres madpakker, og<br />
det lykkedes dem at komme ud, mens sprængningsmesteren og arbejdsformanden blev begravet i sand. De<br />
92
fik sig dog heldigvis gravet fri, og ved et sandt mirakel var det eneste, som gik tabt ved ulykken, et antal<br />
madpakker og arbejdernes frakker.<br />
Ulykken betød, at kalkbrydningen blev indstillet i den gamle mine. Til gengæld blev der åbnet en ny<br />
mine, som var i drift indtil 1960. Men allerede i midten af 1930’erne gav Anders Bundgaard publikum adgang<br />
til en del af minerne, hvor man kunne se hans originale gipsfigurer i de fascinerende, underjordiske<br />
omgivelser. Det gælder eksempelvis Cimbrertyren, som blev rejst i 1937 på Vesterbro i Aalborg, og hans<br />
hovedværk fra 1908, Gefionspringvandet, der står for enden af Amaliegade i København.<br />
Bundgaard stammede fra en himmerlandsk husmandsfamilie, og det stod bestemt ikke skrevet over<br />
hans vugge, at han skulle blive en dygtig og anerkendt billedhugger. Hans tegnetalent blev opdaget ved en<br />
tilfældighed, da han tjente som billardmarkør i København, og takket være arkitekten Emil Blichfeldt kom<br />
han på Teknisk Skole og derefter på Kunstakademiet. Han gennemførte uddannelsen på rekordtid, og efterfølgende<br />
opholdt han sig nogle år i Paris. I 1893 vendte han snuden hjemad og fik i København arbejde<br />
hos arkitekt Martin Nyrop, der var i gang med at opføre Københavns Rådhus. Bundgaard udførte de fleste af<br />
rådhusets granitskulpturer. Han stod også for Kongeportalen, Rigsdagsportalen og en række portrætmasker<br />
af kendte mænd på Christiansborg Slot, men det var Gefionspringvandet, som slog hans navn fast.<br />
→ Thingbæk Kalkminer, Røde Møllevej 4, 9520 Skørping. rebildcentret.com<br />
61. SKØRPING<br />
Fru Lunds sommerpensionat<br />
YEN Skørping skylder jernbanen sin eksistens. Man kan nøjagtig tidsfæste, hvornår byen<br />
B<br />
opstod; det gjorde den nemlig den 19. september 1869 om eftermiddagen, da et dannebrogsprydet<br />
tog rullede ind på den splinterny Sverriggaard Station (som senere fik navneforandring<br />
til Skørping). Om bord på toget var kong Christian 9. og dronning Louise, og<br />
anledningen var indvielsen af jernbanen mellem Aalborg og Randers. Grunden til, at der<br />
overhovedet var blevet anlagt en station på dette øde <strong>sted</strong> i Rold Skov, var, at damplokomotiverne jævnligt<br />
havde behov for at få påfyldt vand og kul, og samtidig havde skoven militærstrategisk betydning, så der var<br />
brug for en station til levering af forsyninger.<br />
Byen lod ikke vente længe på sig. Flere håndværkere og handlende slog sig straks ned ved stationen,<br />
og der kom også gæstgiveri, købmandsgård, posthus, brugsforening og apotek. Den friske skovluft var desuden<br />
baggrunden for, at der i 1906 blev etableret et tuberkulosesanatorium, ligesom flere kunstnere fandt<br />
vej til Rold Skov, der blev et fri<strong>sted</strong>, hvor de kunne arbejde uden alt for mange forstyrrelser. Det gjaldt eksempelvis<br />
Herman Bang (1857-1912) og Sophus Schandorph (1836-1901), og ligesom de øvrige forfattere<br />
og malere, der kom til Skørping, residerede de i Fru Lunds Pensionat.<br />
93
Magdalene Lund flyttede til Skørping i 1885 sammen med sin mand Carl Christian August Lund.<br />
Han havde arvet en net sum penge fra sin far, og i Skørping titulerede han sig skovrider, selv om det eneste,<br />
han foretog sig i skoven, var at gå på jagt. Faktisk drev han en lille manufakturforretning, når han syntes, at<br />
han havde tid og lyst; hvis der hang et skilt i vinduet med teksten ”Kommer i næste uge”, betød det almindeligvis,<br />
at han var taget på jagt. Han døde imidlertid som 45-årig i 1895, og Magdalene Lund stod alene tilbage<br />
med sønnen Kristian. Enkefruen led nu ingen nød i økonomisk henseende, og når hun åbnede et<br />
sommerpensionat, var det vistnok mest, fordi det var rart at have noget at tage sig til.<br />
Herman Bang gæ<strong>sted</strong>e fru Lunds lille pensionat flere gange, og selvom Bang ikke selv har skrevet om<br />
sine ophold, foreligger der ”bevis” i form af et antal fotografier, som han fik taget hos Ingeborg Hansen, der<br />
havde fotoatelier i Skørping. I perioden fra juni til oktober 1896 opholdt han sig hos fru Lund, hvor romanen<br />
”Ludvigsbakke” blev skrevet færdig. Pensionatsværelset var så lille, at sengen måtte stå på skrå, og skrivebordet<br />
var et gammeldags spillebord – men når han måtte tage til takke med de beskedne forhold, hang<br />
det antagelig sammen med, at han boede gratis. Fru Lund fik til gengæld et eksemplar af ”Ludvigsbakke”<br />
med en nydelig dedikation.<br />
→ Skørping station, Sverriggårdsvej 3, 9520 Skørping.<br />
62. ROLD SKOV<br />
Pavillonen i skoven<br />
YD for Skørping går <strong>Margueritruten</strong> gennem en del af Rold Skov. Undervejs kan man foretage<br />
en lille afstikker ad Turistvejen (hvad kunne den ellers hedde?) forbi Mossø til Store<br />
S<br />
Økssø, som har været et yndet udflugts<strong>sted</strong>, så længe nogen kan huske. Da jernbanen mellem<br />
Aalborg og Randers åbnede i 1869, fandt Statsbanerne hurtigt ud af, at der kunne tjenes<br />
penge ved at anlægge et sidespor ved søen. I første omgang var det nu slet ikke udflugtsgæsterne,<br />
man havde i tankerne, men muligheden for en givtig transportopgave i form af tømmer, der skulle<br />
fragtes væk fra skoven.<br />
Ekspeditionen af godstogene foregik fra ledvogterhuset, og ledvogteren var ikke sen til at indse, at<br />
han kunne tjene en ekstra skilling ved at sælge kogt vand til kaffen til dem, der havde fundet vej ud i skoven.<br />
Det varede da heller ikke længe, før sidesporet blev til et trinbræt og senere opgraderet til billetsalgs<strong>sted</strong>.<br />
Fra 1927 stoppede togene ganske vist kun på søn- og helligdage i sommerhalvåret, men ikke mindst<br />
aalborgenserne benyttede sig af denne mulighed for at komme på skovtur, og i 1940 byggede man sågar en<br />
gangtunnel, så passagererne ikke skulle risikere liv og lemmer ved at krydse skinnerne. At den navnkundige<br />
skovrider Jens Hvass (1898-1996) også benyttede tunnelen, når han var undervejs gennem skoven i sin<br />
jeep, var vist ikke helt i overensstemmelse med reglementet, og det indbragte ham da også en reprimande fra<br />
DSB.<br />
94
Store Økssø (Ultraman WP)<br />
Det var Hvass’ forgænger, skovrider Ludvig Ferdinand Emil Hintz (1846-1912), som en gang i<br />
1880’erne sørgede for, at der blev opstillet borde og bænke ved trinbrættet, og som sågar fik bygget platforme<br />
oppe i kronerne på de store bøgetræer, hvor man kunne sidde og spise den medbragte mad, mens<br />
man nød udsigten over Store Økssø. I 1884 etablerede et foretagende ved navn Jysk Tivoli sig ved søen med<br />
diverse træskure og telte, men i 1904 fik kromanden fra Skørping Gæstgivergård den fortræffelige idé at<br />
søge om spiritusbevilling og at opføre en lille træpavillon med tilhørende danseestrade. Pavillonen holdt til<br />
1923, hvor den blev afløst af en ny og større bygning, men den blev flammernes bytte i begyndelsen af<br />
1940’erne. Ergo måtte der bygges en ny pavillon, og den slog dørene op pinsemorgen 1945 – fjorten dage<br />
efter befrielsen. Den står endnu, men det gør danseestraden ikke. Den overlevede ganske vist branden, men<br />
var efterhånden så brøstfældig, at den blev revet ned i midten af 1970’erne. Pavillonen havde og har fortsat<br />
stor søgning, men publikum blev efterhånden selvkørende, og trinbrættet blev derfor nedlagt i 1972.<br />
→ Mosskovpavillonen, Møldrupvej 34, 9520 Skørping. mosskovpavillonen.dk<br />
95
63. ASSENS<br />
Cement og salt<br />
N<br />
ÅR man kører på <strong>Margueritruten</strong> på strækningen mellem Hadsund og Mariager, passerer<br />
man byen Assens, hvor der helt tilbage til Christian 4.s tid blev gravet kridt. I<br />
1873 blev Assens hjem<strong>sted</strong> for Danmarks første cementfabrik, Cimbria, og siden blev<br />
der anlagt yderligere to cementfabrikker, Dania og Kongsdal. Som den sidste af de tre<br />
indstillede Dania produktionen i 1984.<br />
Arbejderboligerne ved Dania (Jørgen Hansen)<br />
At Assens blev et center for cementproduktion, var på ingen måde tilfældigt. Der var nemlig rigeligt<br />
med råstoffer, og fjorden gav ideelle muligheder for at transportere de færdige produkter. I bakkerne var<br />
der var store mængder af det såkaldte Danienkalk , som blev aflejret i Danientiden for ca. 60 mio. år siden.<br />
Kalken er dannet af skaller af dyr og planter, som blev aflejret på havbunden, og den indeholder ofte fine<br />
96
fossiler. Samtidig var der masser af fedtler ved Katbjerg Odde og på fjordbunden i de lavvandede områder<br />
øst for Hadsund, og dermed havde man ingredienserne til cement, der består af tre fjerdedele kalk og en<br />
fjerdedel ler. Ler og kalk blandes og brændes, og resultatet er det pulver, som bliver til beton, når det blandes<br />
med vand, sand og sten.<br />
Cementindustrieventyret betød, at kridtet og cementstøvet farvede både træerne, boligerne og arbejderne<br />
grå, og over alt måtte man knibe øjnene sammen for at undgå at få støv i dem. I øvrigt hed telefoncentralen<br />
i Assens i mange år ”Cementcentralen”; på den måde undgik man forveksling med den fynske købstad<br />
af samme navn.<br />
Støvet er heldigvis væk i dag, men til gengæld er der mange reminiscenser af cementfabrikkerne. Det<br />
gælder først og fremmest de store kridtgrave med deres stejle skrænter, men det gælder også de smukke,<br />
gule længer med Danias arbejderboliger – som er blevet kaldt ”Jyllands Nyboder” – samt funktionærboligerne,<br />
direktørvillaen og havneanlægget. Tilsammen er der tale om en lille kulturhistorisk perle, som<br />
stadig lever i bedste velgående, og som kan prale af at være Danmarks eneste, privatejede landsby.<br />
Cementfabrikkerne er altså væk, men det er saltfabrikken ikke. På det store anlæg produceres omkring<br />
600.000 tons salt om året, som hentes fra en stor salthorst lidt vest for Hobro, hvor saltet blev aflejret<br />
for 250 mio. år siden. Saltfabrikken, der i dag ejes af den hollandske koncern Azko Nobel, har sin egen<br />
havn, hvorfra produktionen eksporteres til de øvrige nordiske lande.<br />
→ Daniavej, Assens, 9550 Mariager.<br />
64. BROLØS<br />
Brødløst trinbræt<br />
YD for Mariager passerer <strong>Margueritruten</strong> den lille landsby Broløs. Hvis man ruller vinduet<br />
S<br />
ned, kan man måske i det fjerne høre et damplokomotiv, som stønnende og pustende sætter<br />
i gang efter at være stoppet ved trinbrættet, som ligger en god kilometer øst for landsbyen,<br />
og som i køreplanen benævnes Brødløs. Om navnet nu er en hentydning til levevilkårene i<br />
landsbyen, eller om det snarere er en angivelse af banens muligheder for indtjening ved at<br />
samle passagerer op ved netop dette trinbræt, skal være usagt.<br />
I 1927 åbnede privatbanen fra Viborg over Fårup til Mariager. Den blev den sidste af slagsen i Danmark,<br />
og når den overhovedet blev til noget, var det først og fremmest på grund af en ihærdig indsats fra<br />
Mariagers side. At banen skulle fortsætte til Viborg, havde Mariager derimod ingen særlig interesse i, men<br />
man fik et vink med en vognstang fra Trafikministeriet: Hvis en bane til Mariager skulle have nogen som<br />
helst gang på jorden, måtte man værsgo samarbejde med Viborgfolkene. Her var man til gengæld særdeles<br />
interesseret i netop Mariager, fordi man gerne ville have adgang til en havn med en rimelig dybde – men man<br />
97
havde ingen som helst lyst til at blive afhængig af havnen i Randers og dermed af den by, som Viborg opfattede<br />
som sin ærkerival.<br />
Alligevel var banen, da den omsider stod færdig, ikke rigtig nogens ønskebarn – og det afspejlede sig<br />
sådan set også i selve banens indvielse. Der blev ikke gjort nogen som helst stads ud af det; man indskrænkede<br />
sig til at servere kaffe på Afholdshotellet i Mariager – og kongelig deltagelse kom slet ikke på tale. End<br />
ikke trafikministeren indfandt sig; han sendte afbud i sidste øjeblik. Noget særligt godt varsel for banens<br />
fremtid var det unægtelig heller ikke, at flere af kommunerne langs banen straks fra starten meddelte, at de<br />
ikke var til sinds at dække et eventuelt underskud på driften. Det viste sig snart, at det var en alvorlig akilleshæl,<br />
og allerede i 1939 satte Trafikkommissionen banen på listen over nedlægningstruede baner.<br />
Den var nok også blevet nedlagt, hvis ikke 2. Verdenskrig havde vendt op og ned på mangt og meget.<br />
Der blev pludselig brug for banerne til transport af både gods og passagerer, og i 1946 satte banen passagerrekord.<br />
Det gav grobund for en vis optimisme, og i årene frem til 1952 anskaffedes tre skinnebusser,<br />
som kom til at besørge den daglige passagertrafik. I midten af 1960’erne trak kommunerne på Viborgsiden<br />
imidlertid tæppet væk under banen ved at nægte at betale yderligere underskud, og resultatet var, at det sidste<br />
ordinære passagertog kørte den 31. marts 1966.<br />
Mariager Kommune var dog ikke til sinds at opgive jernbanen, og det endte med det for en kommune<br />
noget ejendommelige, at man simpelt hen købte banen på strækningen fra Mariager til Fårup, således at det<br />
stadig var muligt at køre med godstog til og fra Mariager. Parallelt hermed opstod tanken om at etablere en<br />
veteranjernbane på den knap 20 kilometer lange strækning mellem Mariager og Handest, som efter en del<br />
genvordigheder kunne åbne i 1970, og som stadig tøffer frem og tilbage.<br />
Brødløs Trinbræt, der blev etableret i 1937, blev ærlig talt aldrig nogen publikumsmagnet. I banens<br />
sidste år var der i gennemsnit tre passagerer om dagen, men veteranbanen stopper her på anfordring, og i<br />
2018 fandt en lokal mand ud af, at det var en stor fejl, at der ikke fandtes et læskur ved trinbrættet. For egen<br />
regning beko<strong>sted</strong>e han derfor transporten af et rødmalet venteskur, som oprindelig havde stået ved trinbrættet<br />
Søvig Sund på Varde-Nørre Nebel banen. Det trinbræt blev nedlagt i 2012, og så havde man et skur<br />
i overskud. Det gør nu glimrende fyldest på en regnvejrsdag i Brødløs.<br />
→ Brødløs trinbræt, Broløsvej, 9550 Mariager. mhvj.eu<br />
98
65. HVORNUM<br />
Det my(s)tiske ”Odins Alter”<br />
Å strækningen mellem Sparrehuse og Hvornum passerer <strong>Margueritruten</strong> Trinderup Krat,<br />
P<br />
der ligger på vejens sydside en kilometers penge vest for jernbanen. Her findes et af Danmarks<br />
mest gådefulde (og mest tilgroede) oldtidsanlæg. Der er tale om et såkaldt megalitanlæg,<br />
hvilket egentlig blot betyder, at der er tale om et monument af sten. Det bedst<br />
kendte af slagsen er Stonehenge i England, mens der i Danmark som regel er tale om gravmonumenter<br />
i form af dysser og stensætninger.<br />
Hvad stenene i Trinderup Krat egentlig betyder, er der ikke rigtig nogen, der kan svare på. Der er tale<br />
om to parallelle stenrækker på hver ca. 180 meters længde, som er placeret med en indbyrdes afstand på<br />
omkring ti meter. De står på en bakke over ådalen, og det nærmeste, man kan komme deres funktion, er velsagtens,<br />
at de har været en slags helligdom. Beklageligvis fandt folk på egnen ud af, at stenene kunne bruges<br />
som byggemateriale, og anlægget blev i vidt omfang ødelagt. Det blev først registreret af Nationalmuseet i<br />
1941 og derefter fredet. Af det store anlæg er kun bevaret 85-90 sten, og stenrækkerne indrammede antagelig<br />
seks-otte stenkamre, som har været gravanlæg. De lærde strides om anlæggets alder, men det er nok<br />
mest sandsynligt, at det stammer fra bronzealderen.<br />
Særligt pirrende for fantasien er det, at en del af de tilbageblevne sten er forsynet med såkaldte kløveriller<br />
eller kløvehuller. Taget for pålydende betyder det blot, at nogen i nyere tid har forsøgt at kløve stenene,<br />
men teologen og forfatteren Mads Lidegaard (1925-2006), som undersøgte <strong>sted</strong>et i 1981, hældede<br />
til den opfattelse, at der var tale om et kultisk fænomen. Han havde nemlig bemærket, at de sten, der må formenes<br />
at ligge på deres oprindelige plads, peger i samme retning, nemlig mod det <strong>sted</strong>, ”hvor solen står op<br />
en morgen i den spæde vår”, nærmere bestemt den 1. april. Andre har afvist Lidegaards tanker som vås;<br />
stenene har absolut intet med hverken astronomi eller kultisk aktivitet at gøre. Alligevel er det tankevækkende,<br />
at hele anlægget med højst én grads unøjagtighed er orienteret nøjagtig øst-vest. At man lokalt har<br />
ment, at der var noget sakralt over anlægget, fremgår af, at det kaldtes Odins Alter eller Odins Hylle. Hylle<br />
betyder i denne sammenhæng antagelig ”gudehus”.<br />
Det er i den forbindelse ikke uden interesse, at det nærliggende <strong>sted</strong>navn Onsild – som findes i både<br />
Nørre Onsild og Sønder Onsild – betyder ”Odins helligdom” eller netop ”Odins Hylle”. Det kan ikke betyde<br />
andet, end at der på <strong>sted</strong>et har været en helligdom, hvor man dyrkede Odin.<br />
→ Trinderup Krat, Klejtrupvej, 9500 Hobro.<br />
99
66. KLEJTRUP<br />
Dansk-amerikanerens verdenskort<br />
F<br />
RA Hvornum kan man gøre en kort afstikker ad Klejtrupvej til Klejtrup Sø, hvor man helt<br />
bogstaveligt kan tage på en jordomrejse. Her genskabte dansk-amerikaneren Søren Poulsen<br />
(1888-1969) nemlig i årene 1944-69 hele verden i miniudgave med søer, floder,<br />
bjerge og tilhørende flag.<br />
Udsigt over Nord- og Sydamerika i Verdenskortet (Frank Vincentz WP)<br />
Som helt ung tog Søren Poulsen til USA, men han vendte tilbage til Danmark i 1943 og overtog sit<br />
barndomshjem ved Klejtrup Sø. En dag i 1944 fandt han en sten, hvis form mindede om Jylland, og det gav<br />
ham ideen til at skabe et verdenskort i miniformat. Når der var is på søen om vinteren, slæbte han passende<br />
sten ud på isen og fik dem placeret på nogenlunde det rigtige <strong>sted</strong>, og når isen smeltede, skubbede han dem<br />
helt på plads. Udgangspunktet var fire stykker madpapir, som han havde lagt på en globus for at kunne<br />
100
aftegne verdensdelene. Resultatet blev et verdenskort, der ligger udbredt som et atlas ved bredden af søen,<br />
og når man vil fra verdensdel til verdensdel, benytter man simpelthen en trædesten. På den måde er verden<br />
blevet en absolut overskuelig størrelse: Kloden er 45 meter på den ene led og 90 meter på den anden led –<br />
og så er der endda lidt snyd med i billedet. Det er nemlig ikke sådan at få en kugle til at se flad ud, og derfor<br />
er den nordlige halvkugle markeret to <strong>sted</strong>er for bedre at få den rette afstand mellem landene. Hvis man følger<br />
de røde pæle, spadserer man en tur langs Ækvator, og hvis man ikke har tendens til søsyge, kan man<br />
også tage på en rotur i Stillehavet, hvor man selv styrer årerne.<br />
Efter Søren Poulsens død er Verdenskortet gået i arv fra generation til generation, og i dag har fjerde<br />
generation overtaget attraktionen. Man er velkommen til at nyde sin medbragte mad eller eftermiddagskaffe<br />
under et besøg. Det må siges at være noget af et tilbud: Det er unægtelig ikke hver dag, man kan skue ud<br />
over hele verden, mens man spiser frokost eller drikker kaffe.<br />
Søren Poulsen har således helt bogstaveligt sat Klejtrup på landkortet, men det er der også en anden,<br />
der har – om end på en helt anden og ikke særlig positiv måde: Den 5. januar 1881 kl. 8.36 blev en 40-årig<br />
dobbeltmorder i skikkelse af den ludfattige og omvandrende daglejer Rasmus Mørke henrettet på Klejtrup<br />
Mark lidt nordvest for byen. Det var straffen for i sommeren 1879 at have myrdet høker Peder Pedersen, der<br />
havde forretning på gården Brattingborg og var kendt for at være godt ved muffen, og hans karl Anders Bødker.<br />
Henrettelsen denne iskolde vintermorgen, der blev overværet af 6.000 tilskuere, var den næstsidste<br />
offentlige henrettelse i Danmark. Den sidste fandt <strong>sted</strong> i 1882 på en mark lidt uden for Nakskov, og synderen<br />
var den 29-årige Anders Sjællænder, der havde knust hovedet på en mand og derefter stjålet hans<br />
penge.<br />
→ Verdenskortet, Søren Poulsens Vej 5, 9500 Hobro. verdenskortet.dk<br />
→ Ånsbjergvej 30, Klejtrup Mark, 9500 Hobro.<br />
67. VEJRUM OG TAPDRUP<br />
Tre eller fire nagler<br />
ANGS Nørreåen kommer <strong>Margueritruten</strong> forbi Vejrum Kirke, der er en typisk romansk<br />
L<br />
landsbykirke, hvis skib og kor er bygget af granitkvadre omkring 1200. Den lille, blytækte<br />
tagrytter i bindingsværk er antagelig <strong>opsat</strong> i 1793. Fra kirkens sydside har man en overordentlig<br />
smuk udsigt over Nørreådalen. Også i Tapdrup ligger kirken lidt hævet over ådalen,<br />
og også denne kirke er oprindelig en romansk kirke i granitkvadre fra midten af 1200-tallet.<br />
Den udmærker sig ved den store portal på sydsiden, hvor mandsdøren i sin tid befandt sig. Portalen består af<br />
seks forskellige, fritstående søjler, og tilsvarende søjler ses på andre kirker på egnen og på Viborg Domkirke.<br />
I Tapdrup er hver søjle imidlertid hugget i sin egen særlige form, hvad der gør portalen til noget helt<br />
enestående. Hvis man kigger nøje efter, kan man faktisk afgøre, hvor gammel kirken er.<br />
101
På et af søjlehovederne til højre i portalen er der nemlig indhugget tre små buer med en streg under.<br />
De tre buer forestiller de nagler, som Kristus blev korsfæstet med, og netop tallet tre er vigtigt: I den romanske<br />
stilperiode indtil ca. 1250 afbildede man altid Kristus med adskilte fødder og derfor fire nagler – to<br />
til hænderne og to til fødderne. Men i den efterfølgende gotiske periode lod man Kristus have krydsede fødder<br />
– og derfor var der kun tre nagler. Selvom kirkens grundtræk er romanske, tyder de tre nagler på, at den<br />
er bygget i overgangsperioden mellem romansk og gotisk stil lige efter midten af 1200-tallet.<br />
Da kirken stod foran en større restaurering i 1910, anbefalede arkitekten, at man flyttede den unikke<br />
portal fra sydmuren til den nuværende indgang i tårnets vestside, hvor pladsen imidlertid var lidt trang. Derfor<br />
måtte man fjerne et sæt søjler, så der kun var fire tilbage. Faktisk gik man i gang med arbejdet, idet man<br />
havde overset, at en ændring af et kirketårn kun kunne finde <strong>sted</strong> med ministeriets tilladelse. Maleren Mathilde<br />
Thalbitzer (1874-1931), der stammede fra Tapdrup sogn, var kommet forbi på en cykeltur og havde<br />
konstateret, at man var gået i gang med at føre arkitektens plan ud i livet. Hun henvendte sig sporenstregs til<br />
landsarkivar Georg Saxild (1864-1947) i Viborg, der handlede hurtigt og allerede samme dag skrev til Nationalmuseet.<br />
Hvad Thalbitzer og Saxild ikke vidste, var, at Kultusministeriet (kirke- og kulturministeriet) allerede<br />
var opmærksom på miseren. <strong>Et</strong> par dage før havde ministeriet nemlig skrevet til biskoppen og udbedt sig<br />
oplysninger om, hvad der foregik. Samtidig fik biskoppen besked om, at arbejdet skulle stoppes, indtil sagen<br />
havde været forelagt ministeriet til udtalelse. Det førte til, at både kongelig bygningsinspektør Hack<br />
Kampmann og chefen for Nationalmuseets 2. afdeling Mouritz Mackeprang personlig mødte op i Tapdrup<br />
for at tage kirken i øjesyn, og at de begge udarbejdede en skriftlig indberetning til ministeriet. Mackeprang<br />
skrev endda to gange for at tydeliggøre sin konklusion, som lød: ”Portalens flytning er både arkitektonisk<br />
og historisk barbari”. Planerne om at flytte portalen var dermed definitivt skudt i sænk.<br />
Mellem de to breve havde Mackeprang haft en samtale med kultusminister Jacob Appel, og på det andet<br />
brev findes påtegningen: ”Med landbrugsminister Anders Nielsen in mente”. I en kronik med overskriften<br />
”Kampen om portalen” får det Paul G. Ørberg til at mene, at det højst sandsynligt var landbrugsministeren,<br />
der som den første havde henledt Kultusministeriets opmærksomhed på de vandaliserende renoveringsplaner.<br />
Husmand Anders Nielsen (1862-1914) var født på Tapdrup hede, så han kendte selvfølgelig<br />
kirken ud og ind, og han blev i 1908 den første husmand, som kom til at beklæde en ministerpost. Han er<br />
begravet på kirkegården ved Tapdrup Kirke.<br />
→ Vejrum Kirke, Kirkebakken 8A, 8830 Tjele.<br />
→ Tapdrup Kirke, Tapdrupvej 85, 8800 Viborg.<br />
102
68. HALD EGE<br />
De røde barakker<br />
VIS man følger <strong>Margueritruten</strong> i sydlig retning fra Viborg, kommer man kort efter til<br />
H<br />
forstaden Hald Ege med de røde barakker, som blev opført i forbindelse med 1. Verdenskrig.<br />
Danmark deltog som bekendt ikke i krigen, og for at understrege landets neutralitet<br />
besluttede regeringen, at Danmark skulle tage sig af syge og sårede krigsfanger<br />
fra begge krigens stridende parter.<br />
Til formålet opførtes i 1917 to lejre i henholdsvis Horserød på Sjælland og i Hald Ege. I de<br />
71 røde barakker i Hald Ege skulle de syge og sårede fanger fra Østrig-Ungarn og Tyskland anbringes,<br />
medens de russiske krigsfanger kom til Horserød. Efter den russiske revolution og zarens fordrivelse i<br />
1917 kom den danske regering imidlertid på andre tanker. Nu blev russerne sendt til Hald Ege, for man<br />
ønskede at placere russere med eventuelle revolutionære tilbøjeligheder så langt væk fra hovedstaden som<br />
vel muligt.<br />
Klokketårnet, Hald Ege (Beethoven9 WP)<br />
103
Den 3. maj 1917 ankom de første sårede tyske og østrig-ungarske krigsfanger med toget til den ny<br />
lazaretlejr i Hald Ege. De havde været undervejs i næsten en måned, og de var blevet nøje udvalgt af Dansk<br />
Røde Kors i de russiske fangelejre. Deres ophold i lejren varede typisk fire måneder. De sidste krigsfanger<br />
forlod lejren i 1920, og barakkerne blev i <strong>sted</strong>et anvendt som behandlings<strong>sted</strong> for patienter med gigt og<br />
nerveproblemer i regi af Dansk Røde Kors. De røde barakker skiftede navn til Folkekuranstalten ved Hald,<br />
men da 2. Verdenskrig i 1939 var en kendsgerning, indgik regeringen og Dansk Røde Kors en aftale om, at<br />
barakkerne kunne bruges til at internere tyske fanger. Efter den tyske besættelse af Danmark den 9. april<br />
1940 brugte tyskerne en kort overgang barakkerne til britiske og franske fanger, men under det meste af<br />
besættelsen blev barakkerne anvendt som kaserne og lazaret for tyske soldater.<br />
Efter befrielsen i 1945 vendte barakkerne tilbage til deres funktion som kur<strong>sted</strong>, primært for poliopatienter,<br />
indtil Åndssvageforsorgen og Viborg amt i 1961 overtog bygningerne. Der var dog et mellemspil<br />
i forbindelse med opstanden i Ungarn i 1956, hvor barakkerne kom til at huse ungarske flygtninge. I dag giver<br />
barakkerne bl.a. husly til en efterskole.<br />
Det første hus ved barakkerne blev opført i 1927, og efterhånden opstod der en bebyggelse i form af<br />
en villaby, eftersom mange af dem, der arbejdede på kuranstalten, byggede huse lige i nærheden. Der var<br />
imidlertid stor uenighed om navnet på bebyggelsen, men efter en folkeafstemning i 1937 blev navnet fastlagt<br />
til Hald Ege. Sognerådet havde ønsket navnet Non Ege, men det endte altså med at blive forkastet.<br />
→ Videbechs Allé, Hald Ege, 8800 Viborg.<br />
69. LYSGÅRD OG THORNING<br />
Den melankolske landsbypræst<br />
MRÅDET syd for Viborg kaldes ofte Blicheregnen. Det hænger naturligvis sammen med, at<br />
O<br />
digteren og præsten Steen Steensen Blicher (1782-1848) stammede fra denne egn og<br />
havde en del af sit virke her. Han blev født i Vium Præstegård, og i 1819-25 var han præst i<br />
Thorning og Lysgård, indtil han flyttede til Spentrup nord for Randers.<br />
I Lysgård passerer <strong>Margueritruten</strong> den gamle landsbyskole, som i dag huser museet<br />
”E Bindstouw”, hvor Blicher sad og lyttede til de mange historier, der blev fortalt på dialekt, mens strikkepindene<br />
gik. I novellen ”E Bindstouw” fra 1842 med undertitlen ”Fortællinger og Digte i jydske Mundarter”<br />
gengiver han netop nogle af historierne fra skolestuen – og han var dermed den første forfatter, der<br />
indskrev den jyske dialekt i dansk litteratur.<br />
Mens Blicher var præst i Thorning og Lysgård, residerede han i præstegården i Thorning, hvor man i<br />
dag finder Blicheregnens Museum med nogle af Blichers personlige ejendele og førsteudgivelser af hans<br />
værker. Blicher debuterede som novelleforfatter med ”Brudstykker af en landsbydegns dagbog” i 1824, og<br />
denne novelle er således blevet til ved skrivepulten i Thorning præstegård.<br />
104
E Bindstouw (Jørgen Hansen)<br />
Sagen var, at han ganske vist var uddannet teolog, men han drømte om at blive digter. Den barske virkelighed<br />
var bare, at det kunne han ikke leve af. I <strong>sted</strong>et blev han ansat som lærer på latinskolen i Randers,<br />
og her mødte han sin afdøde farbrors smukke, brunøjede enke Ernestine Juliane. Hun var kun 17 år gammel,<br />
og kort tid efter giftede de sig. Det så nu ud til at flaske sig for Blicher, for farbroderen efterlod en<br />
klækkelig arv. Men pengene mi<strong>sted</strong>e deres værdi ved statsbankerotten i 1813, og Blicher måtte så at sige<br />
begynde forfra. Familien flyttede til Randlev syd for Odder, hvor Blichers far på det tidspunkt var præst, og<br />
hvor Blicher skulle være præstegårdsforpagter. Men økonomien kom aldrig til at hænge sammen, og med<br />
lodder og trisser fik den forgældede Blicher så i 1819 det magre præstekald i Lysgård og Thorning.<br />
Ernestine fødte ham i alt 10 børn, men hun forstod aldrig, hvorfor han absolut ville være digter. I<br />
ægteskabet afløste den ene krise den anden. Økonomien var elendig, gælden voksede, og Blicher mente<br />
vistnok også, at hun var ham utro. Hendes ordentlighed og rengøringssans harmonerede slet ikke med en<br />
mand, der var ligeglad med, hvordan han så ud, og som havde den fikse idé, at det var usundt at vaske sig.<br />
Det kulminerede med, at han i 1828 søgte separation; Ernestine flyttede til Randers, men efter seks måneder<br />
hentede Blicher hende tilbage til præstegården i Spentrup, hvor han var blevet præst i 1825. Da hun i<br />
1828 fødte sit næstsidste barn, nægtede Blicher i første omgang at påtage sig faderskabet. I 1842 ka<strong>sted</strong>e<br />
han endnu en gang håndklædet i ringen og flyttede fra Ernestine, men han endte alligevel med at vende tilbage<br />
til hende.<br />
105
Allerede i ægteskabets første år søgte Blicher tilflugt i daglange ture på heden med jagtgeværet på<br />
skulderen og en forsvarlig dram i lommen. Som årene gik, blev han <strong>sted</strong>se mere melankolsk og drikfældig,<br />
og det endte med den totale deroute, da han i 1847 blev afskediget fra præstekaldet i Spentrup. Intet under,<br />
at et hovedtema i Blichers noveller er kærlighedens umulige vilkår i en verden, der regeres af økonomiske<br />
hensyn: Kærligheden forgår i hverdagens trædemølle og ”huslig elendighed”.<br />
→ E Bindstouw, Blichersvej 40, Lysgård, 8800 Viborg. viborgmuseum.dk<br />
→ Blicheregnens Museum, Blichersvej 30, Thorning, 8620 Kjellerup. museumsilkeborg.dk<br />
70. AUNSBJERG<br />
Blichers franske skytte<br />
ORT efter Thorning runder <strong>Margueritruten</strong> herregården Aunsbjerg. Der er ikke offentlig<br />
adgang, men man kan se herregården fra vejen, når man kører forbi. Den omtales<br />
K<br />
første gang i midten af 1300-tallet, hvor den var i slægten Løvenbalks besiddelse.<br />
Slægtens mægtigste mand var rigsråd Jens Nielsen Løvenbalk (død 1442), der ejede<br />
Aunsbjerg i næsten fire årtier fra 1391 til 1430. Han besad embedet som landsdommer<br />
i Jylland, men ikke desto mindre slap han helskindet fra selv at dræbe Jens Jensen Brock fra Clausholm i<br />
1404. Han betalte sig fra det ved at gøre knæfald for den dræbtes far og ved at erlægge en pæn sum penge.<br />
I 1529 blev en anden af rigets mægtigste mænd, nemlig Mogens Gøye (ca. 1470-1544), eneejer af<br />
Aunsbjerg, og det var ham, der opførte et trefløjet bindingsværksanlæg i 1538. I løbet af 1800-tallet blev<br />
hovedbygningen ombygget, men det nordlige hus i efterlignet renæssancestil blev først bygget i 1917-18.<br />
Aunsbjerg spiller en ikke ubetydelig rolle i digterpræsten Steen Steensen Blichers (1782-1848) liv. I<br />
1732 købte kommerceråd Steen Jørgensen Aunsbjerg, og i 1754 overgik gården til hans søn, etatsråd<br />
Steen Steensen (1725-1800), som i 1750 blev adlet ”de Steensen”. Han forbedrede gårdens drift på flere<br />
måder, og det var også ham, der anlagde Aunsbjergs smukke have. Han var Blichers mors morbror (og Blicher<br />
var opkaldt efter ham), og når Blichers mor fik sine psykiske anfald, blev Blicher som barn sendt til<br />
Aunsbjerg, hvor han med sine egne ord i novellen ”Skytten på Aunsbjerg” fra 1839 ”måtte indespærres”.<br />
Når Blicher var anbragt på Aunsbjerg, var han ofte sammen med gårdens skytte, Vilhelm Johansen, og<br />
novellen ”Skytten på Aunsbjerg” må til en vis grad opfattes som et selvbiografisk værk. I en senere novelle,<br />
”Guillaume de Martonnière” fra 1844, serverer Blicher en skrøne om, at skytten i virkeligheden var en<br />
fransk adelsmand, der var draget til det kolde nord på grund af kærestesorger, og som måske faldt for en<br />
krybskyttes kugle på den jyske hede. Selvom Vilhelm hverken var fransk eller havde den mindste dråbe<br />
adelsblod i årerne, blev der ikke desto mindre efter hans død i 1791 rejst et mindesmærke på hans grav på<br />
Vium kirkegård for ”skytten på Avnsbjerg Guillaume de Martonnière”.<br />
106
Mindesmærke for Guillaume de Martonnière på Vium kirkegård (Calvin WP)<br />
Aunsbjerg optræder også i novellen ”Eneste Barn” fra 1842, hvor det fremgår, at Blicher ikke var den<br />
eneste, der blev ”indespærret” på Aunsbjerg. Hans halvkusine Charlotte Amalie Schinkel var datter af den<br />
iltre landsdommer Frederich Schinkel på Hald, der ”forviste” datteren til Aunsbjerg, fordi hun var forelsket<br />
i en ikke-adelig. Trods sin unge alder var Blicher vist temmelig forgabt i Charlotte Amalie, som imidlertid<br />
endte med at trodse sin far og gifte sig med sin søløjtnant, Martinus Braëm. Ægteskabet endte med skilsmisse,<br />
men det er en anden historie.<br />
→ Aunsbjerg, Aunsbjergvej 2, 8620 Kjellerup.<br />
107
71. SJØRSLEV<br />
Det jyske oprør mod Christian 2.<br />
HRISTIAN 2. er lidt af en gåde. Det ene øjeblik virker han energisk og beslutsom, det andet<br />
C<br />
øjeblik går han fuldstændig i baglås og er tilsyneladende ude af stand til træffe en beslutning.<br />
Det er i hvert fald det indtryk, man får, når man læser Johannes V. Jensens mesterlige<br />
roman ”Kongens fald”, hvor kongen i løbet af en februarnat i 1523 mere end 20 gange sejler<br />
frem og tilbage mellem Hønborg på Jyllandssiden og Middelfart uden at kunne bestemme<br />
sig for, om han skal gå i land på den ene eller den anden side af Lillebælt.<br />
Johannes V. Jensens fortælling er imidlertid fri fantasi. Historien om kongens natlige sejlture på Lillebælt<br />
findes ganske vist i en krønike, men den er skrevet 15 år senere af en af Christian 2.s mest stålsatte<br />
fjender, tydeligvis med det formål at kompromittere kongen ved at fremstille ham som veg og ustabil. Det er<br />
som bekendt altid vinderen, der skriver historien, men det gør ikke nødvendigvis fremstillingen mere sand.<br />
Det er rigtigt, at kongen natten til den 10. februar 1523 sejlede fra Jylland til Fyn og videre til Sjælland,<br />
men det var ikke, fordi han havde givet op. Tværtimod var formålet at komme til København for at samle<br />
tropper, som han kunne sende mod de oprørske jyder.<br />
Sjørslev Kirke, som man kommer til, hvis man foretager en lille afstikker på nogle få kilometer fra<br />
Aunsbjerg på <strong>Margueritruten</strong>, spillede en vis rolle i det jyske oprør mod Christian 2. Da han blev konge i<br />
1513, kom han temmelig hurtigt på kant med adelen. Selvom adelen havde gjort sit bedste for at binde<br />
kongen på hænder og fødder i den håndfæstning, som kongen ved sin tiltrædelse måtte underskrive, viste<br />
det sig, at Christian 2. ikke ligefrem anstrengte sig for at overholde håndfæstningens ånd og bogstav. En<br />
særlig anstødssten i forholdet til adelen var kongens forhold til den alt andet end adelige elskerinde Dyveke<br />
og – ikke mindst – hendes mor Sigbrit Villoms, som kongen havde stor tillid til, og som i praksis fungerede<br />
som statens kassemester. Det var i det hele taget en torn i øjet på adelen, at kongen søgte at tildele bønderne<br />
og borgerskabet med de initiativrige købmænd i spidsen en større rolle på bekostning af adelens og gejstlighedens<br />
indflydelse.<br />
Forholdet til adelen forværredes, da Christian 2. i 1517 insisterede på at få henrettet adelsmanden<br />
Torben Oxe, der var mistænkt for at have forgiftet Dyveke. Kongens brutale fremfærd i Sverige, der kulminerede<br />
med det stockholmske blodbad i 1520, og som for en kort stund restaurerede Kalmarunionen, var<br />
en særdeles bekostelig affære, og de skatter, som kongen i den forbindelse lod opkræve, gjorde ham bestemt<br />
ikke mere populær. Til stor irritation for den danske adel og gejstlighed indførte Christian 2. i 1522<br />
en ny lov, der forbød landhandel. Al handel skulle herefter ske gennem købstæderne, hvad der naturligvis<br />
reducerede adelens og gejstlighedens andel af fortjenesten på salget af heste, okser, korn, smør og andre<br />
produkter fra deres godser. Det bekom naturligvis heller ikke den katolske gejstlighed, at kongen tog sig<br />
den frihed at tilkalde en luthersk prædikant fra Wittenberg.<br />
Kongen gjorde sig kort sagt mere og mere forhadt i adelige og gejstlige kredse, ikke mindst i Jylland.<br />
Den 21. december 1522 mødtes seks bisper og lige så mange adelige medlemmer af rigsrådet i Viborg,<br />
108
hvor de forfattede det såkaldte ”sammensværgelsesbrev”. Heri gav de landsdommer Mogens Munk (der vel<br />
at mærke havde fået dette embede tildelt af Christian 2.) fuldmagt til at rejse til Gottorp Slot for at forhandle<br />
med Christian 2.s farbror, hertug Frederik i Slesvig-Holsten, om at overtage tronen i Danmark. Forhandlingerne<br />
gik, som oprørerne havde ønsket, og den 20. januar 1523 proklamerede oprørerne på landstinget i<br />
Viborg, at de opsagde Christian 2. troskab og huldskab. Oprørsbrevet, der nærmest havde karakter af et anklageskrift,<br />
blev underskrevet og beseglet af ni adelige og gejstlige og afleveret til Christian 2. i Vejle den<br />
22. januar.<br />
Det lader til, at omfanget af oprøret kom fuldstændig bag på Christian 2., og hans første reaktion var<br />
at søge forhandling. Oprørerne mødtes den 2. februar 1523 med kongens forhandlere i Sjørslev Kirke, hvor<br />
man enedes om en ”våbenstilstand” på tre uger og et nyt møde i Horsens den 9. februar. Til dette møde stillede<br />
den jyske adel i fuld krigsmaling med en hærstyrke på omkring 400 mand, mens kongen for at vise sin<br />
gode vilje havde fjernet en stor del af sine loyale tropper fra Jylland. Efter middagspausen blev mødet imidlertid<br />
afbrudt, da de oprørske adelsfolk pludselig red ud af byen med deres tropper. Kongen forsøgte at få et<br />
nyt møde i stand, men det mislykkedes, og samtidig fik kongen besked om, at hertug Frederik var i færd<br />
med at samle tropper sammen med bystyret i Lübeck, således som oprørerne havde bedt om. Kongen stod<br />
nu over for valget at forsøge at slå oprøret i Jylland ned med den forholdsvis begrænsede styrke, som han<br />
havde til rådighed på Fyn, inden Frederik kom med sine tropper, eller han kunne trække sig tilbage og samle<br />
en større styrke.<br />
Mens Frederik rykkede op gennem Jylland for at blive udråbt til konge som Frederik 1. i Viborg den<br />
26. marts, var Christian 2. travlt beskæftiget i København med at stable et militært modsvar på benene, men<br />
den 13. april ka<strong>sted</strong>e han håndklædet i ringen. Hans vurdering må have været, at han i den øjeblikkelige situation<br />
havde for få tilhængere med for få midler, og han forlod København sammen med sin familie og en<br />
betragtelig del af statskassen. Han kom til at tilbringe otte år i landflygtighed i Flandern. Da han havde samlet<br />
penge og mandskab nok, drog han til Norge, hvor han blev hyldet som konge i januar 1532. Frederik 1.<br />
sendte en flåde af <strong>sted</strong> for at få krammet på Christian 2., og det endte som bekendt med, at Christian 2. fik<br />
løfte om frit lejde til forhandlinger med Frederik 1. Men da han gik om bord på et af Frederiks skibe i Oslo,<br />
blev han taget til fange og bragt til Sønderborg Slot. Resten af livet sad han indespærret, først i Sønderborg<br />
og siden i Kalundborg.<br />
→ Sjørslev Kirke, Adelvej 1, 8620 Kjellerup.<br />
109
72. GRATHE HEDE<br />
Thor Langes mindesmærke<br />
ANGT ude på en mark en snes kilometer syd for Viborg står et mindesmærke for det vældige<br />
slag, der fandt <strong>sted</strong> på Grathe Hede i 1157, og som betød afslutningen på 11 års bor-<br />
L gerkrig om, hvem der skulle være konge i Danmark.<br />
De tre kongsemner Svend, Knud og Valdemar havde ellers sat hinanden stævne i Roskilde<br />
den 9. august 1157 for at fejre, at de omsider var blevet enige om at dele riget mellem<br />
sig. Svend havde imidlertid ikke tænkt sig at holde forsoningsfest, men derimod at udrydde sine to rivaler.<br />
Hans mænd angreb Knud og Valdemar, og ”blodgildet” endte med, at Knuds hoved blev kløvet af en økse,<br />
mens Valdemar slap med et kødsår i låret.<br />
Thor Langes mindesmærke på Grathe Hede (Jørgen Hansen)<br />
Det lykkedes Valdemar at undslippe til Viborg, hvor han giftede sig med Knuds halvsøster Sofia. Hun<br />
skal have været ualmindelig smuk at skue (krønikeskriveren Svend Aggesen kalder hende ”det såre beundringsværdige<br />
værk, som naturen har skabt”), men for Valdemar var der desuden den fordel, at han dermed<br />
110
sikrede sig opbakning fra Knuds forbundsfæller. I mellemtiden var også Svend draget til Jylland med sine<br />
styrker, og den 23. oktober 1157 tørnede Svends og Valdemars hære sammen på Grathe Hede.<br />
Svend fejlbedømte imidlertid placeringen af Valdemars hovedstyrke med det resultat, at han måtte<br />
flygte over hals og hoved. Han endte i nogle sumpe, hvor han mødte sin banemand i skikkelse af en bonde,<br />
der tildelte ham et velrettet øksehug. Det overlevede han ikke, og Valdemar kunne sætte sig på den danske<br />
trone som enehersker. Han er gået over i historien som Valdemar den Store, og med sin elskede Sofia fik<br />
han seks døtre og de to sønner Knud (6.) og Valdemar (Sejr).<br />
Til minde om slaget er der rejst et mindesmærke på Grathe Hede, og på samme <strong>sted</strong> skal Valdemar<br />
have opført et kapel til minde om Svend. Faktisk fandt Nationalmuseet ved en udgravning i 1891 netop her<br />
et fundament til en bygning, der har været ca. 16 x 13 meter. Lige nord for bygningen fandt man også en<br />
grav, og det er nærliggende at antage, at det er Svends, men bevises kan det ikke.<br />
Mindesmærket blev <strong>opsat</strong> i 1892 af forfatteren Thor Lange (1851-1915). Det er udformet som et<br />
sværd, der er stukket i jorden – og er det ene af i alt 11 mindesmærker og tre mindetavler, som han lod rejse<br />
rundt om i riget. Lange udvandrede efter sin filologiske uddannelse til Moskva, hvor han blev gift med en<br />
særdeles velhavende russisk fyrstinde, hvis gods i Ukraine han bestyrede. Samtidig skrev han digte og skønlitteratur<br />
på dansk, hvor han sværmede for den tidlige middelalder med Valdemar den Store som det helt<br />
store forbillede – og det var indtægterne fra forfatterskabet og fra en stribe oversættelser af moderne russisk<br />
litteratur til dansk, som han brugte til at rejse de mange mindesmærker.<br />
→ Grågårdevej 29, 8620 Kjellerup.<br />
73. VINDERSLEV<br />
På dommens dag<br />
YD for Kjellerup kommer <strong>Margueritruten</strong> forbi Vinderslev Kirke. Umiddelbart virker kirken<br />
som en ret gennemsnitlig dansk landsbykirke, der ligesom så mange andre stammer fra<br />
S midten af 1100-tallet, og nogle vil måske synes, at kirkens lidt ”overvægtige” tårn – der er<br />
tilføjet i første halvdel af 1500-tallet – gør den noget ”gumpetung”.<br />
Men hvis man går ind i kirken, overvældes man af de mange kalkmalerier i både skib<br />
og kor. Skibets kalkmalerier dateres til ca. 1500, og her ser man på nordvæggen manden med leen, som er<br />
parat til at ”høste” blandt kirkens menighed. Men hvis man ser opad, får man øje på Kristus, der på dommens<br />
dag sidder på sin regnbuetrone med fødderne på jordkloden. Duen over hans hoved symboliserer Helligånden,<br />
og sværdet i hans mund er loven og dommen, mens liljen er nåden og frelsen. Rundt om Kristus<br />
spiller englene på forskellige instrumenter, og man ser, hvordan Jesu ord kalder de døde op af gravene.<br />
Men for de fortabte findes ingen nåde. I feltet til venstre for prædikestolen mødes øjet af forskellige<br />
djævlefigurer, blandt dem ”Fandens oldemor” med store bryster, og skulle nogen have glemt, hvordan straf<br />
111
og dom kan føre til evig fortabelse, ses nede i det ene hjørne en middelalderlig henrettelsesscene med galge<br />
og radbrækningshjul. Kun ved at færdes ad dydens smalle vej når man Himlen. Den går gennem dødsskyggens<br />
dal med de klippede træer, men heldigvis ledes man på rette vej af en engel. For at nå Himmelborgen<br />
må man kravle det sidste stykke på en stige – men så mødes man til gengæld også af et himmelsk symfoniorkester.<br />
Det er tilsyneladende god plads i Himmelborgen, måske fordi Kristus ifølge Matthæusevangeliet har<br />
sagt, at det er de få, der finder den smalle vej?<br />
Længere nede i kirken minder kalkmalerierne kirkegængerne om alle de fristelser, man må forsage.<br />
En hane, der kaster op, er vel en advarsel mod drikkeri, og ”skiderikken” på den trebenede stol, der udøser<br />
sine tarmes indhold over menigheden, har givetvis fråset og spist mere, end godt er.<br />
Kalkmalerierne i koret fra ca. 1550 består af løvranker, der blandes med hoveder af dyr, mennesker<br />
og engle samt herremandsparret Karen Krabbe (ca. 1505-86) og Niels Skeel (1480-1561) til Vinderslevgård<br />
(som i sin tid lå ved siden af kirken), og det er givetvis de to, der har bekostet kalkmalerierne. Hun<br />
sidder med et spil kort foran sig, og onde tunger vil vide, at hun spillede gården bort i kortspil. Mere sandsynligt<br />
er det nu nok, at Karen Krabbe spillede med sin søster om gården, og at Karen Krabbe vandt spillet<br />
med ruder syv, som ligger forrest.<br />
→ Vinderslev Kirke, Vinderslevholmvej 6, 8620 Kjellerup.<br />
74. ANS<br />
Den kunstige sø<br />
ED Ans møder <strong>Margueritruten</strong> hovedvej 26 fra Aarhus til Viborg. Byen er smukt beliggende<br />
ved den sydlige bred af Tange Sø, som er Danmarks største, kunstige sø, skabt<br />
V<br />
ved opstemning af Gudenåen i 1918-21.<br />
I 1800-tallet blomstrede pramdriften på Gudenåen mellem Randers og Silkeborg.<br />
Før jernbanerne blev anlagt, var prammene den eneste mulighed for at transportere<br />
varer i større stil til den papirfabrik, som var blevet anlagt af Michael Drewsen i 1844, og som førte til, at<br />
byen Silkeborg opstod. Ans lå omtrent midtvejs mellem Randers og Silkeborg og midtvejs på landevejen<br />
mellem Aarhus og Viborg, og det var derfor naturligt, at Ans blev en af de vigtigste ladepladser langs åen.<br />
Her kunne pramdragerne både afsætte og optage varer, som blev kørt på vogne til og fra et stort område<br />
syd og vest for Viborg. Den initiativrige kroejer på Ans Kro var ikke sen til at udnytte mulighederne; ud<br />
over kroen etablerede han også et teglværk og en købmandshandel, og han gik selv ind i pramfarten: Han<br />
endte med at eje 18 pramme, der konstant var på farten på Gudenåen, indtil prammene blev udkonkurreret<br />
af jernbanerne i anden halvdel af 1800-tallet.<br />
Baggrunden for etableringen af den kunstige Tange Sø var energikrisen under 1. Verdenskrig. Priserne<br />
steg på kul og olie, og man begyndte derfor at undersøge mulighederne for at producere elektricitet<br />
112
ved hjælp af vandkraft. Interessen samlede sig naturligt nok om Danmarks største vandløb, Gudenåen, og<br />
der blev truffet beslutning om at opdæmme åen og opføre et vandkraftværk ved Tange.<br />
Tangeværket (VisitGudenaa)<br />
Anlægsarbejdet var enormt. Der skulle bygges en dæmning på næsten 800 meter tværs over Gudenådalen<br />
for at få et vandfald på lidt over 10 meter. Konsekvensen var, at ådalen ville blive oversvømmet, og at<br />
der ville blive dannet en kunstig sø af vældige dimensioner. I søen ville der blive opstemmet 20 mia. liter<br />
vand, hvorved der skabtes et vældigt tryk på dæmningen, der altså skulle være særdeles stærk og solid. For<br />
at kunne etablere søen måtte man sløjfe 27 gårde og huse.<br />
Tangeværket, som også blev kaldt Gudenåcentralen, begyndte at producere el i 1921 og fremstillede<br />
i de første år næsten 25 % af hele Jyllands elforbrug. Vandets fald ved værket trækker tre store turbiner og<br />
tre generatorer, som fremstiller elektriciteten. Værket fungerer stadig og har en årlig produktion på 11<br />
mio. kilowatttimer, hvilket i dag svarer til 2.500 husstandes årlige elforbrug. Tangeværket indgår nu som en<br />
del af Energimuseet sammen med de fem funktionærboliger, der blev bygget til værkets ansatte.<br />
→ Energimuseet, Bjerringbrovej 44, 8850 Bjerringbro.<br />
113
75. ULSTRUP<br />
Skeel’ernes storhed og fald<br />
ELIGGENHEDEN er ideel. Tæt forbi Ulstrups mure flyder Gudenåen, der i århundreder<br />
B<br />
var en af hovedfærdselsårerne i Jylland. En bæk finder vej ned ad skråningen til åen, og<br />
den gav basis for en vandmølle samt forsynede voldgraven med frisk vand. I åen kunne man<br />
fange masser af fisk, i skovene var der vildt, og engene gav god græsning til kreaturerne.<br />
En gang i 1300-tallet lå her da også en gård af en vis størrelse, der blev solgt til dronning<br />
Margrete 1. i 1406, men besynderligt nok har den ikke efterladt sig det mindste spor i kilderne i de følgende<br />
170 år.<br />
Ulstrup (Hubertus45 WP)<br />
Først i 1579 hører vi på ny om Ulstrup, fordi Frederik 2. byttede nogle gårde med rigsråd Christen<br />
Skeel (1543-95), som derefter oprettede herregården Ulstrup. Helt frem til 1818 gik godset i arv fra far til<br />
søn (som skiftevis hed Christen og Jørgen, og som fra 1731 valgte stavemåden Scheel). Den første Christen<br />
Skeel opholdt sig sædvanligvis på Fussingø, som han også ejede, men da han døde, bosatte hans enke, Margrethe<br />
Brahe, sig på Ulstrup. Det eneste, der i dag er tilbage af Christen Skeels borggård, er den lave nordfløj<br />
med forbogstaverne CS MB IS.<br />
IS står for sønnen, rigsmarsk Jørgen Skeel (1578-1631), som desuden ejede bl.a. Sostrup og Gammel<br />
Estrup. Han opgraderede Ulstrup fra faderens relativt beskedne gård til en fornem renæssanceherre-<br />
114
gård med fire fløje, hjørnetårne og voldgrav. Han satte sig nemlig det ubeskedne mål, at Ulstrup skulle kunne<br />
måle sig med Christian 4.s Frederiksborg Slot. Byggeriet stod på i 1615-17, og af Jørgen Skeels pragtbyggeri<br />
er stadig bevaret sydfløjen, stueetagen af den nordlige fløj, de to hjørnetårne mod øst og portfløjen<br />
med den rigt udsmykkede sandstensportal.<br />
Trods det imponerende byggeri på Ulstrup foretrak hovedparten af de følgende generationer Scheel<br />
at bo på Gammel Estrup. Undtagelsen var dog Christen Scheel (1743-71), som i 1767 flyttede ind sammen<br />
med sin unge hustru Eleonore Raben (1743-1808). Det blev imidlertid kun for en meget kort bemærkning,<br />
for året efter blev han udpeget til gesandt i Sankt Petersborg, hvor han kort efter døde under mystiske omstændigheder.<br />
Det lykkedes med nød og næppe Eleonore at komme tilbage til Danmark, hvor hun slog sig<br />
ned på Ulstrup og levede i 37 år som enke. Hun indrettede et elegant hjem i rokokostil og viste sig i det hele<br />
taget at være en dygtig godsejer.<br />
Sønnen Jørgen Scheel (1768-1825) blev ikke uden grund kaldt ”den vilde greve”. Han var enormt<br />
rig, men han elskede også at give den som ”grand seigneur”, og med årene lykkedes det ham at formøble<br />
langt det meste af det vældige godsimperium, han havde arvet. Eftersom moderen som sagt boede på Ulstrup<br />
og farmoderen sad på Gammel Estrup, slog han sig som nygift ned på Sostrup, og her gik han i gang<br />
med en overordentlig bekostelig istandsættelse, ligesom herregården indvendig blev udstyret efter alle<br />
kunstens regler.<br />
Da Jørgen Scheel i 1795 tog på en større Europatourné, begyndte kreditorerne at røre på sig hjemme<br />
i Danmark, men det afficerede ham åbenbart ikke synderligt. Han efterlod sin gravide hustru i Wien og fortsatte<br />
selv til Rom, nu tydeligvis på flugt fra sine mange gældsposter. Da han i 1801 omsider vendte næsen<br />
hjemad, var både Sostrup og Ulstrup gået tabt. Kun Gammel Estrup blev reddet på målstregen til sønnen<br />
Christen. Jørgen Scheel måtte henleve sine sidste år på søsterens herregård Hellerup på Fyn – alene og<br />
stadigvæk med gæld til op over begge ører. Hans lillesøster Juliane Marie boede på Ulstrup, indtil hun døde<br />
- kun et par dage efter, at den i 1835 kom på auktion. Man møder hende dog stadig væk på Ulstrup i skikkelse<br />
af en ”hvid dame” – men kun den første torsdag i måneden! Derefter fulgte en længere række af ejere,<br />
og i 1990 blev Ulstrup overdraget til en almennyttig fond, hvis formål det er at restaurere og bevare bygningerne<br />
og at stille lokaler til rådighed for kunstneriske og kulturelle formål.<br />
→ Ulstrup, Ulstrup Skovvej 20, 8860 Ulstrup. ulstrupslot.dk<br />
115
76. FUSSINGØ<br />
Holstenerne i Kronjylland<br />
I<br />
1555 byggede Albret Skeel borgen Fussingholm – som først senere fik sit nuværende navn<br />
Fussingø – ved Fussing Sø vest for Randers. Enkelte ruiner af borgen ses stadig på halvøen<br />
Gammelhave ved søens vestbred. I 1702 overgik ejerskabet til Christian Ludvig von Plessen<br />
(1676-1752), da han giftede sig med Charlotte Amalie Skeel. Plessen anlagde i 1705 en<br />
imponerende park på Gammelhave, og sønnesønnen Christian Ludvig Scheel von Plessen<br />
(1741-1801) rev det meste af det gamle hus på Gammelhave ned og opførte i <strong>sted</strong>et det nuværende herresæde<br />
i 1790’erne. Det er ikke nogen specielt imponerende bygning, men den udmærker sig ved sin enkelhed<br />
og sine fine proportioner – selvom Steen Steensen Blicher fandt, at det var et ”kedsommeligt langt<br />
hus”. Sagen var imidlertid den, at Scheel von Plessen tilbragte langt hovedparten af sin tid i København,<br />
bl.a. i sin egenskab af amtmand over Københavns amt. Skulle han uden for byen, foretrak han Selsø i Hornsherred,<br />
som han også ejede, og Fussingø var dermed ”degraderet” til jagtslot og sommerresidens.<br />
Efter en samler kommer som bekendt en spreder, og den næste i rækken, sønnen Mogens Scheel von<br />
Plessen (1778-1819), der overtog Fussingø i en alder af 23 år, kan man vist godt tillade sig at betegne som<br />
slægtens sorte får. Hans hovedinteresse synes at have været at svire med en servitrice på Hotel ”Prinsen” i<br />
Roskilde ved navn Anna Margrethe Lund; de blev endda gift i 1805, men det holdt kun kort. Til gengæld synes<br />
hans pengemangel at have været af permanent karakter, og det må vel være det, der er forklaringen på,<br />
at han solgte Fussingø i 1815. Handelen gik dog tilbage i 1817, og hans gamle mor kom i <strong>sted</strong>et til at bestyre<br />
Fussingø – om end hun ligesom sin afdøde mand foretrak at opholde sig på Selsø.<br />
Mogens Scheel von Plessen døde uden arvinger, og Fussingø kom derved i hans fætters, Mogens Joachim<br />
Scheel-Plessens (1782-1853), besiddelse. Han blev i 1830 ophøjet i grevestanden, og fra den tid var<br />
alle Fussingøs ejere lensgrever af Scheel-Plessen. Slægtens base var Sierhagen nord for Lübeck, mens Fussingø<br />
var familiens sommerbolig, der i det daglige blev bestyret af en godsforvalter. Ikke desto mindre og<br />
trods de tiltagende spændinger mellem Danmark og Tyskland i 1800-tallet var Scheel-Plessen-familien meget<br />
velanskrevet og afholdt, både hos det danske hof og blandt de ansatte på Fussingø.<br />
Fra 1853 til 1876 hed ejeren af Fussingø Wulff Heinrich Bernhard Scheel-Plessen (1809-76), men<br />
når man studerer hans levnedsløb, kan man tvivle på, om han overhovedet var levnet tid til at opholde sig på<br />
Fussingø. Han var ligesom resten af familien holstener, født på Sierhagen og uddannet på tyske universiteter.<br />
Han valgte den diplomatiske gerning og blev først attaché ved den danske ambassade i London, dernæst<br />
legationssekretær i Stockholm. Han nåede helt til tops, da han i 1847 blev udnævnt til ambassadør<br />
(eller gesandt, som det hed dengang) i Berlin. Da den første slesvigske krig brød ud i 1848, måtte han forlade<br />
Berlin, men selvom han i grunden var at betragte som tysker, lå hans loyalitet ubrydeligt hos den danske<br />
konge, og han ledsagede bl.a. prins Christian (senere Christian 9.) på en diplomatisk rejse til Warszawa.<br />
Han var diplomat til fingerspidserne, og i 1851 fik han sit ønske indfriet, da han blev gesandt i Stockholm.<br />
Her var han i den grad i sit es, og han beskrives som ”smuk og elegant, livsglad og elskværdig, og vel-<br />
116
stillet i økonomisk henseende, så at han kunne føre et stort og gæstfrit hus”. Faktisk var han så glad for livet<br />
ved det svenske hof, at han sagde pænt nej tak, da han blev tilbudt posten som udenrigsminister tre år senere.<br />
Måske spillede det også en rolle, at han i mellemtiden var blevet gift med en svensk grevinde. Hans dybe<br />
hengivenhed mod Danmark og især den danske konge kom i særlig grad til udtryk, da han i 1864 – efter<br />
krigen mod Preussen og Østrig og tabet af Slesvig, Holsten og Lauenborg – valgte at blive på sin danske<br />
post i Stockholm. Når han i 1872 alligevel forlod ambassadørposten, var det udelukkende, fordi hans tiltagende<br />
blindhed forhindrede ham i at udføre sine embedsopgaver.<br />
Fussingøs sidste ejer var Carl-Ludwig Hugo August Gabriel Scheel-Plessen (1884-1948), der fremdeles<br />
benyttede Fussingø som sommerferiebolig. N. Thyge Jensen beskriver i Randers Historiske Samfunds<br />
bog om Fussingø familien med disse ord: ”Den altid korrekte og agtede lensgreve, den venlige lensgrevinde<br />
og deres fire børn, for hvem Fussingø var et sandt ferieparadis”. Lensgreven nærede stor interesse for Fussingøs<br />
ve og vel og kom også jævnligt om vinteren, især for at tage del i skovbruget og vildtplejen.<br />
Også under besættelsen fra 1940 til 1945 kom Scheel-Plessen med jævne mellemrum på Fussingø,<br />
og han havde – måske lidt naivt – en tro på, at alt ville være som hidtil, når besættelsen og 2. Verdenskrig var<br />
overstået. Imidlertid havde han som følge af en nazistisk forordning måttet opgive sit danske statsborgerskab<br />
i 1939 (alle slægtens tidligere ejere havde haft dobbelt statsborgerskab), og det var den formelle årsag<br />
til, at den danske stat konfiskerede Fussingø i overensstemmelse med loven af 30. marts 1946 om konfiskation<br />
af tysk og japansk ejendom, der fastslår, at som ”tysk, fjendtlig ejendom” anses ejendomme, der tilhører<br />
”personer der har tysk statsborgerret”. Der var dog mulighed for dispensation, hvis ejeren ansøgte<br />
om dansk statsborgerskab, men det fandt Scheel-Plessen ikke var muligt. Hans hjemland var trods alt Tyskland.<br />
Han døde i 1948 som en skuffet og bitter mand.<br />
Randers Dagblad skrev den 30. juli 1955 om Scheel-Plessen, at han ”har efterladt et minde præget<br />
af agtelse og sympati, men hans herregård blev en del af den erstatning, hvormed den danske stat tog sig til<br />
gode over for den tyske krigsgæld. Lensgreven var efter dansk bedømmelse tysk statsborger”. Området omkring<br />
Fussingø og søen blev fredet i 1953, og Fussingø administreres i dag af Naturstyrelsen.<br />
→ Fussingø, Vasevej 9, 8920 Randers NV. naturstyrelsen.dk<br />
77. RANDERS<br />
Rådhus på hjul<br />
M<br />
ARGUERITRUTEN går gennem Randers, og det lønner sig at parkere bilen og gå en<br />
tur i de hyggelige gader med de mange smukke bindingsværks-gårde, som byens driftige<br />
købmænd byggede i 1600- og 1700-tallet. Byens centrum har i næsten 250 år været<br />
det elegante rådhus på Rådhustorvet.<br />
117
Randers fik sit første rådhus i 1431, men det blev erstattet af et nyt i 1616, som i 1778 var i en så<br />
bedrøvelig forfatning, at byens vise fædre indså, at det trængte til en gennemgribende renovering. Man gik i<br />
gang med at reparere, men arbejdet blev stoppet af stiftamtmand Peder Rosenørn. Han var personlig draget<br />
fra Aarhus til Randers for at inspicere den igangværende renovering og resolverede, at ”den anstillede reparation<br />
var aldeles til unytte og pengspilde”. Han gjorde kort proces: Det gamle rådhus skulle nedrives og erstattes<br />
af et nyt.<br />
Rådhustorvet, Randers (VisitRanders)<br />
Byens borgmester Johan Frederik Carøe (1742-1819) handlede hurtigt. Han var ikke utilbøjelig til<br />
at være enig med stiftamtmanden og syntes, at det gamle rådhus mest af alt lignede et ”forfaldent arresthus”.<br />
Han ønskede sig et rigtigt rådhus og havde også en bygmester i kikkerten, nemlig Christian Jensen Mørup<br />
(1732-1800). Borgmesteren argumenterede for sit valg af Mørup med ordene: ”Da Tiden var kostbar, Sr.<br />
Mørup den eneste og nærmeste man vidste, der kunne forfatte Tegning og Oversalg, han ej ville gøre det<br />
ringere, det og anses meget billigt, hvad han har paastaaet og er vorden betalt”.<br />
Og Mørup viste sig i sandhed at være hurtig på aftrækkeren: Det tog ham kun en uge at udarbejde<br />
tegningerne til det ny og velproportionerede rådhus i nyklassicisme med enkelte barokke træk, og opførelsen<br />
stod købmand Niels R. Bay for, efter at han havde vundet licitationen med et tilbud på 2.780 rigsdaler.<br />
Måske fik han opgaven, fordi han udviste behørig sparsommelighed ved i nogen udstrækning af genanvende<br />
byggemateriale fra det gamle rådhus. Huset stod klar til indvielse i januar 1780, men spiret blev dog først<br />
påsat i 1795. Over indgangsdøren ses Christian 7.s monogram og valgsprog: ”Glora ex amore patriae”<br />
118
(”Ære vundet ved kærlighed til fædrelandet”). I sin indvielsestale sagde provst Søren Wedege, at det ny<br />
rådhus var udstyret med såvel ”Kongens Ciffer” som Randers’ byvåben, og de to elementer var udtryk for, at<br />
huset var ”bestemt til at forsvare Kongens Ret og Borgernes og Byens Indvaaneres Rettigheder”.<br />
Trafikken gennem Randers blev i århundreder ledt forbi Rådhustorvet, men med det stigende antal<br />
biler skabte Rådhusets beliggenhed stadig mere trafikkaos, og i 1929 besluttede byrådet derfor at flytte<br />
Rådhuset tre meter mod nord. Opgaven blev overdraget til ingeniørfirmaet Christiani og Nielsen, som stak<br />
nogle kraftige ståldragere ind under bygningen, så den blev frigjort fra sit fundament. Takket være 224 stålruller<br />
og et antal donkrafte blev det derefter muligt at skubbe hele bygningen hen til et nyt fundament. Flytningen<br />
foregik den 6. og 7. marts 1930 under stor bevågenhed, og den lykkedes over al forventning. Der<br />
var tale om intet mindre end en ingeniørmæssig bedrift, og den lokale avis skrev da også (tydeligvis fuld af<br />
beundring over den usædvanlige manøvre): ”Ikke en rude gik itu, ikke en revne i pudsen, og penduluret i<br />
tårnet gik ufortrødent videre på trods af den usædvanlige færd”.<br />
To vinkelformede granitsten i belægningen i Rådhusstræde viser, hvor Rådhuset oprindelig lå, og<br />
Rådhuset danner stadig rammen om kommunens byrådsmøder, ligesom det anvendes til vielser.<br />
→ Randers Rådhus, Rådhustorvet, 8900 Randers C.<br />
78. RANDERS<br />
Den kolossale jyske hingst<br />
A H.C. Andersen i 1830 var på besøg i Randers, noterede han: ”Randers var en flau by,<br />
D<br />
man kunne ikke faae et par Randers-Handsker, ikke heller Lax, og af de smukke Piger saae<br />
jeg ikke én, skjøndt jeg gjorde mig lang nok; og disse tre Ting er dog de, som Byen meest<br />
gjør sig til af.” Ganske anderledes forholdt det sig i sin tid med hestene. <strong>Et</strong> af Danmarks<br />
største hestemarkeder blev afholdt med jævne mellerum i Randers, hvor hestene stod i lange<br />
rækker fra Adelgade til Søndergade, og rekorden lød i 1869 på i alt 7.230 heste.<br />
Fire år tidligere var H.C. Andersen igen på besøg i Randers netop, som der var hestemarked, og det<br />
foranledigede følgende syrlige bemærkninger i et brev til Henriette Collin: ”I Randers er der just et stort<br />
Marked, og det i tre Dage, jeg kom netop første Dag og i Hotellet var der aldeles ingen Plads, og jeg trængte<br />
til særdeles Ro. Jeg ville og maatte blive i Hotellet og Værten var saa opmærksom, at Han flyttede ud af sit<br />
Sovekammer og overdrog dette til mig. Det var en Helvedes Nat, jeg laa som i et Dampbad, tæt ved græd et<br />
lille Barn, og paa Gangen gik jydske Hestehandlere med tunge Støvler”.<br />
Det sidste hestemarked blev afholdt i 1984, men Randers forbindes stadig med heste, takket være<br />
den mægtige statue, som står på Østervold. Denne brede gade blev anlagt som en miniboulevard uden om<br />
den gamle bykerne i direkte sammenhæng med indvielsen af den nuværende Randersbro i 1961. Morsomt<br />
119
nok har udviklingen artet sig på en sådan måde, at Østervold er blevet overflødig som hovedfærdselsåre og i<br />
dag fungerer som en art flisebelagt forlængelse af gågaderne i byens middelalderlige centrum.<br />
Men her midt på Østervold var det altså, at billedhuggeren Helen Schou (1905-2006) fik til opgave at<br />
skabe en skulptur af den jyske hingst. Opdraget skal givetvis ses i forbindelse med, at det var hende, der<br />
skabte Rytterstatuen af kong Christian 10., som blev bestilt af Aarhus Byråd i 1944 og indviet i 1955, og<br />
som står som nærmeste nabo til Domkirken på Bispetorv i Aarhus. Tankevækkende er det, at det var en<br />
kvinde, som skabte to af Danmarks største monumenter med hesten som motiv – i sandhed ”en bedrift både<br />
kunstnerisk og fysisk”, som Elisabeth Fabritius skriver i Dansk Kvindebiografisk Leksikon.<br />
I Randers kom opdraget fra jyske hesteavlerkredse i 1958, og også her tog arbejdet samfulde 11 år.<br />
Hendes kolossale jyske hingst er 5,30 meter i højden og 6,50 meter i længden, og Helen Schou skal have<br />
sagt, at hun ønskede at få det udtryk frem i hingsten, at den netop har fået øje på nogle hopper på engen<br />
nede ved Gudenåen. Når Helen Schou overhovedet kom til at lave disse to hestemonumenter – og lykkedes<br />
så fremragende med det – hænger det utvivlsomt med, at hun helt fra barns ben havde et nært forhold til<br />
heste. Hun red som barn og hø<strong>sted</strong>e senere adskillige præmier som sportsrytter.<br />
→ Østervold, 8900 Randers C.<br />
79. MELLERUP<br />
Grundtvigiansk højborg<br />
ANDSBYEN Mellerup er naturligvis præget af nærheden til Randers Fjord, færgeriet over<br />
L<br />
fjorden og før i tiden også af fjordfiskeriet. Men for at forstå, hvad der adskiller Mellerup fra<br />
så mange andre landsbyer, skal man tilbage til slutningen af 1800-tallet med den grundtvigianske<br />
vækkelse, andelsbevægelsen og folkehøjskolerne. Det begyndte i 1880 med Mellerup<br />
Folkehøjskole, der blev grundlagt af højskolemanden Jens Bek (1844-93). Det var også<br />
ham, der stod bag etableringen af Mellerup Forsamlingshus, og i 1881 kom Mellerup Friskole til verden.<br />
Den grundtvigske inspiration førte desuden til, at en kreds af borgere dannede en valgmenighed i 1890.<br />
Valgmenighedens første præst var forfatteren Jakob Knudsen (1858-1917). Han var i 1883 blevet<br />
gift med Sophie Frederikke Plockross. Men det var ikke noget specielt lykkeligt ægteskab; ægtefællerne var<br />
nok for forskellige af natur og temperament, og i 1893 endte det med skilsmisse. Det vakte stor forargelse i<br />
kirkelige kredse, at en præst lod sig skille, men forargelsen gik helt op i diskanten, da Knudsen i 1896 giftede<br />
sig på ny, denne gang med den kun 19-årige Helga Bek, der var datter af den afdøde højskoleforstander.<br />
Presset på Knudsen blev nu så stort, at han året efter måtte tage sin afsked. I de følgende år hutlede<br />
han sig igennem som omrejsende foredragsholder, og selvom hans andet ægteskab var lykkeligt, var det en<br />
svær tid: Rejseriet sled på den kraftige mands helbred, og han var hårdt spændt for økonomisk med hustrubidrag<br />
til den tidligere ægtefælle og deres fælles tre børn. Mens Knudsen var præst i Mellerup, skrev han<br />
120
den kendte salme ”Se nu stiger solen af havets skød”, men sit folkelige gennembrud som forfatter fik han<br />
med romanen ”Den gamle præst” i 1899.<br />
Ragna på Randers Fjord (Mie Krarup Madsen)<br />
Valgmenigheden og dens kirke i Mellerup lever i bedste velgående, men højskolen blev nedlagt i<br />
1917. Friskolen lukkede ganske vist også, nemlig i 1972, men det huede ikke landsbyens beboere, og tolv<br />
år senere genåbnede den som fri- og efterskole. Ikke så mærkeligt, at både Jens Bek og Jakob Knudsen har<br />
fået hver deres mindesten ved valgmenigheds-kirken.<br />
<strong>Margueritruten</strong> benytter færgen over Randers Fjord fra Mellerup til Voer. Færgefarten kan føre sin<br />
historie tilbage til 1610, og i 1740 fik færgeriet kongeligt privilegium. Oprindelig foregik overfarten med<br />
robåde og pramme, som blev trukket tværs over fjorden takket være et tov og en masse armkræfter. Først i<br />
1963 blev der indsat en motorfærge, der fik navnet ”Ragna” efter færgemandens kone. Den er Danmarks<br />
mindste færge, og kun med lidt held kan der blive plads til fire biler. Sørejsen er på hele 470 meter og varer<br />
knap 4 minutter.<br />
→ Mellerup-Voer Færgefart, Amtsvejen 170, Mellerup, 8930 Randers NØ.<br />
121
80. STENALT<br />
Den italienske villa<br />
T par kilometer fra færge<strong>sted</strong>et i Voer på Djursland kommer <strong>Margueritruten</strong> forbi herregården<br />
Stenalt, der med sit flade tag ligner alt andet end en dansk herregård. Inspirationen<br />
E til den noget fremmedartede hovedbygning er tydeligvis hentet i Italien, og selvom bygmesteren<br />
aldrig havde sat sine ben uden for Danmarks grænser, har han givetvis gjort, hvad han<br />
kunne for at opfylde bygherrens ønske om at få en villa mage til dem, han selv havde set på<br />
sine rejser i Italien.<br />
Stenalt (ukendt)<br />
Bygherren var Preben Brahe Schack (1775-1814), der overtog Stenalt i 1787. Han nedrev en gammel<br />
hovedbygning og hyrede i 1799 bygmester Anders Kruuse fra Horsens, der her kom på en opgave, som<br />
var væsensforskellig fra de herregårdsbyggerier, han ellers var involveret i, bl.a. på Serridslevgård og Fussingø.<br />
Preben Brahe Schack anlagde også en smuk have, der ligeledes kom til at bære præg af, hvad han<br />
havde set under sine rejser til de sydlige himmelstrøg. Måske har han endda indforskrevet italienske gartnere<br />
og havearbejdere for at skabe den ønskede harmoni mellem huset og haven.<br />
122
I både 1800- og 1900-tallet blev Stenalt handlet adskillige gange. I 1842 købte Peter Christian<br />
Bruun (1784-1852) godset, og dermed rykkede en facetteret skikkelse ind på herregården. Han var førstefløjtenist<br />
i Det Kongelige Kapel og desuden kendt som en eminent kammermusiker, men han var også en<br />
dygtig erhvervsmand. Umiddelbart forbinder man ikke en kongelig kapelmusikus, til hvem Kuhlau i 1822<br />
skrev sine tre kvintetter for fløjte og fire strygere (opus 51), med sæbeproduktion, men ikke desto mindre<br />
havde Bruun stablet en række industrivirksomheder på benene i tilknytning til Falkonergården på Frederiksberg,<br />
hvor han boede. Han fremstillede vokslys, han etablerede et sæbesyderi og en dertil hørende oliemølle,<br />
og han var i det hele taget – i modsætning til de fleste musikere i datiden – en overordentlig holden<br />
mand, hvad der altså satte ham i stand til at erhverve Stenalt.<br />
Sønnen Rudolph Bruun (1820-1906) overtog Stenalt allerede i 1847. Han giftede sig samme år med<br />
komtesse Christiane Scheel fra Gammel Estrup og ejede godset i næsten 60 år. Han blev både hofjægermester<br />
og kammerherre, og også sønnesønnen Jørgen Bruun (1858-1934) fik titel af hofjægermester. Han<br />
ejede i forvejen Kokkedal i Nordjylland og arvede Stenalt i 1910.<br />
De nuværende ejere af Stenalt, der i 1994 fik Europa Nostra-prisen for istandsættelsen af den gulkalkede<br />
hovedbygning, driver økologisk landbrug med geder, og der er normalt ikke offentlig adgang til<br />
gården.<br />
→ Stenalt, Stenaltvej 8, 8950 Ør<strong>sted</strong>. stenalt.dk<br />
81. LØVENHOLM<br />
Skudt på sneppejagt<br />
Å Djursland kommer <strong>Margueritruten</strong> tæt forbi herregården Løvenholm, hvor der er adgang<br />
til forpladsen og til parken. Gården hed oprindelig Gjesingholm, og det var Anders<br />
P Eriksen Banner (ca. 1538-83), som i 1570-76 opførte det hus, der i dag udgør herregårdens<br />
østfløj.<br />
I 1609 rykkede den holstenske adelsslægt Rantzau ind i skikkelse af Frantz Rantzau<br />
(1555-1612), og syv år senere efterfulgtes han af broderen Gert Rantzau (1558-1627), der var statholder i<br />
hertugdømmerne. Også sønnesønnen Christian Rantzau (1614-63) nåede helt til tops i det danske monarki.<br />
Han har næppe haft stunder til at interessere sig synderligt for Gjesingholm, men han stod dog bag opførelsen<br />
af sydfløjen og skabte dermed et nydeligt renæssanceanlæg. Han efterfulgtes af Ditlev Rantzau<br />
(1644-97), der i 1674 oprettede grevskabet Løvenholm (endskønt han vistnok aldrig boede på gården).<br />
Da hans to sønner ikke kunne blive enige om at dele hans omfattende godsbesiddelser i Danmark,<br />
Slesvig og Holsten, fik sagen den højst usædvanlige udgang, at den yngste bror Wilhelm Adolph (1688-<br />
1734) blev idømt livsvarigt fængsel for at have fået skudt og dræbt den ældste bror Christian Ditlev (1670-<br />
1721) under en sneppejagt. Følgen var, at kronen fratog Rantzau’erne Løvenholm – endda for anden gang;<br />
123
første gang var i 1704, da Christian Ditlev ikke betalte en erstatning i forbindelse med en ophævet trolovelse.<br />
I 1732 blev Løvenholm solgt til den kun 10-årige Frederik Christian Danneskiold-Samsøe (1722-<br />
78), der var oldebarn af Christian 5. Hovedbygningen fik sit nuværende udseende i 1760’erne under Hans<br />
Fønss (1712-91). Adskillige ejerskifter senere købte grosserer Valdemar Uttental (1872-1951) i 1929<br />
Løvenholm på tvangsauktion, efter at han kort forinden var kommet i besiddelse af Gammel Estrup. Han var<br />
ud af en velstillet købmandsfamilie og drev en betydelig virksomhed inden for klædebranchen.<br />
Det havde givetvis en vis betydning, at han i 1920 var blevet gift med Ingeborg Elisabeth Scheel, der<br />
var datter af den sidste lensgreve på Gammel Estrup. Ægteskabet var imidlertid næppe særlig lykkeligt, og<br />
de fik ingen børn. Derfor oprettede Uttental Løvenholm Fonden i den hensigt, at der af fondens midler<br />
skulle etableres et ”jysk Herlufsholm” med herregården som skolens hovedbygning. Det lykkedes dog aldrig<br />
at tilvejebringe den fornødne økonomi, og i <strong>sted</strong>et blev der bygget et kollegium til kostelever på gymnasiet<br />
i Grenaa. Da Uttental døde i 1951, blev han <strong>sted</strong>t til hvile i et smukt, lille mausoleum i den sydlige<br />
ende af parken.<br />
→ Løvenholm, Løvenholmvej 66, 8963 Auning.<br />
82. MEILGAARD<br />
Køkkenaffald fra stenalderen<br />
ERREGÅRDEN Meilgaard nævnes første gang i 1345, og listen over <strong>sted</strong>ets ejere er<br />
H<br />
alenlang. En af dem falder dog i øjnene, nemlig en vis Christian Kallager (ca. 1740-<br />
1813), der ejede Meilgaard i årene 1769-83. Han havde studeret jura og købte sig til<br />
en titel som generalauditør, men først og fremmest var han godsejer. Og så var han ualmindelig<br />
rethaverisk og kom i strid med alt og alle. Han brugte langt hovedparten af sin<br />
tid på at føre processer om stort og navnlig småt – og det endte da også med at han blev sindssyg af det. Men<br />
inden da førte hans stadig mere bizarre adfærd til, at han i den grad kom på kant med vægterne i Randers.<br />
Han løb råbende omkring på gaden om natten og blæste i posthorn fra sit åbne vindue, når byens borgere ellers<br />
lå i deres senge og sov deres sødeste søvn. Og så udviste han altså en mildt sagt truende adfærd over for<br />
de vægtere, der havde til opgave at få ham til at falde til ro.<br />
Under mandag den 7. januar 1788 kan man læse i Randers bys politiprotokol, at Kallager nogle dage<br />
forinden havde overfuset en rådhustjener, der mødte ham på gaden, og da rådhustjeneren ikke ville flytte sig<br />
for den råbende og gestikulerende generalauditør, skød Kallager ham med sit gevær i benet. Det gjorde han<br />
åbenbart grundigt, for den stakkels rådhustjener døde af det tre uger senere. Kallager blev dømt til forvaring<br />
og endte med at blive indespærret som sindssyg. Han var gift to gange, men historien melder ikke noget om,<br />
124
hvordan de to kvinder bar sig ad med at holde ham ud; hans første kone døde dog allerede i en alder af 24 i<br />
barselsseng, og den anden opnåede separation i 1790.<br />
Meilgaard (Old Dane WP)<br />
Fra parkeringspladsen ved Meilgaard fører en omkring to kilometer lang sti til en oldtidslokalitet,<br />
som nærmest er blevet verdensberømt. Her på en boplads fra jægerstenalderen fandt man nemlig den første<br />
køkkenmødding i Danmark og opfandt dermed et arkæologisk begreb, som resten af verden har taget til sig<br />
– endda i en sådan grad, at ordet ”køkkenmødding” faktisk er gået direkte ind i det svenske, franske og japanske<br />
sprog, og på engelsk har man direkte oversat det til ”kitchen midden”. Det var jægermester Christian<br />
Frederik Olsen på Meilgaard, som opdagede, at når han hentede vejfyld i Nordskoven, fulgte der hjortetakker,<br />
benspidser og flintredskaber med.<br />
Han tog kontakt til Oldnordisk Museum i København, og ved selveste Frederik 7.s mellemkomst blev<br />
der foretaget en udgravning i 1851, hvorved enorme affaldsdynger, fortrinsvis bestående af østers, kom for<br />
en dag. Faktisk var der omkring 10.000 stk. østers pr. kubikmeter – så her har stenalderfolket holdt festmåltider<br />
sommer efter sommer. Udgravningerne blev forestået af arkæologen J. J. A. Worsaae (1821-85)<br />
og naturforskeren Japetus Steenstrup (1813-97), og han fandt på betegnelsen ”køkkenmødding”, der altså<br />
er blevet den internationale betegnelse for stenalderbopladser ved kysten.<br />
125
Køkkenaffaldsbunken ved Meilgaard indeholdt ikke blot østersskaller. Der var også knogler fra kronhjort,<br />
vildsvin, rådyr, sæler, småhvaler, torsk og diverse fugle, bl.a. den nu uddøde gejrfugl. Udgravningerne<br />
ved Meilgaard førte til lignende udgravninger andre <strong>sted</strong>er, og navnlig udgravningen af den næsten tre gange<br />
så store køkkenmødding ved Ertebølle i Vesthimmerland i 1890’erne skabte opmærksomhed – endda i<br />
en sådan grad, at denne boplads kom til at give navn til Ertebølle-kulturen i perioden fra 5.400 til 4.000 f.<br />
Kr. Men egentlig ville det måske have været mere retfærdigt, hvis navnet var blevet Meilgaard-kulturen.<br />
→ Meilgaard, Meilgaardvej 15, 8585 Glesborg. meilgaard.dk<br />
83. BØNNERUP STRAND<br />
Fiskernes havn<br />
ÆNGST mod nord på Djursland slår <strong>Margueritruten</strong> et slag forbi fiskerlejet Bønnerup<br />
L<br />
Strand, der i dag er en populær ferieby. Der har været fisket fra stranden i Bønnerup siden<br />
1700-tallet, om end det kunne være temmelig risikofyldt på grund af de mange revler langs<br />
stranden. Bådene blev trukket op på stranden, hvor der i sagens natur ikke var nogen form<br />
for læ. I 1890’erne fremkom de første tanker om at anlægge læmoler, men ideen gik helt<br />
bogstaveligt på grund som følge af manglende økonomi. En snes år senere begyndte en plan om at bygge en<br />
egentlig havn at tage form, men også den strandede, eftersom by- og herredsretten i Grenaa, igen af økonomiske<br />
grunde, ikke kunne gå ind for planen.<br />
I 1918 stiftede fiskerne i Bønnerup en fiskeriforening, som netop skulle arbejde for, at der blev anlagt<br />
en havn. Inden man kom ret meget videre, blev hele kysten i 1921 imidlertid molesteret af en storm, og<br />
mange fiskere mi<strong>sted</strong>e stort set alt, hvad de ejede. Forsikringen var ikke til nogen hjælp, for den ville kun erstatte<br />
tabene, hvis fiskerne havde været om bord på bådene – hvad der selvsagt ikke havde kunnet lade sig<br />
gøre på grund af stormvejret. Fiskerne var kun kommet nogenlunde på fode, da en ny storm i 1929 på ny<br />
ødelagde deres både og grej.<br />
Da statsminister Th. Stauning i 1932 skulle tale ved et møde i Grenaa, lykkedes det fiskerne fra Bønnerup<br />
at få et møde med ham, og fjorten dage senere kom statsministeren selv til Bønnerup for at besigtige<br />
forholdene. Man må tro, at han har ladet et ord falde på rette <strong>sted</strong>, for pludselig begyndte myndighederne at<br />
se mere positivt på et havneanlæg. Det endte med, at der blev etableret et interessentskab med det formål at<br />
få bygget en havn. I begyndelsen var der kun ni bådejere i Bønnerup, som var med, men flere kom til hen ad<br />
vejen, og stort set alle husstande ydede en eller anden form for bidrag: Nogle leverede sten til molerne, nogle<br />
tegnede sig for et antal arbejdsdage og andre gav et kontant beløb til havnebyggeriet.<br />
I 1937 var broen, dæmningen og havnen omsider færdig, og der blev holdt en storstilet indvielsesfest,<br />
hvor der blev serveret kogt rødspætte, dessert og vin. Statsministeren måtte melde afbud, men trafikministeren<br />
med det til lejligheden særdeles passende navn Niels Peter Fisker deltog i indvielsen.<br />
126
Der kan stadig købes frisk fisk på havnen i Bønnerup – til glæde for de mange turister, som hvert år<br />
nyder den maritime stemning og kommer til stranden fra de omkringliggende sommerhusområder og fra det<br />
store feriecenter med 154 lejligheder, der blev indviet i 1976.<br />
→ Bønnerup Havn, Ny Havnevej, 8585 Glesborg.<br />
84. FORNÆS<br />
Jyllands østligste punkt<br />
ORD for Grenaa passerer <strong>Margueritruten</strong> Jyllands østligste punkt ved Fornæs Fyr. Fyret,<br />
der er 27 meter højt, blev bygget af bornholmsk granit i 1892 til erstatning for et<br />
N tidligere fyr fra 1839. Hvis man synes om <strong>sted</strong>et og udsigten, kan man faktisk leje fyrmesterboligen,<br />
der er indrettet som feriebolig. Lokaliteten er simpelt hen ideel, hvis<br />
man er lystfisker, kitesurfer, fuglekigger, sportsdykker eller bare gerne vil feriere i den<br />
smukke og fredelige natur. Men man behøver naturligvis ikke at leje sig ind i fyrmesterboligen, hvis man vil<br />
nyde naturen; der er nemlig offentlig adgang til strandvoldene nord og syd for fyret.<br />
Fornæs Fyr (Old Dane WP)<br />
127
Fornæs er et ”trafikalt knudepunkt” i den forstand, at her stopper utallige trækfugle op både forår og<br />
efterår, og ude i vandet er der sten- og kalkrev, hvor rigtig mange fisk og havdyr holder til. Klimaet langs<br />
kysten er ganske tørt, og da her aldrig har været gødet, finder man en række oprindelige dyre- og plantearter.<br />
Det gælder eksempelvis gul kobjælde, tjærenellike, timian, hjertegræs og den sjældne knoldet mjødurt.<br />
Her lever også billen stor kamløber, som man ellers i mange år troede var forsvundet fra Danmark.<br />
Langs kysten findes de spektakulære klinter Karlby og Sangstrup Klinter, hvor kalkvæggene står lodrette<br />
og skarpt afskårne og når op i 17 meters højde. Klinterne består af et 65 mio. år gammelt koralrev af<br />
bryozokalk (limsten), afbrudt af flintlag. Det er en speciel oplevelse at gå langs kanten af klinterne, hvor man<br />
har havet på den ene side og de dyrkede marker på den anden. Jorden er nemlig rigtig god, så her dyrker<br />
man den helt bogstaveligt ud til kanten.<br />
Der er mulighed for at finde fossiler ved klinterne, og ind i mellem ser man også kanonkuglehuller i<br />
form af runde rustskaller. De skal stamme fra 2. Verdenskrig, hvor tyske krigsskibe efter sigende skød til<br />
måls efter klinterne. I en lavning mellem de to klinter ligger et af de dalstrøg, som fra Kolindsund søger ud<br />
mod Kattegat, og her finder man det lille fiskerleje Hjembæk, som er et populært udflugtsmål. I tilknytning<br />
til Fornæs Fyr opførtes i 1976-77 en overvågningscentral, hvorfra man styrede et større antal automatiserede<br />
og ubemandede fyr. Centralen blev nedlagt i 2000, men Fornæs Fyr lyser stadig og kan ses 23 sømil<br />
væk, svarende til 42 kilometer.<br />
Omkring en kilometer syd for fyret, nærmere bestemt i Ålebugt, findes enkelte levn fra en tysk kanonstilling,<br />
som blev etableret under 2. Verdenskrig. Man ser stadig forhøjningen, hvor to kanoner var placeret,<br />
og ellers må man tænke sig til, at der bag kanonerne fandtes to løbegrave, bunkers til mandskabet og en lidt<br />
mere komfortabel træbarak længere inde i landet, hvor kommandanten holdt til.<br />
→ Fornæs Fyr, Fornæsvej 7-9, 8500 Grenaa.<br />
85. GRENAA<br />
Folkets kærlighed<br />
RENAA er Djurslands hovedby og har eksisteret siden den tidligste middelalder. Den gamle<br />
G<br />
byplan er bevaret med kirken på Torvet fra 1200-tallet som det ubestridte midtpunkt. I århundreder<br />
var byens livsnerve til omverdenen havnen ved åen, men til stor skade for byen<br />
havde åløbet en kedelig tilbøjelighed til at sande til. Først med byggeriet af en ny havn ved<br />
kysten i 1813 indledtes en ny æra, og der kom igen gang i handelen, fiskeriet og søfarten.<br />
På Torvet i Grenaa stod oprindelig en statue af Frederik 7., men den er siden blevet forvist til Anlægget<br />
på Kærvej foran Grenaa Hallen. Statuen, der er skabt af billedhuggeren Otto Evens, blev rejst i 1884<br />
til minde om ”Grundlovens giver” og er forsynet med kongens valgsprog ”Folkets kærlighed – min styrke”.<br />
Afsløringen af statuen samlede et stort antal mennesker; der måtte sågar indsættes et ekstratog med 17<br />
128
vogne, der transporterede 1.000 passagerer. Ifølge Grenaa Avis havde der ikke været samlet så mange i<br />
Grenaa, siden Frederik 7. i levende live havde aflagt byen besøg sammen med grevinde Danner i dagene<br />
12.-13. juni 1861.<br />
Dette kongebesøg krævede store forberedelser, og by- og herredsfoged Nyegaard indprentede byens<br />
befolkning, at den skulle opføre sig ordentligt, at hunde skulle bindes eller holdes inden døre, og at man<br />
ikke måtte stå stille i Storegade uden for gæstgivergårdens sal, hvor taflet skulle finde <strong>sted</strong>. Til gengæld måtte<br />
man gerne defilere forbi, for på den måde kunne alle, der ønskede det, få lejlighed til at se majestæten ved<br />
taflet.<br />
Det imponerende kongelige følge ankom til Grenaa fra herregården Katholm, og ved Sønderbro var<br />
der rejst en æresport. Til at udføre æresporten havde man indforskrevet kongelig hoftapetserer I.P. Holm<br />
fra København, som også var blevet betroet opgaven med at udsmykke gæstgivergårdens spisesal. Da den<br />
store aften oprandt, arrangerede Håndværkerforeningen fakkeltog, ligesom Grenaa Sangforening gav møde<br />
og afsang en til lejligheden af lærer Møller forfattet sang. Det fik majestæten til at vise sig i havedøren, hvor<br />
han udtalte en dybfølt tak for den hyldest, man havde vist ham. Med den for ham så karakteristiske evne til at<br />
sige de rigtige ord på det rigtige tidspunkt tilføjede han, at han vidste, at hvad der kom ”fra mine jyders bryst<br />
var sandhed og ærligt ment”.<br />
Kongen og grevinden overnattede i byfogedgården og beså den følgende dag den flagsmykkede havn,<br />
påhørte i kirken endnu en lejlighedssang, som blev afsunget af byens skolebørn, samt uddelte forskellige beløb<br />
til fordeling blandt byens værdigt trængende, inden den kongelige ekvipage fortsatte til Meilgård.<br />
→ Torvet, 8500 Grenaa.<br />
86. ÅLSØ<br />
Karen Blixens bedstefar<br />
Å kirkegården i Ålsø syd fra Grenaa findes en gravsten, der bærer navnet Adolph Wilhelm<br />
P<br />
Dinesen (1807-76). Måske lyder navnet bekendt? Han var forfatteren Karen Blixens bedstefar,<br />
og han er begravet her, fordi han fra 1839 og til sin død var ejer af herregården Katholm,<br />
der ligger i Ålsø sogn.<br />
Han gjorde karriere i hæren, og i 1837 deltog han som frivillig i Frankrigs krig i Algier,<br />
hvad der indbragte ham Æreslegionens ridderkors. Efter hjemkomsten købte han Katholm; den foregående<br />
ejer var gået rabundus, og Dinesens bud var det højeste på tvangsauktionen. Han koncentrerede sig<br />
nu om arbejdet på godset og blev også valgt ind i Randers Amtsråd.<br />
Men da den første slesvigske krig brød ud i 1848, meldte han sig til tjeneste og blev chef for 5.<br />
batteri, der – ikke mindst takket være Dinesens ledelse – udmærkede sig flere gange i krigen. Dinesen blev<br />
udnævnt til major, men i 1852 forlod han på ny militærtjenesten og trak sig tilbage til Katholm. Ikke desto<br />
129
mindre meldte han sig atter en gang som frivillig under den anden slesvigske krig i 1864 – endskønt han ved<br />
flere lejligheder offentligt havde givet udtryk for, at Dannevirkestillingen var umulig at holde.<br />
Han karakteriseres som ”en myndig mand”, der var i besiddelse af ”et skarpt blik og en brændende<br />
kærlighed til fædrelandet”. Han fik otte børn, blandt dem sønnen Vilhelm Dinesen (1845-95); det var ham,<br />
der var far til den Karen (1885-1962), som senere blev gift Blixen-Finecke, og som blev en verdenskendt<br />
forfatter under navnet Karen Blixen (og synonymerne Isak Dinesen og Pierre Andrézel).<br />
Ålsø Kirke stammer fra 1100-tallet, men af den oprindelige, romanske kirke er kun skibets vestlige<br />
gavl og en del af sidemurene tilbage. Omkring 1450 blev det oprindelige kor nemlig nedbrudt, mens skibet<br />
blev forlænget og våbenhuset og tårnet blev opført. Altertavlen og prædikestolen i renæssancestil er skænket<br />
i 1602 og 1609 af enken Christence Bryske fra Katholm, og i gravkapellet, der er adskilt fra kirken ved<br />
en jerngitterport, ses en fornem ligsten af sort marmor for Christence Bryske og hendes mand Thomas Fasti,<br />
der døde i 1600.<br />
Ud over Dinesen er også Søren Mikkelsen Kanne (1801-60) begravet på Ålsø Kirkegård. Han blev<br />
kendt over hele landet efter en farefuld redningsaktion den 16. februar 1835, hvor han reddede en skipper<br />
fra et nærmest ituslået skib ud for stranden syd for Grenaa. Ved et mærkværdigt og nærmest ironisk tilfælde<br />
kom han selv af dage, da han var ude at lede efter en bortløben ko: Han faldt i åen og druknede.<br />
→ Ålsø Kirke, Kirkesvinget 21, Ålsø, 8500 Grenaa.<br />
87. DRÅBY<br />
Molslandets domkirke<br />
OGLE få kilometer nord for Ebeltoft går <strong>Margueritruten</strong> gennem landsbyen Dråby.<br />
N<br />
Indtil ca. 1200 lå Dråby ved en fjord og var Mols’ vigtigste havneby, men siden tørlagdes<br />
fjorden, og kun søen er tilbage. Det giver derfor god mening, at Dråby Kirke er viet<br />
til søfolkenes skytshelgen Sankt Nicolaus, eftersom man dengang kunne sejle hertil.<br />
Oprindelig lå her en mindre kirke, der var bygget i munkesten i begyndelsen af 1200-<br />
tallet, men den nuværende, meget større kirke – der somme tider kaldes ”Molslandets domkirke” – er opført<br />
over en periode på 150 år fra begyndelsen af 1400-tallet.<br />
Det var adelsfamilierne Rosenkrantz og Gøye på den nærliggende herregård Skærsø, som stod bag<br />
kirkebyggeriet. Den mest markante af dem var utvivlsomt Mogens Gøye (ca. 1470-1544), som var en af datidens<br />
mest velhavende og indflydelsesrige adelsmænd. Ved sin død ejede han ikke mindre end 12 herregårde<br />
og 1.500 bøndergårde.<br />
I 1679 blev Hans Madsen Benzon, der var søn af Randers’ borgmester, eneejer af Skærsø og dermed<br />
også af Dråby Kirke. Han blev adlet året efter, og slægten Benzon kom helt frem til 1804 til at sætte sit<br />
præg på Skærsø og – ikke mindst – på Dråby Kirke. Sønnen Christian Benzon (1696-1730) oprettede i<br />
130
1722 stamhuset Skærsø, og det var også ham, der efterfølgende forsynede kirken med det karakteristiske<br />
styltetårn. Nogenlunde samtidig fornyede han kirkerummet, så det kom til at fremstå i tidens foretrukne stilart,<br />
barokken. Det Benzonske gravkapel fra 1730 blev indrettet i våbenhuset, og udsmykningerne på gravkapellets<br />
fløjdøre er udført af den samme billedskærer, som stod bag kirkens øvrige inventar i 1700-tallet.<br />
Dråby Kirke (Bococo WP)<br />
Kirkens kalkmalerier stammer fra 1400- og 1500-tallet. Ældst er kalkmaleriet på nordvæggen, som<br />
viser Sankt Nicolaus, mens hvælvenes ribbedekorationer er fra slutningen af 1400-tallet. I korbuen er afbildet<br />
”de 12 små profeter”, og oven over altertavlens topstykke ses slægterne Gøye og Ulfstands våben med<br />
henholdsvis tre muslingeskaller og tre ulvetænder. Disse malerier dateres til første halvdel af 1500-tallet.<br />
Inskriptionen på kirkens største klokke vidner om en ulykkelig begivenhed: ”Aar 1822 faldt denne Klokke<br />
ned og kvæ<strong>sted</strong>e et Menneske. Samme Aar omstøbt af Klokkestøber P. Meilstrup i Randers”.<br />
Kirkens nærmeste nabo er Dråby Skole, som blev bygget i 1720 af Christian Benzon. Den var i brug<br />
som skole helt indtil 1967 og anvendes i dag som kirkens servicebygning.<br />
→ Dråby Kirke, Dråby Søvej 2A, 8400 Ebeltoft.<br />
131
88. FUGLSØ<br />
Ryes skanser<br />
Å turen gennem Nationalpark Mols Bjerge kommer <strong>Margueritruten</strong> til landsbyen Fuglsø.<br />
P<br />
Herfra er der kun omkring en kilometer til Trehøje (127 meter), som hører til blandt<br />
”bjergtinderne” i Mols Bjerge. Derfra er der yderligere et par kilometer til Agri Bavnehøj,<br />
der med sine 137 meter er det højeste punkt i Mols Bjerge. Trehøje har navn efter tre store<br />
bronzealderhøje, der ligger lige ved siden af hinanden, og det giver næsten sig selv, at<br />
der er fra toppen er en bjergtagende udsigt ud over resten af Mols, Knebel Vig og Ebeltoft Vig; i godt vejr<br />
kan man endda se helt til Samsø og Tunø.<br />
<strong>Margueritruten</strong> fortsætter fra Fuglsø til Vistoft og Knebel, men inden da kan man foretage en lille<br />
afstikker sydpå mod Helgenæs. På sydsiden af den smalle landtange, der adskiller Mols fra Helgenæs, finder<br />
man resterne af de skanser, som blev anlagt under den første slesvigske krig i 1849, og som er opkaldt efter<br />
generalmajor Olaf Rye (1791-1849).<br />
I slagene ved Bov, Slesvig og Dybbøl i foråret 1848 udviste Rye som leder af sin bataljon stort mod og<br />
usædvanlig koldblodighed. Fra dette tidspunkt blev han en stadigt mere lysende stjerne i den danske hær,<br />
og også i den almindelige befolkning steg hans ry som hærfører og krigshelt. I 1849 var den preussiske<br />
overmagt imidlertid så stor, at det blev besluttet at trække de danske tropper nordpå. Ryes rolle var at støtte<br />
den danske hovedstyrkes fremrykning fra Als til Sundeved, men krigsminister C.F. Hansen, som selv var<br />
general, og som ikke havde den store tiltro til Ryes evner, beordrede ham tilbage til Slesvig, hvorfra Rye –<br />
skummende af raseri – noget hovedkulds måtte trække sit korps mod nord endnu en gang. Her kom han den<br />
23. april 1849 i kamp med de hastigt fremstormende, preussiske styrker ved Kolding. Det lykkedes ikke at<br />
standse preusserne, og Rye måtte fortsætte nordpå og forskanse sig ved Helgenæs.<br />
Skanseanlægget, der blev udstyret med seks kanoner, afskar fuldstændig Helgenæs fra Mols og muliggjorde,<br />
at Rye og hans tropper kunne foretage en spektakulær knibtangsmanøvre. Den 30. juni lykkedes<br />
det Rye at udskibe op mod 7.000 mand og 1.500 heste til Fyn, således at de kunne komme de danske tropper<br />
i Fredericia til undsætning. Fæstningen Fredericia var omringet af en overtallig preussisk-slesvig-holstensk<br />
styrke, og da den danske kommandant N.C. Lunding den 6. juli foretog sit udfald ”i natten klam og<br />
kold” mod fjenden, var Rye med. Det blev til en stor dansk sejr, men trods en særdeles heroisk indsats kom<br />
Rye ikke til at opleve den. Han faldt i kampen, men de præcise omstændigheder blev aldrig fuldstændig<br />
klarlagt.<br />
→ General Ryes Skanser, Olaf Ryes Vej, 8420 Knebel.<br />
132
89. KNEBEL<br />
Molbostøtten<br />
den nordlige udkant af landsbyen Knebel på Mols kommer man til et vejkryds, hvor <strong>Margueritruten</strong><br />
drejer mod Agri til Poskær Stenhus, der menes at være Danmarks største rund-<br />
I dysse. I selve vejkrydset står den næsten fire meter høje Molbostøtte. Den er rejst i 1938 af<br />
Knebel Borger- og Håndværkerforening og forsynet med fire billedrelieffer, der refererer til<br />
fire af de mest kendte molbohistorier, nemlig pølsen, kirkeklokken, storken i rugmarken<br />
samt benene og stokken.<br />
Molbohistorierne er i virkeligheden vandrehistorier, som man kan møde mange <strong>sted</strong>er i Europa. Når<br />
det i Danmark netop blev molboerne, som kom til at lægge ryg til disse ”dummehistorier”, kan det hænge<br />
sammen med, at Mols før i tiden lå temmelig isoleret, og at molboerne måske heller ikke gjorde så meget ud<br />
af skolegangen.<br />
I hvert fald skrev biskoppen i Aarhus efter at have været på en visitatsrejse på Mols i 1745: ”De tåbelige<br />
molboer er af naturen og den onde vane mere vrangvillige og ubekvemme til at fatte noget godt end andre<br />
her i stiftet”. Ligefrem rosende var det jo ikke, men måske har den gode biskop simpelt hen ikke forstået,<br />
hvad molboerne sagde. Deres dialekt var nemlig temmelig aparte og kunne give anledning til mange<br />
pudsige forviklinger, når de en sjælden gang dri<strong>sted</strong>e sig til Aarhus for at afsætte deres varer.<br />
Den første, der samlede på historierne om de ikke specielt kvikke molboer, var lægen Christian E.<br />
Mangor, der i 1770’erne udgav bogen ”De vidtbekiendte Molboers vise Gierninger og tapre Bedrivter”,<br />
men historierne går endnu længere tilbage i tiden, og i både Tyskland og England blev der allerede i 1500-<br />
tallet udgivet bøger om lokale dummernikker. En af de mest yndede molbohistorier handler om, at molboerne<br />
havde hørt, at der var udbrudt krig, og at fjenden stod i landet. For at undgå at deres kirkeklokke skulle<br />
falde i fjendtlige hænder, roede de ud på en sø for at sænke den i vandet, og for at være sikre på, at de kunne<br />
finde klokken igen, satte de omhyggeligt et stort mærke på bådens ræling.<br />
I nyere tid blev molbohistorierne i nogen udstrækning afløst af historier om folk fra Aarhus, som heller<br />
ikke nødvendigvis hører til de skarpeste knive i skuffen, og der findes sågar historier, hvor der både optræder<br />
molboer og aarhusianere: Den aarhusianske fodboldklub AGF spillede engang mod molboerne, men<br />
da et tog kørte forbi fodboldbanen og fløjtede, troede molboerne, at det var dommeren, der fløjtede kampen<br />
af, så de gik hjem. 20 minutter senere udlignede AGF.<br />
→ Knebel Bygade 1, 8420 Knebel.<br />
133
90. THORSAGER<br />
Jyllands eneste rundkirke<br />
ELLEM Aarhus og Ebeltoft slår <strong>Margueritruten</strong> et slag forbi Thorsager Kirke, der<br />
M<br />
ikke blot er Jyllands eneste rundkirke, men også den yngste af de i alt syv rundkirker,<br />
der findes i Danmark.<br />
Kirken i Thorsager er et solidt bygningsværk med 1½ meter tykke mure, der er<br />
opført omkring 1200, og ligesom rundkirkerne i Bjernede på Sjælland og Horne på<br />
Fyn bæres loftet af fire søjler, mens de fire bornholmske rundkirker kun har én bærende søjle midt i kirkerummet.<br />
Thorsager Kirke (Sebastian Nils WP)<br />
I det hele taget ligner kirken i Thorsager i påfaldende grad rundkirken i Bjernede, og det er nærliggende<br />
at antage, at kirkerne er i familie med hinanden. Manden bag kirkebyggeriet i Bjernede var Sune Ebbesen,<br />
der tilhørte den bekendte stormandsæt Hviderne, og i Thorsager peger pilen derfor på Aarhus-bispen<br />
Peder Vognsen (død 1204) som bygherren. Han tilhørte nemlig også Hvideslægten, og han var ikke<br />
134
ukendt med at bygge kirker. Som biskop i årene 1191-1204 igangsatte han byggeriet af den efter datidens<br />
forhold mægtige domkirke i Aarhus.<br />
Kirken i Thorsager blev som en af de første bygninger i Jylland opført af munkesten, og oprindelig<br />
bestod den kun af koret og det runde kirkeskib. Rundkirkerne på Bornholm blev bygget, så sognets beboere<br />
kunne anvende dem til at forsvare sig mod indtrængende fjender, men der er ikke noget, der tyder på, at<br />
rundkirken i Thorsager har skullet tjene et egentligt forsvarsformål. Derfor kan den sagtens have været benyttet<br />
som tilflugts<strong>sted</strong> for menigheden i ufredstider.<br />
Kirken er efter al sandsynlighed bygget på et gammelt kult<strong>sted</strong>. Under en restaurering i 1950’erne<br />
fandt man under gulvet rester af tidligere gulve, og neden under disse gulvrester fandtes et lerstampet gulv<br />
fra den trækirke, som har ligget her, før rundkirken blev bygget. Men endnu mere interessant er det, at man<br />
derunder fandt en stenpikning, som kan tolkes som en rest af et offer<strong>sted</strong> fra hedensk tid. Hvis teorien holder<br />
vand, er det altså her, man i sin tid har ofret til den nordiske gud Thor – der har givet byen sit navn:<br />
Thors ager.<br />
For over 150 år siden var kirken i Thorsager åbenbart vidt berømt, for den engelske skribent Horace<br />
Marryat noterede i sin beretning om en Djurslandsrejse i 1860: ”Nu rejser vi videre til Thorsager for at<br />
besøge den vidt berømte rundkirke, den bedst bevarede af de 8, der stadig findes i Danmark. Rundkirken<br />
står på en høj, et malerisk skue, og tårnet rejser sig som et slot over landsbyen.” Hvordan Marryat kan nå<br />
frem til, at der er otte rundkirker i Danmark, melder historien ikke noget om; der har ganske vist også været<br />
en rundkirke i Pedersborg ved Sorø, men den blev nedrevet allerede i 1300-tallet.<br />
→ Thorsager Kirke, Kirkevej 9, Thorsager, 8410 Rønde.<br />
91. AARHUS<br />
Den galante promenade<br />
ADERNE og torvene omkring Domkirken har altid været Aarhus’ hjerte. Her foregik i århundreder<br />
det aarhusianske strøgliv, ja faktisk helt indtil for godt 100 år siden, hvor tyngde-<br />
G punktet i gadelivet lige så stille blev forrykket i sydlig retning. Det begyndte med anlæggelsen<br />
af jernbanen i 1862, hvor banegården blev placeret i byens sydlige udkant, og det fik<br />
endnu et gevaldigt skub, da det ny rådhus blev bygget og indviet i 1941. Forbindelseslinjen<br />
mellem det gamle centrum og det ny centrum, Søndergade, blev aarhusianernes hovedstrøg. Og da den sidste<br />
sporvogn blev kørt i remise og Søndergade omdannet til gågade i 1971, var det gamle strøg fra Lille<br />
Torv over Store Torv til Bispetorv definitivt udkonkurreret.<br />
Strøglivet omkring torvene kunne før i tiden udarte lidt voldsomt. Spektakelmagere og natlige urostiftere<br />
af varierende ædruelighedsgrad har vel altid hørt til gadens orden – eller mangel på samme – og går<br />
135
man nogle århundreder tilbage i byens annaler, kan man uden besvær stifte bekendtskab med adskillige<br />
artige historier, der til fulde bekræfter dette forhold.<br />
<strong>Et</strong> af de mere livlige <strong>sted</strong>er var åbenbart Hans Bendixens Vinkælder i Vintappergården, der lå på det<br />
nuværende Bispetorv. Det var absolut ikke ualmindeligt, at de mest ihærdige blandt byens svirebrødre tilbragte<br />
hele den udslagne nat i drikkelag på træbænkene i vinkælderen, og det hændte ikke sjældent, at det<br />
udartede til klammeri og spektakler.<br />
En efterårsnat i det Herrens år 1699 var ikke blot to af byens ærværdige vægtere, men også mindst én<br />
gejstlig person indblandet. Hovedpersonerne var imidlertid en teologisk student og en spillelidenskabelig<br />
vintappersvend, som røg i totterne på hinanden. Ved femtiden om morgenen dukkede to vægtere op, som<br />
med liv og sjæl og dragne morgenstjerner tog del i bataljen, mens en præst fra oplandet ved den efterfølgende<br />
retssag klarede frisag med henvisning til, at han skam kun var kommet ned i vinkælderen for at tale med<br />
en ven. Ikke desto mindre var han i stand til at levere et komplet referat af nattens og morgenens begivenheder,<br />
som også indbefattede en hidsig jagt i de mørke gader omkring Bispetorv, og som først sluttede, da<br />
det lykkedes den stakkels student at redde sig i sikkerhed hos en af sine lærere i Latinskolens gård.<br />
Men også andre farer truede før i tiden den, som vovede sig på strøgtur i Aarhus – især efter mørkets<br />
frembrud. For det første måtte man være udstyret med veludviklede ækvilibristiske evner for at kunne forcere<br />
den højst ujævne brolægning i gaderne, men det var dog for intet at regne mod den balancekunst, som var<br />
nødvendig, når man efter et værtshusbesøg eller to måtte søge at undgå de lidet fristende rendestene i den<br />
indre by. På Lille Torv, i Vestergade og Studsgade måtte man sågar passere små broer, der end ikke var udstyret<br />
med rækværk!<br />
For det andet måtte man famle sig vej i buldermørke. Så sent som i 1819 kunne en udsendt medarbejder<br />
fra hovedstadspressen meddele, at der i hele Aarhus kun fandtes siger og skriver fem gadelygter! Og det<br />
var faktisk sandt: Den kommunale gadebelysning androg det formidable antal af fem tranlamper, hvoraf to<br />
hang uden for Rådhuset, én i Borgporten og to ved åen. Den københavnske journalist undrede sig over, at så<br />
godt som alle aarhusianere var udstyret med håndlygter, men med den grad af oplysning var denne forholdsregel<br />
unægtelig temmelig indlysende.<br />
Efterhånden gik der dog en prås op for aarhusianerne. Allerede i januar 1885 havde man premiere på<br />
gasbelysningen i Aarhus. Kommunen havde <strong>opsat</strong> ikke færre end 100 gaslamper i de aarhusianske gader og<br />
foregik dermed det ganske land med et lysende eksempel. Selv i København mente man på det tidspunkt, at<br />
man fint kunne klare sig med de gammeldags tranlamper. Det var der for resten også nogle sparsommelige<br />
aarhusianere, der mente: I arrige læserbreve brokkede de sig over, at udgifterne til gaslygterne var aldeles<br />
ublu. Hvis folk ikke kunne finde hjem under dynerne i den gamle tranbelysning, så var det nok ikke tranlampernes<br />
skyld, men derimod formørkelsen i deres egne hoveder, som var årsagen, lød den beske kommentar.<br />
Der skete ikke alene fremskridt med hensyn til belysningen, men der blev også kloakeret i den indre<br />
by. Livet blev lettere for de aarhusianske strøggængere, og omkring forrige århundredskifte stod strøglivet<br />
på og omkring Torvene i fuldt flor. Cafeerne lokkede på næsten sydlandsk vis med udendørs udskænkning,<br />
og unge par – og andre, som gerne ville ses – tog en tur ad den ”galante promenade”, der gik fra Lille Torv<br />
over Store Torv på Løveapotekets side og rundt om hjørnet til Hotel Skandinavien, der lå, hvor nu banken<br />
Nordea har til huse på Sct. Clemens Torv. Foran Domkirken musicerede infanteriets orkester med den flotte<br />
dirigent Ludvig Makwarth i spidsen, der nok kunne få et aarhusiansk ungpigehjerte til at foretage et ek-<br />
136
stra lille chassé. Dette muntre caféliv har Bernhardt Jensen beskrevet i sin bog ”Som Århus morer sig”. Mellem<br />
linjerne aner man stoltheden hos borgerne i den by, der takket være sin foretagsomhed og virkelyst var<br />
vokset ud af tornerosesøvnen og nu så ubestridt var Jyllands største.<br />
Hotel Royal på Store Torv i Aarhus (Gardar Rurak WP)<br />
Byens matadorer Otto Møn<strong>sted</strong> (1838-1916) og Hans Broge (1822-1908) frekventerede selvfølgelig<br />
også cafeerne på Torvene. Deres stamcafé var Rozzi’s, som lå der, hvor Christian 10. nu rider på sin<br />
bronzehest. En af grundene til, at denne café var særligt populær, var givetvis, at den som den første i Aarhus<br />
havde indført et stort bladhold. I formiddagstimerne kom her en række af byens honoratiores og drak<br />
deres formiddagskaffe over nyhederne fra hovedstaden og det store udland.<br />
Om eftermiddagen overtog et andet publikum Rozzi’s, som nemlig også var ”damecafé og konditori”:<br />
Så skred de store hatte og fjerprydelserne ind i plyssalonerne. Men om sommeren var publikum mere blandet,<br />
for så var der udendørs servering under træerne på pladsen ud mod Bispetorv, og her sad aarhusianere<br />
af alle slags i de lune sommeraftener (dem var der åbenbart mange af dengang) og nød en enkelt genstand og<br />
synet af de mange forbipromenerende. Blandt de mange gæster hos Rozzi’s var også skuespillerne fra teatret,<br />
der som en anden flok parisiske bohèmer indtog cafeen i læsepauserne, og der var lærerne fra Katedralskolen,<br />
som benyttede middagsfrikvarteret til at snuppe sig en lille opstrammer. Og så var der byrådsjournalisterne,<br />
som mødtes inden byrådsmødet torsdag kl. 17 for at udveksle petitstof til morgendagens avisspalter.<br />
Men der var også Teatercafeen, som lå i den venstre fløj af den ny teaterbygning fra 1900, og hvor der<br />
selvsagt også var fortovsservering. Og omme på den anden side af Domkirken lå Hotel Royal, som dog for-<br />
137
trinsvis var reserveret til det bedre borgerskabs søndagsmiddage. Også her var der dog en fortovscafé for et<br />
mere blandet publikum, som nøjedes med at bestille en ”spids”, et lillebitte glas fadøl.<br />
→ Hotel Royal, Store Torv 4, 8000 Aarhus C. hotelroyal.dk<br />
92. AARHUS<br />
Rådhustårn med stillads<br />
ER findes næppe nogen bygning, som i højere grad har været symbolet på Aarhus end netop<br />
byens rådhus. Ikke mindst billedet af det særprægede og nærmest lidt stilladsagtige<br />
D tårn med tårnur og klokkespil er for rigtig mange aarhusianere (og slet ikke så få ikke-aarhusianere)<br />
billedet af Aarhus par excellence. Faktisk er det svært at forstå, at rådhuset er<br />
mere end 80 år gammelt, for det signalerer modernitet, friskhed og elegance og udstråler<br />
alligevel en afbalanceret autoritet, som det sømmer sig for et rådhus.<br />
Men det var ikke nogen nem fødsel. At byen havde akut behov for et nyt rådhus, havde rigtignok stået<br />
lysende klart i mange herrens tider, men det var slet ikke så let at finde ud af, hvordan sagen skulle gribes an.<br />
Byens administration havde siden 1857 holdt til i det gamle rådhus på Domkirkeplads, hvor nu museet<br />
KØN har hjemme. Men lokalerne havde i årtier været himmelråbende trange, og det stadigt mere omsiggribende<br />
kommunale bureaukrati havde efterhånden bredt sig over hele byen og især på indtil flere adresser<br />
i Mejlgade.<br />
Det hjalp ikke stort, at ting- og arrestafdelingen i 1906 flyttede til det ny domhus i Vester Allé, for byen<br />
– og dermed også dennes administration – havde i disse år i den grad vokseværk, og i 1918 besluttede<br />
byrådet så omsider at gøre noget ved sagen: Der blev nedsat et udvalg!<br />
Udvalget tog kontakt til arkitekten Axel Høeg-Hansen (1877-1947), der var ved at udvikle sig til<br />
”autoriseret byarkitekt” på samme måde som Hack Kampmann havde været det i den umiddelbart forudgående<br />
periode. Høeg-Hansen vandt en arkitektkonkurrence i 1920 om bebyggelsen af den ”nye” Banegårdsplads,<br />
der skulle opstå i forbindelse med anlæggelsen af Aarhus’ tredje banegård, der dog først blev færdig i<br />
1929, og det var også ham, der kom til at bygge Aarhus Stadion, som kunne indvies i 1920.<br />
Høeg-Hansens rådhusforslag faldt imidlertid ikke i god jord; det var både for stort og for dyrt, syntes<br />
byens vise fædre – og så var man lige vidt. I forbindelse med Høeg-Hansens forslag var der dog opnået tilnærmelsesvis<br />
enighed om, at byens nye rådhus skulle ligge på en del af den gamle Søndre Kirkegård. Den<br />
sidste begravelse på kirkegården fandt <strong>sted</strong> i 1926, og allerede i 1921 var den østligste del af kirkegården<br />
blevet inddraget i forbindelse med anlæggelsen af Park Allé. Oprindelig var tanken, at Park Allé kun skulle<br />
bebygges i østsiden (hvor selv samme Høeg-Hansen i 1932 leverede tegningerne til en stribe femetagers<br />
ejendomme efter nogenlunde samme læst som Banegårdspladsens nordside), og at kirkegårdsarealet med<br />
tiden skulle omdannes til park.<br />
138
I 1937 var man langt om længe kommet så vidt, at der kunne udskrives en arkitektkonkurrence. Det<br />
nyt rådhus var beskrevet som en decideret administrationsbygning uden særlige dikkedarer, og konkurrencen<br />
blev suverænt vundet af arkitekterne Arne Jacobsen (1902-71) og Erik Møller (1909-2002). Vinderforslaget<br />
var nøjagtig så prunkløst, som man havde ønsket: et hus i jernbeton med lave kobbertage. Med<br />
Arne Jacobsens egne ord: ”Vor Tid er ikke til overflødig Luksus og Pynt”.<br />
Aarhus Rådhus (Gardar Rurak WP)<br />
Man havde altså fået præcis det, man ville have – men så brød helvede løs! Byen var alt andet end fornøjet:<br />
<strong>Et</strong> rådhus i Danmarks næststørste by skulle være et hus, man kunne være stolt af og ikke en ”uværdig”<br />
og ”traurig” funktionalistisk administrationsbygning. Aarhus Stiftstidende førte an i kritikken – og<br />
fingrene blev ikke lagt imellem: Man manglede magtfuldhed og tårn og tinder, som knejsende og monumentalt<br />
kunne demonstrere, at der altså var tale om ”hovedlandets rådhus” og ikke en hvilken som helst tilfældig<br />
provinsiel bygning.<br />
Borgmester H.P. Christensen (1869-1945) fik kolde fødder og så i bogstaveligste forstand vanskelighederne<br />
tårne sig op, også selvom hans ”egen” avis Demokraten faktisk var meget godt tilfreds med det<br />
ny rådhus. To en halv måned efter offentliggørelsen af vinderprojektet måtte borgmesteren hidkalde Jacob-<br />
139
sen og Møller og forklare dem, at rådhusplanerne nødvendigvis måtte gennem en ”monumentalisering”.<br />
Hvordan de ville bære sig ad, måtte de selv om.<br />
Netop i denne situation viste de to arkitekter, at de var sande mestre. Allerede fjorten dage senere,<br />
den 15. november 1937, kunne de aflevere deres modificerede projekt. I realiteten havde de kun gjort tre<br />
ting: De havde tegnet et tårn til rådhuset, de havde lagt norsk marmor på hele husets facade, og så havde de<br />
rykket hele huset små 15 meter i sydlig retning, så der blev skabt en noget større Rådhusplads op mod Sdr.<br />
Allé. ”Keine Hexerei, nur Behändigkeit” – og byrådet kunne vedtage hele projektet tre dage senere med 20<br />
stemmer mod 1. Udslagsgivende var formodentlig, at rådhuset nu endelig havde fået et tårn – og hvilket<br />
tårn, kan man tilføje. Det 60 meter høje tårn med uret og klokkespillet blev ikke blot rådhusets, men hele<br />
byens vartegn og kendemærke, om end onde tunger hævdede, at arkitekterne hævnede sig på den monumentsyge<br />
by ved at udforme tårnet, så det ser ud, som om det er forsynet med et stillads og derved signalerer,<br />
at det aldrig er blevet helt færdigt.<br />
Indvielsen fandt <strong>sted</strong> 2. juli 1941 – midt under besættelsen – men faktisk var huset slet ikke færdigt,<br />
og der gik endnu et års tid, før hele det ny hus kunne tages i besiddelse. Men det skulle være i 1941, og det<br />
var der to grunde til: Dels kunne Aarhus i 1941 fejre 500 året for byens tidligst kendte købstadsprivilegier<br />
(de er med sikkerhed ældre, der er blot ingen dokumentation), dels ville byen givetvis forsøge at komme tyskerne<br />
i forkøbet, inden de fik alt for mange gode ideer i retning af at beslaglægge det næsten færdige hus til<br />
andre og mindre behagelige formål.<br />
Der har været en tilbøjelighed til at gøre rådhuset til Arne Jacobsens, men æren tilkommer i mindst<br />
lige så høj grad den lidt yngre Erik Møller, som oven i købet i en længere periode var alene på broen, fordi<br />
Arne Jacobsen under krigen måtte flygte til Sverige. Men hvor Erik Møllers format var dansk og mere jordnært,<br />
slog Arne Jacobsen igennem i europæisk sammenhæng, ikke blot som arkitekt, men også inden for<br />
boligindretning og formgivning blev han et stort navn.<br />
Der er jævnligt rundvisning i rådhuset med tilhørende tårnopstigning, hvor man får lejlighed til at se,<br />
hvordan arkitekterne gennemtegnede rådhuset i mindste detalje – inklusive dørhåndtag og nøglehuller. Sågar<br />
skiltningen på rådhuset er udført efter arkitekternes eget alfabet, der byggede på skrifttypen Grotesk.<br />
Møbeldesigneren Hans J. Wegner (1914-2007) fik sin første større opgave og tegnede møblerne og andet<br />
inventar i samarbejde med arkitekterne. Noget af det første, man bemærker i rådhusets forhal, er maleren<br />
Thorvald Hagedorn-Olsens (1902-96) 145 m 2 store vægmaleri med motiver fra byen, og i bryllupssalen ser<br />
man maleren Alfred Naurs (1889-1973) smukke blomsterdekorationer: På de to endevægge har man forårets<br />
og efterårets blomster, og på midtervæggen ses sommerblomster.<br />
→ Aarhus Rådhus, Rådhuspladsen 3, 8000 Aarhus C.<br />
140
93. AARHUS<br />
Perfekt til skovtur<br />
ARGUERITRUTEN går i det sydlige Aarhus gennem de herlige Marselisborgskove,<br />
M<br />
som aldrig er smukkere end om foråret, når bøgen netop er sprunget ud, og man bag<br />
træerne skimter Aarhusbugtens blå bølger. Lidt over halvvejs på turen fra Aarhus til<br />
Moesgård Strand ligger Ørnereden, som i mere end et århundrede har været et overmåde<br />
populært udflugts<strong>sted</strong>. Efter al sandsynlighed hænger navnet sammen med, at der<br />
faktisk engang var et rugende havørnepar på dette <strong>sted</strong>, men i 1869 skød en mand en af havørnene og tog<br />
dens unger.<br />
Tilstrømningen til Ørnereden begyndte for alvor i 1896, da selskabet ”Turisten” etablerede skovturstrafik<br />
med turbåde fra havnen i Aarhus og sydpå langs kysten. Bådene lagde til ved Varna, Ørnereden og<br />
Moesgård Strand, og anløbsbroen neden for klinten ved Ørnereden var langt det mest populære af de tre<br />
stoppe<strong>sted</strong>er. Billetpriserne var efter vore dages målestok absolut overkommelige: Til Varna ko<strong>sted</strong>e det 20<br />
øre, til Ørnereden 30 øre og til Moesgård Strand 40 øre.<br />
Når Ørnereden var så populær, hang det sikkert sammen med, at den daværende skovfoged Peder<br />
Rasmussen, kaldet Per Ras – ifølge eget udsagn af ”medlidenhed med tørstige skovvandrere” – havde opstillet<br />
et par lysthuse på klinten ved Ørnereden, hvorfra han serverede varmt vand til kaffe samt sodavand. Når<br />
sandheden skal frem, lod det sig også gøre i ny og næ at få en bajer – i hvert fald indtil politiet kom på besøg;<br />
Per Ras havde nemlig ingen bevilling, så det endte med, at han måtte erlægge en klækkelig bøde.<br />
I forbindelse med den store landsudstilling i Aarhus i 1909 traf byrådet beslutning om, at der skulle<br />
placeres et par moderne restauranter i skoven syd for byen, nærmere bestemt Varna og Ørnereden. Man entrerede<br />
med arkitekten Eggert Achen (1853-1913), og det hedder sig, at han lod sig inspirere af Aarhus’<br />
byvåben, da han skulle tegne Varna. Hans tegninger vakte i øvrigt ikke just begejstring; i byrådet blev Varna<br />
kaldt ”en mellemting mellem en kinesisk pagode og dansk dampskibspakhusstil”. Arkitekten foretog efterfølgende<br />
nogle ændringer, og siden er der vist ikke nogen, der har kritiseret Varna. Beliggenheden fejler i<br />
hvert fald ikke noget.<br />
Det var også Achen, som tegnede en forholdsvis traditionel skovpavillon af glas og træ til Ørnereden,<br />
men af en eller anden grund kom man for sent ud af starthullerne, så den kunne først åbne i 1910. Pavillonen,<br />
der blev placeret højt oppe på skrænten, findes ikke mere; den nedbrændte i 1980 og er erstattet af<br />
en mindre kioskbygning. Da var turbådene for længst holdt op med at sejle; de blev stille og roligt udkonkurreret<br />
af bilerne, og med krigens udbrud i 1939 var det endegyldigt slut med udflugtssejladsen på bugten.<br />
→ Ørnereden, Ørneredevej 55, 8270 Højbjerg.<br />
→ Restaurant Varna, Ørneredevej 3, 8270 Højbjerg. varna.dk<br />
141
94. SAKSILD STRAND<br />
De første sommerhuse<br />
YD for Aarhus går <strong>Margueritruten</strong> ganske tæt på Kattegatkysten forbi naturiststranden ved<br />
S<br />
Kysing Næs og dernæst gennem sommerhusområderne ved Rude Strand og Saksild Strand<br />
til landsbyen Saksild (som nogen foretrækker at stave Saxild).<br />
I slutningen af 1800-tallet steg efterspørgslen efter frisk luft og havbade, navnlig i<br />
godsejerkredse og i det bedre borgerskab. Det var nemlig disse samfundsklasser, som havde<br />
råd og tid til at holde ferie, og som på den måde for en stund kunne lægge byernes os og larm bag sig. De<br />
blev landliggere og tilbragte ofte en stor del af sommeren ved stranden. <strong>Et</strong> yderligere incitament for mange<br />
var, at havbade ifølge lægekunsten kunne kurere alverdens sygdomme.<br />
Langs Kattegatkysten var det vistnok godsejer Emil von Holstein-Rathlou (1849-1919) fra Rathlousdal<br />
i Odder, der i 1881 som den første byggede en sommervilla i Hou, og senere etablerede en vis Philippa<br />
Wahl, der var i familie med Holstein-Rathlou, et sommerpensionat i villaen, som primært henvendte<br />
sig til velbeslåede københavnere. Disse pensionatsgæster var antagelig de første udefra kommende feriegæster<br />
ved den dengang helt øde strand, og til deres benefice fik man bygget en 100 meter lang badebro.<br />
Men det var ved Saksild Strand, turismen for alvor kom til at udfolde sig. Allerede i 1906 – og dermed<br />
få år efter de første badehoteller på Fanø og i Skagen – byggede konditor Petersen fra Odder et badehotel i<br />
italiensk stil ved Saksild Strand, der henvendte sig til det fashionable publikum fra Aarhus og København.<br />
Det oparbejdede hurtigt et godt ry, ikke mindst takket være kokkepigen ”Tykke Andersen” og hendes gode<br />
mad, og gæsterne kom igen år efter år og benyttede de til formålet indrettede badehuse ved stranden. Man<br />
behøver blot at tænke på tv-serien ”Badehotellet”, så ved man, hvordan livet dengang udfoldede sig ved Saksild<br />
Strand.<br />
Efterhånden blev der også bygget nogle få strandvillaer og sommerhuse langs stranden på den seks<br />
kilometer lange strækning fra Rude til Dyngby. Det første var Rudehuset på Rude Havbakke, der blev bygget<br />
af købmand Georg Nielsen fra Odder, og som i dag er integreret i pensionisthøjskolen. I løbet af<br />
1920’erne fik han følgeskab af slagter Lange, sadelmager Rasmussen, materialist Christensen, bødker<br />
Laursen og andre gode borgere fra Odder, der byggede mindre træhuse i området. Ved Dyngby Strand var<br />
købmand Carl Sørensen fra Odder i 1917 først med en arkitekttegnet sommervilla med fine skønvirkedetaljer,<br />
og inden længe byggede elektroinstallatør Thybo Christensen, tømrermester Tue Petersen og<br />
landsretssagfører Christensen de knap så pompøse træhuse med stråtag ved siden af.<br />
Sommerlivet foregik på den måde, at fruen i huset (ofte med en hushjælp ved sin side) opholdt sig i<br />
sommerhuset det meste af sommeren og bl.a. fik tiden til at gå med at klæde sig pænt på og drikke eftermiddagskaffe<br />
hos en af nabodamerne, mens mændene langt de fleste dage drog til Odder for at passe deres arbejde.<br />
De spiste varm middagsmad på Centralhotellet i Odder og kunne så nøjes med kold mad om aftenen,<br />
når de vendte tilbage til sommerhuset. I løbet af 1920’erne fik de fleste af dem bil (for nogles vedkommende<br />
med chauffør), og så var det jo ingen sag at tilbagelægge afstanden mellem arbejdet og sommerhuset.<br />
142
"Havhusene" ved Boulstrup Strand (Jørgen Hansen)<br />
Indtil midten af 1920’erne var der kun relativt få sommerhuse ved Saksild Strand, og de var som sagt<br />
forbeholdt den velbeslåede del af Odders borgerskab. Men den forjættende idé om at have sit eget sommerhus<br />
ved stranden bredte sig hurtigt til andre kredse i byen og til bønderne i de omkringliggende landsbyer,<br />
og i løbet af 1930’erne og 1940’erne blev der bygget et betydeligt antal meget små sommerhuse langs vandet.<br />
De fleste af de nyslåede sommerhusejere var selvbyggere, og de tog det ikke så nøje med udseendet.<br />
Der var i hvert fald ingen arkitekter indblandet, og alt forhåndenværende materiale kunne bruges – lige fra<br />
kassererede pakkasser til udrangerede togvogne.<br />
Man får en idé om disse første sommerhuse, hvis man besøger ”Havhusene” ved Boulstrup Strand.<br />
De 12 små træhuse, der ligger i læ af en lav klint, er i dag den eneste bevarede sommerhusbebyggelse fra<br />
1920’erne og 1930’erne på disse kanter. De fleste af husene blev i sin tid opført af Boulstrup-bønder, men<br />
landpost Lorentzen var også blandt de første, der byggede et primitivt sommerhus. Faktisk var ”Havhusene”<br />
uden vand og elektricitet indtil en gang i 1990’erne, men det gjorde ingen skår i glæden: Man hentede vand<br />
fra en fælles vandhane eller havde vand med hjemmefra, og i de lyse nætter gjorde petroleumslamper og stearinlys<br />
glimrende fyldest. Halvdelen af husene ejes stadig af efterkommere af dem, der i sin tid byggede dem.<br />
→ Havhusene, Toldvejen, Boulstrup Strand, 8300 Odder.<br />
143
95. GYLLING<br />
Englænderne på Gyllingnæs<br />
N<br />
OGLE få kilometer sydvest for havnebyen Hou, hvorfra man sejler til Tunø og Samsø,<br />
kommer <strong>Margueritruten</strong> til landsbyen Gylling. Herfra kan man foretage en afstikker til<br />
herregården Gyllingnæs, som ganske vist ikke er åben for offentligheden, men som til<br />
gengæld har en historie, der er noget anderledes end de fleste danske herregårdes.<br />
Gyllingnæs, hvor Danmarks første atomkraftværk skulle opføres (Nico WP)<br />
Det naturskønne næs Gyllingnæs blev i øvrigt i 1973 udpeget som det <strong>sted</strong>, hvor Danmarks første<br />
atomkraftværk skulle ligge. I 1978 arrangerede Kampagnen mod Atomvåben en protestmarch fra Gyllingnæs<br />
til Aarhus, der samlede hele 20.000 deltagere, og det endte som bekendt med, at Folketinget i 1985<br />
opgav atomkraft i Danmark, selvom ELSAM’s direktør E.L. Jacobsen havde erklæret: ”I kan diskutere lige<br />
144
så meget, I vil. I får atomkraft alligevel.” I skrivende stund er det velsagtens ikke usandsynligt, at atomkraft<br />
igen kommer på dagsordenen.<br />
Godset Gyllingnæs opstod, da næsset blev udskilt fra herregården Åkjær. Det var den engelskfødte<br />
købmand John Smith (1740-1813) fra Altona, som i dag er en bydel i Hamburg, der købte næsset og ikke<br />
mindst den skov, som voksede på næsset. Det viste sig hurtigt, at købmandens eneste interesse var egetømmeret,<br />
som kunne bruges til skibsplanker, og som under Englandskrigene var stærkt eftertragtet. Der var<br />
mange historier i omløb om Gyllingnæs, for det lader til, at Smith ikke altid kom særlig godt overens med<br />
sine omgivelser, og Smiths søn blev ligefrem berygtet for sit udsvævende liv. Det var ham, der inspirerede<br />
Steen Steensen Blicher til at skrive novellen ”Den hule eg”. På sine jagtture kom Blicher, som i 1811-18<br />
var præstegårdsforpagter hos sin far i Randlev, ofte på Gyllingnæs og blev indbudt til de hyppige selskabeligheder,<br />
hvori deltog ”både landkrabber og søpadder og amfibier af forskellige folkeslag, lige til portugisere<br />
og udlændiske jøder”.<br />
Smith opførte i 1803 et særpræget hus efter holstensk skik, men det brændte i 1933. Allerede i<br />
1865 var ”tyskerhuset” imidlertid blevet erstattet af den nuværende hovedbygning. Efter John Smiths død<br />
blev hans bror George ejer af Gyllingnæs, og han efterfulgtes i 1834 af sin datter Georgia. Hun var gift med<br />
en vis Robert Stapleton St. Aubin, og ægteparrets temmelig lyssky adfærd var udgangspunkt for forfatteren<br />
og historikeren T.A. Beckers novelle ”Englænderne på Gyllingnæs” fra 1859.<br />
Fra 1885 til 1924 ejedes Gyllingnæs af ritmester Christian Frederik Grevenkop-Castenschiold<br />
(1840-1924), der foretog adskillige forbedringer på godset. Kort før sin død skal han have udtalt, at han i<br />
sin ungdom havde sat sig to mål, som han gerne ville have opfyldt, men som aldrig gik i opfyldelse; til gengæld<br />
var der to andre ting, som han aldrig havde forestillet sig mulige, men som alligevel var blevet til virkelighed:<br />
Han ville gerne have været gift, og han ville gerne have haft, at hans marker var fri for ukrudt – men<br />
ingen af delene lykkedes for ham. Til gengæld havde han opnået at komme op at flyve og at få penge i banken<br />
– og det havde han aldrig drømt om kunne lade sig gøre.<br />
Gyllingnæs blev i 1995 overtaget af erhvervsmanden Troels Holck Povlsen, som er en af Danmarks<br />
rigeste mænd, og som bl.a. ejer modetøjskoncernen Bestseller.<br />
→ Gyllingæs, Gyllingnæsvej 80, 8300 Odder.<br />
96. AMSTRUP<br />
Smuglerdronningen<br />
S<br />
YD for Odder kører man forbi landsbyen Amstrup, og herfra kan man foretage en afstikker<br />
fra <strong>Margueritruten</strong> til øen Alrø, der takket være den en kilometer lange dæmning har været<br />
landfast med hovedlandet siden 1931. Hvis man i <strong>sted</strong>et for at fortsætte til Alrø drejer til<br />
højre ad Fjordbakken på den vestlige side af den lille halvø Jensnæs, kommer man ned ad<br />
145
skrænten til en samling huse ved Horsens Fjord. Der skal en god portion fantasi til for at forestille sig, at<br />
dette fredelige <strong>sted</strong> for 150 år siden var en livlig ladeplads. I 1854 byggede de to Aarhuskøbmænd Lisbjerg<br />
og Rée nemlig et stort pakhus ved ladepladsen i Amstrup. Ladepladsen lå godt i forhold til bønderne på Alrø<br />
og i Falling og Ørting, og eftersom skibsfart dengang var den eneste realistiske transportmulighed over længere<br />
afstande, havde de driftige købmænd brug for et lager, hvor de kunne opmagasinere bøndernes korn<br />
og deres øvrige produkter, inden de kunne udskibes. Ved pakhuset blev der desuden etableret en købmandshandel<br />
og en kro, der naturligvis bidrog til at skabe liv på <strong>sted</strong>et.<br />
I 1904 blev ladepladsen ved Amstrup imidlertid overflødig; da banen mellem Odder og Horsens åbnede<br />
samme år, blev den nemlig det foretrukne transportmiddel, når bønderne enten skulle have deres dyr<br />
på slagteriet eller deres korn til møllen. Banen var både hurtigere og nemmere end transporten ad vandvejen.<br />
Det store pakhus ved Amstrup fik lov at blive stående og ”genopstod” i en kort periode som sommerrestaurant<br />
og badehotel med tilhørende fjordsejlads fra Horsens, indtil det i 1927 solgtes til staten, der<br />
indrettede et anneks til fængslet i Horsens. Annekset blev primært anvendt til udslusning af fanger; ideen<br />
var, at de skulle afsone deres sidste tid under lidt friere forhold og dermed vænne sig til livet uden for fængslets<br />
mure. Fangerne boede i to sovesale med op til 40 mand i hvert rum. Efter besættelsen kom fængslet til<br />
at huse værnemagere, og dem var der åbenbart rigeligt af; i hvert fald steg antallet af ansatte fra 80 til 120 –<br />
så der må have været tale om temmelig trange forhold.<br />
I 1952 blev fængslet ombygget. De to sovesale blev sløjfet, og i <strong>sted</strong>et blev der indrettet 22 celler. De<br />
indsatte havde arbejdspligt og deltog i havearbejdet og vedligeholdelsen af bygningerne. I 1977 blev annekset<br />
lukket, og bygningen blev nærmest ribbet både udvendig og indvendig. Kriminalforsorgen ombestemte<br />
sig imidlertid, og der måtte følgelig en større renovering til, for at man kunne åbne et kvindefængsel i det<br />
gamle pakhus i 1982.<br />
Det var unægtelig en blandet flok, der nu kom til Amstrup. De indsatte kvinder var dømt for alt fra<br />
spirituskørsel til vold, drab og narkokriminalitet. Blandt dem var ”smuglerdronningen” Solveig Andersen<br />
fra Vamdrup ved Kolding, der var dømt for bl.a. at have indsmuglet 54 mio. cigaretter fra Litauen. Hun fik i<br />
1999 Vestre Landsrets ord for, at hun var Danmarks største smugler, og det resulterede i fem års fængsel.<br />
Knap var hun imidlertid blevet prøveløsladt, før hun fortsatte smuglerierne – og igen blev taget af politiet.<br />
Det takserede Vestre Landsret i Kolding i 2002 til yderligere 3½ år bag tremmer. Solveig Andersens egen<br />
udlægning var ifølge Politiken: ”Jeg har købt og betalt mine varer, og så har jeg bare glemt at fortælle staten,<br />
at jeg har taget dem med over grænsen”.<br />
Den ny dom kom hun imidlertid ikke til at afsone i Amstrup, for kvindefængslet blev lukket i 2000,<br />
og de ansatte blev overført til fængslet Møgelkær syd for Horsens (som i øvrigt lukkede i 2018, og som fra<br />
2019 har været politiskole). Åkjær gods købte det gamle pakhus og indrettede lejligheder i bygningen, der<br />
har fået tilføjet et lille tårn og et fint indgangsparti med søjler.<br />
→ Fjordbakken, Amstrup, 8300 Odder.<br />
146
97. TORRILD<br />
Blide kilde<br />
T sagn fortæller, at landsbyen Torrild skal være opkaldt efter Thor, der en gang på en rejse<br />
E<br />
skal have lejret sig på den skråning, der falder fra kirken ned mod mosen. Det var naturligvis<br />
før kirken blev bygget, men sandt er det, at Torrild kirke er placeret på en lille bakkeknold.<br />
I øvrigt fandtes der tæt ved kirken flere kilder, der vældede frem fra jorden og<br />
aldrig frøs til, og en af disse kilder var en hellig kilde, der tiltrak syge og værkbrudne i håb<br />
om lindring eller ligefrem helbredelse.<br />
Om denne kilde ved navn Blide kilde fortælles, at jomfru Blide var en hellig kvinde fra det nærliggende<br />
Fensholt. Da hun lå på sit dødsleje, spåede hun, at når hendes kiste skulle bæres op til kirkegården i<br />
Torrild, ville der på det <strong>sted</strong>, hvor kistebærerne satte kisten fra sig for at få et hvil, gro et asketræ frem, og<br />
der ville springe en lægende kilde. Ifølge traditionen ville denne kilde især gøre underværker for folk, der<br />
led af en øjensygdom.<br />
Nu skal man som bekendt ikke tro alt, hvad man hører, men ifølge en anden fortælling var jomfru Blide<br />
forelsket i en ung mand fra Fensholt. Af en eller anden grund var der åbenbart fjendskab mellem de to<br />
slægter, for de to forlibte kunne ikke mødes i fuld åbenhed, og derfor blev kilden deres møde<strong>sted</strong>. Det hedder<br />
sig i øvrigt også, at alle gamle kællinger og hekse mødtes ved Blide kilde på Valborgsaften den 30. april<br />
for at udpønse en frygtelig hævn over de folk, som de havde set sig gale på!<br />
Takket være placeringen på bakketoppen har Torrild kirke, sin lidenhed til trods, oprindelig været<br />
synlig viden om, men i vore dage kniber det på grund af den omliggende bebyggelse og bevoksning. Man<br />
skal dog også relativt tæt på kirken for at få øje på det, som adskiller den fra de fleste andre landsbykirker,<br />
nemlig det særprægede styltetårn. Kirkens romanske kor og skib dateres til ca. 1200, mens hvælvingerne<br />
og våbenhuset er kommet til engang i slutningen af 1400-tallet, samtidig med at kirken blev forlænget. Det<br />
lille tårn, der er forsynet med en stor, rundbuet arkade og således står åbent mod vest, stammer antagelig fra<br />
tiden omkring 1550. <strong>Et</strong> sådant styltetårn kendes kun fra omkring 60 kirker i Danmark og har navnlig været<br />
brugt i Aarhus Stift.<br />
Det er dog næppe kirken, der først og fremmest får folk til at valfarte til Torrild. Det gør derimod det<br />
gamle mejeri, som i vore dage er fyldt til bristepunktet med nisser og julestads af enhver tænkelig art. Ejeren<br />
af alle herlighederne, der selv mener, at der er tale om Nordens største julemarked, oplyser, at der ved indgangen<br />
er opstillet en snekanon. Dermed skulle der være garanti for en hvid jul – oven i købet hver weekend<br />
fra midten af oktober til 20. december.<br />
→ Torrild Kirke, Bygaden 2, Torrild, 8300 Odder.<br />
147
98. SKANDERBORG<br />
Kirken i slotstårnet<br />
ARGUERITRUTEN fører gennem Skanderborg, hvor man i byens sydlige udkant kører<br />
M<br />
forbi kirken med det mærkværdige, runde tårn. Forklaringen er, at kirken er en rest af<br />
det længst forsvundne Skanderborg Slot, og den kaldes da også Slotskirken.<br />
Skanderborg Slot blev antagelig bygget af Valdemar Sejr på en lille holm i Skanderborg<br />
Sø i sidste tredjedel af 1100-tallet, og vi ved, at flere kongelige opholdt sig her i<br />
kortere eller længere tid i løbet af middelalderen. Da Frederik 2. kom på tronen i 1559, var han meget optaget<br />
af, at den gamle borg i Skanderborg skulle erstattes af et storslået renæssanceslot. Den smukke og dyrerige<br />
natur var som skabt til, at han kunne udfolde sin elskede jagthobby, og byggematerialerne fandt han på<br />
det nærliggende Øm Kloster. Frederik 2. opholdt sig gerne i Skanderborg; han skal endda have udtalt, at<br />
han ikke kendte ”noget bekvemmere <strong>sted</strong>”, og da han døde i 1588, var slottet et ganske imponerende, firefløjet<br />
bygningsværk i tre etager.<br />
Skanderborg Slotskirke (Mie Krarup Madsen)<br />
Sønnen Christian 4. tilbragte en stor del af sin barndom på Skanderborg Slot, og selv om der var skolegang,<br />
stiløvelser og lektieterperi, lagde Frederik 2. vægt på, at sønnen skulle lære noget praktisk. I vinte-<br />
148
en 1586-87 blev en vis Jens Lauritzen i Skanderborg sat til at bygge en hurtiggående båd, en såkaldt<br />
brandjagt, der skulle bruges på søen. En brandjagt er i virkeligheden en lille fregat, og meningen var at give<br />
prinsen indsigt i skibsbygning og derefter at sende den knap 10-årige knægt til ”søs” om bord på et fuldt<br />
udrustet orlogsskib med tilhørende kanoner, så han kunne lære at navigere og i det hele taget blive undervist<br />
i sømandsskab. Siden kom han til at deltage i adskillige søslag – og et af dem ko<strong>sted</strong>e ham som bekendt<br />
synet på det ene øje.<br />
Også Frederik 4. interesserede sig for Skanderborg Slot, hvad der måske havde en sammenhæng<br />
med, at det var i Skanderborg, han i 1712 blev viet til venstre hånd til Anna Sophie Reventlow fra Clausholm.<br />
Men da Frederik 4. døde i 1730, kom Skanderborg Slot til at gå for lud og koldt vand, og i 1767 blev<br />
hele herligheden sat på auktion. For en sum af 3.004 rigsdaler blev slottet købt af den lokale amtsfuldmægtig,<br />
som åbenbart ikke havde nogen særlig veneration for de fordums så stolte slotsbygninger, for han<br />
lod dem alle sammen nedrive – bortset fra Slotskirken, der oprindelig var et af tårnene på det slot, Frederik<br />
2. byggede i 1572. Slotskirkens kirkegård er placeret på slottets gårdsplads, og inde i kirken ses de oprindelige<br />
stolegavle med rigsvåbnet.<br />
→ Skanderborg Slotskirke, Slotsholmen 4, 8660 Skanderborg.<br />
99. EMBORG<br />
Skeletterne fortæller<br />
EST for Skanderborg går <strong>Margueritruten</strong> gennem den stilfærdige landsbyidyl med de<br />
V<br />
fine, stråtækte huse i Boes. De fleste af dem er bygget af egebindingsværk omkring<br />
1800, og de har stort set bevaret deres oprindelige udseende. De er temmelig ens, både<br />
hvad angår størrelse og højde, og de ligger alle ud til den snoede vej med deres pæne<br />
forhaver. Det samlede gadebillede er harmonisk og hyggeligt, og en del af forklaringen<br />
er nok, at de gårde, der oprindelig lå i byen, er brændt.<br />
Kort efter Boes svinger <strong>Margueritruten</strong> til højre til Ry, men det lønner sig at fortsætte en kilometer i<br />
retning af Gammel Rye til landsbyen Emborg, hvor man kan besøge ruinerne af Øm Kloster tæt på bredden<br />
af Mossø. Takket være den bevarede klosterkrønike fra 1200-tallet, der er et helt unikt historisk dokument,<br />
ved vi, at klostret blev grundlagt af cisterciensermunke i 1172: ”De kom til en grund, som hedder Øm, omgivet<br />
til alle sider af vand og moser, og fandt der nær ved skoven mellem to søer, Gudensø og Mossø, et <strong>sted</strong>,<br />
der var tæt overgroet med mange buske, og som syntes dem at egne sig vel, hvis der blot ikke havde manglet<br />
vand til klostrets brug og nytte.” En af munkene ved navn Martin kunne heldigvis mere end sit Fadervor, for<br />
han fandt ved hjælp af et blylod ud af, at der var forskel på vandstanden i de to søer, og at munkene ved at<br />
grave en kanal kunne skabe forsyning af rindende vand.<br />
149
Ergo gik munkene i gang med at anlægge deres kloster. Det blev ganske formuende, ikke mindst takket<br />
være milde gaver fra bisp Svend i Aarhus, og det blev efterhånden muligt at erstatte de første, givetvis<br />
temmelig interimistiske, bygninger med en ny kapitelsal i 1246 og en kirke, som – endskønt den ikke var<br />
helt færdigbygget – blev indviet i 1257. Til gengæld var der nu kold luft mellem klostret og bispesædet i<br />
Aarhus; klostret bestred, at biskoppen havde ret til at føre tilsyn med livet i klostret, men hvordan striden<br />
endte, ved vi ikke, for klosterkrøniken stopper brat omkring 1268, og derefter er det stærkt begrænset,<br />
hvad der findes om klostrets videre skæbne i de skriftlige krøniker.<br />
Helt galt kan det dog ikke være gået cisterciensermunkene på Øm Kloster, for i midten af 1400-tallet<br />
blev klostret udvidet ganske betragteligt, så det blev et firefløjet anlæg med en lukket klostergård. Byggeriet<br />
blev finansieret af betydelige gaver fra bisper og stormænd og af indtægterne fra kildemarkedet i Gammel<br />
Rye, der med sine hellige kilder tilhørte klostret. Ved Reformationen i 1536 lå her altså et rigt kloster af<br />
betragtelig størrelse, men det måtte dele skæbne med alle andre klostret og kirkelige godser: Det blev inddraget<br />
under kronen. De sidste munke forlod klostret i 1560, og året efter fik lensmanden på Skanderborg<br />
Slot ordre til at nedrive hele herligheden; byggematerialerne skulle Frederik 2. bruge, fordi han ønskede at<br />
ombygge middelalderborgen Skanderborghus til et prægtigt renæssanceslot.<br />
Øm Kloster blev altså helt bogstaveligt fjernet fra jordens overflade, men takket være arkæologiske<br />
udgravninger har man i dag en ganske god opfattelse af, hvordan det i sin tid så ud. Der er fundet rester af<br />
bygninger, der stammer fra midten af 1200-tallet og frem til slutningen af 1400-tallet, samt 921 grave med<br />
668 skeletter. En af de nyeste bygninger har antagelig været anvendt som hospital, hvor munkene behandlede<br />
syge og svage. Nogle af skeletterne er blevet undersøgt, og det viser sig, at flere af dem har spor efter<br />
munkenes behandling. Øm Kloster Museum omfatter i dag ruinerne af klosterbygningerne, en klosterhave<br />
og en udstilling, der fortæller om munkenes liv og gerning.<br />
→ Øm Kloster Museum, Munkevej 8, 8680 Ry. museumskanderborg.dk<br />
100. RY<br />
Station ved møllen<br />
ET kan være lidt forvirrende for udefrakommende, at der både findes en by ved navn Ry og<br />
D<br />
en by ved navn Rye eller Gammel Rye. Forklaringen skal findes i den revolution af samfærdselsmidlerne,<br />
som skete med anlæggelsen af jernbaner i anden halvdel af 1800-tallet.<br />
Rye er en gammel by, der havde sin storhedstid i middelalderen, og som sågar i en<br />
periode var købstad, men da jernbanen mellem Skanderborg og Silkeborg blev anlagt i<br />
1871, kom den til at gå nord om Julsø og dermed omkring fem kilometer nordøst for Rye. Rye fik altså ingen<br />
station på den ny bane, men i <strong>sted</strong>et anlagdes en jernbanestation ikke langt fra Rye Mølle.<br />
150
Da man i midten af 1800-tallet begyndte at tale om at bygge jernbaner i Jylland, var Rye Mølle faktisk<br />
udset til at spille en central rolle: Efter årtiers diskussion vedtoges Danmarks første jernbanelov i 1861,<br />
som indeholdt en jernbane ”fra Vejle gennem Gudenådalen over Rye Mølle til Aarhus, enten over Horsens<br />
eller med sidebane til denne købstad” og fra Aarhus over Langå, Randers og Hobro til Aalborg. Man skrev<br />
kontrakt med det engelske firma Peto, Brassey and Betts om anlægsarbejderne, og det første resultat var<br />
jernbanen mellem Aarhus og Randers, der stod færdig allerede i 1862. Året efter åbnede banen mellem<br />
Langå og Viborg, som i de følgende år blev forlænget til Skive og Struer.<br />
I 1868 var turen så kommet til strækningen mellem Fredericia og Aarhus, men i mellemtiden havde<br />
regeringen ændret mening: I 1863 besluttede den at ændre linjeføringen, så banen gik via Horsens og<br />
Fuldbro Mølle til Aarhus. Men så gik projekteringen i stå på grund af den anden slesvigske krig i 1864, og<br />
da den var ulykkeligt overstået, kom regeringen frem til, at banen i <strong>sted</strong>et for Fuldbro Mølle skulle gå via<br />
Skanderborg. Dem, der havde håbet på en bane længere mod vest i Jylland, fik altså en lang næse, og det var<br />
velsagtens for at dæmpe disse gemytter, at det samtidig som en slags trøstpræmie blev vedtaget at anlægge<br />
en stikbane fra Skanderborg til Silkeborg med tilhørende station ved Rye Mølle.<br />
Det var givetvis munkene på Øm Kloster, som – måske allerede i 1200-tallet – etablerede vandmøllen<br />
ved Rye Møllesø, som gennemstrømmes af Gudenåen, og i hvert fald tilhørte den klostret ved Reformationen.<br />
Den overgik derfor til kronen, som ejede den indtil 1767. Den gule hovedbygning i empirestil afløste i<br />
1840 en bindingsværksbygning fra 1764. Møllen blev overtaget af Ejnar Faber i 1933, og et par år senere<br />
etablerede han en konfektionsfabrik, hvortil der efterfølgende blev opført en ny produktionsbygning. Konfektionsfabrikken<br />
Webmore eksisterede indtil 1994, hvorefter bygningerne, der i dag ejes af godsejeren på<br />
Rye Nørskov, blev indrettet til lejligheder og erhvervslejemål.<br />
Det er ingen overdrivelse, at jernbanestationen ved Rye Mølle, som senere kom til kort og godt at<br />
hedde Ry, blev anlagt ”in the middle of nowhere”. Bortset fra møllen lå der ganske vist en uhyre beskeden<br />
landsby ved navn Siim en kilometers penge mod øst, der første gang dukker op i 1338 som hørende til Øm<br />
Kloster. <strong>Et</strong> dristigt ægtepar åbnede samtidig med banen i 1871 et gæstgiveri og en købmandsbutik ved stationen,<br />
og efterhånden voksede indbyggertallet i Ry. I 1880 var der 80 indbyggere, i 1921 havde man<br />
rundet 1.000 indbyggere, og i dag tæller stationsbyen over 7.000 indbyggere.<br />
Det gik altså slag i slag: Flere og flere håndværkere og handlende slog sig ned i stationsbyen, og det<br />
varede heller ikke længe, før det smukke søhøjland med Himmelbjerget begyndte at tiltrække turister. I<br />
1903 åbnede Nationalforeningen til Tuberkulosens Bekæmpelse et kvindesanatorium i Ry, der blev ledet af<br />
overlæge Kristen Isager (1864-1943). Han kom til Ry i 1892 og var byens første, faste læge, men i 1901<br />
skrev han en doktorafhandling om tuberkulose på landet. Da han blev pensioneret, ka<strong>sted</strong>e han sig i øvrigt<br />
over de mange skeletter, som var blevet fundet i ruinerne af Øm Kloster, og resultatet af hans epokegørende<br />
undersøgelser blev offentliggjort på både dansk og tysk.<br />
Den fremgangsrige stationsby måtte naturligvis også have sin egen kirke, og det var Dansk Kvindesamfunds<br />
Ry-afdelings fortjeneste. Man skaffede selv en del af byggesummen, og i 1909 kunne kirken, der<br />
var tegnet af Aarhus-arkitekten Sofus Frederik Kühnel og bygget af lokale håndværkere, tages i brug.<br />
→ Ry station, Klostervej 3, 8680 Ry.<br />
151
101. LAVEN<br />
Skjoldborgs Dynæs<br />
P<br />
Å nordsiden af Julsø kommer man til Laven stationsby og derefter til Gammel Laven. Kort<br />
før Gammel Laven går en offentlig sti til vold<strong>sted</strong>et Dynæs, der ligger ualmindelig flot på<br />
en lille odde, der stikker ud fra nordsiden af Julsø. Hvis man vil nyde udsigten til Himmelbjerget<br />
på den anden side af søen, er Dynæs det helt rigtige <strong>sted</strong>.<br />
Dynæs (Nils Jepsen WP)<br />
Oprindelig hed <strong>sted</strong>et Dyrnes – altså næsset med dyr – og det omtales i 1360 som tilhørende Valdemar<br />
Atterdag. Her på det kvadratiske vold<strong>sted</strong> må der have ligget en borg, antagelig allerede i 1200-tallet,<br />
men kilderne er tavse om, hvem der var bygherren. Ved arkæologiske udgravninger er der fundet bygningsrester,<br />
men præcis hvordan borgen har set ud, lader sig ikke fastslå. At beliggenheden var velegnet, er der<br />
imidlertid ingen tvivl om: Herfra kunne man på bedste vis kontrollere, hvem der sejlede med hvad på søen<br />
og dermed måske endda opkræve told af de mange varetransporter, som benyttede Gudenåsystemet.<br />
I nyere tid har Dynæs huset en forfatter, nemlig ”husmandspoeten” Johan Skjoldborg (1861-1936).<br />
Det var ham, der skrev ”Når vinteren rinder i grøft og i grav”, hvor han ”med længsel griber sin hakke, sin<br />
skovl og sin spade”. Sangen er fra 1897, og den kaldes også ”Husmandssangen”, fordi Skjoldborg her –<br />
152
som i så mange andre af sine værker – gav husmændene mæle og forlenede dem med den værdighed, som de<br />
havde krav på, men som samtiden var så karrig med. ”Husmandssangen” er medtaget i ”Dynæs digte”, som<br />
udkom i 1915.<br />
Skjoldborg vidste ganske nøje, hvad han skrev om, for han prøvede husmandstilværelsen på egen<br />
krop på det husmands<strong>sted</strong> på Dynæs, som han ejede i årene 1907-14. Skjoldborg havde desværre ikke det<br />
store held som husmand, og det endte med, at husmands<strong>sted</strong>et kom på tvangsauktion. Inden da havde han i<br />
årene 1912-14 arrangeret folkemøder på vold<strong>sted</strong>et, hvor en række prominente talere stillede op. I 1913<br />
kom der over 20.000, som bl.a. fik Martin Andersen Nexø at høre. Fra Dynæs flyttede Skjoldborg til Dragør,<br />
men tre år senere kunne han rykke ind i den æresbolig i Løgstør, som husmændene skænkede ham.<br />
Skjoldborg tog lærereksamen i 1881 og fik sin første stilling som hjælpelærer i Kollerup i nærheden<br />
af Fjerritslev. Hans første faste ansættelse var stillingen som enelærer i Koldmose ved Jammerbugten i<br />
1889. I Kollerup traf han den 26 år ældre Dorthea Nielsen, der var lærerinde på pigeskolen, og som i 1883<br />
blev hans første hustru. Kort efter hendes død i 1900 besluttede Skjoldborg at lægge lærergerningen på<br />
hylden og forsøge sig som fuldtidsforfatter. I 1902 giftede han sig anden gang med den 12 år yngre Louise<br />
Abenth, der kom fra en københavnsk arbejderfamilie.<br />
Forfatteren Knud Sørensen beskriver i ”Op over den lave jord” Louise som ”en livsglad og livsklog<br />
personlighed, der i sjælden grad formåede at følge sin mands ofte impulsive indskydelser, smide hvad hun<br />
havde mellem hænderne og følge ham på en eller anden udflugt eller rejse. Langt op i årene modtog hun sin<br />
mand, når han vendte hjem fra eksempelvis en foredragsturné, med at sætte grammofonen i gang, og så valsede<br />
de rundt i stuerne og glædede sig over igen at være sammen”.<br />
Skjoldborg døde i Løgstør og er begravet på Løgstør kirkegård. Af uransagelige årsager havde han<br />
fået den idé, at han ikke ville sænkes ned i graven, og derfor blev der udgravet trin foran graven over et længere<br />
stykke på kirkegården, så han kunne blive båret hele vejen til sit sidste hvile<strong>sted</strong>.<br />
→ Dynæsvej, Laven, 8600 Silkeborg.<br />
102. SEJS-SVEJBÆK<br />
Fra fattighul til turistattraktion<br />
Å nordsiden af Julsø går <strong>Margueritruten</strong> gennem et smukt skovparti og forbi de to byer<br />
P<br />
Svejbæk og Sejs, som i 2015 officielt blev ”sammensvejset” til én by under navnet Sejs-<br />
Svejbæk.<br />
Navnet Sejs dukker første gang op i kilderne i 1658 – og ikke for det gode. Stedet<br />
var nemlig kendt som tilholds<strong>sted</strong> for tyve, tatere og krybskytter, som boede i jordhuler i<br />
det øde område. I løbet af 1800-tallet opstod en samling småhuse ved søen; beboerne drev lidt landbrug,<br />
fiskede, plukkede bær, gik i skoven og flikkede træsko. To begivenheder fik imidlertid afgørende betydning<br />
153
for det lille, fattige samfund: I 1861 begyndte ”Hjejlen” at sejle på søen, og i 1871 åbnede jernbanen mellem<br />
Skanderborg og Silkeborg.<br />
Traktør<strong>sted</strong>et Ludvigslyst (Nico WP)<br />
Banen fik en station ikke så langt fra Sejs, som blev navngivet Svejbæk. Det naturskønne område ved<br />
Julsø tiltrak efterhånden en del turister, som fra stationen kunne gå ned til søen og tage med ”Hjejlen” over<br />
til Himmelbjerget. Eller de kunne besøge traktør<strong>sted</strong>et ”Ludvigslyst”, som åbnede lige ved siden af anløbs<strong>sted</strong>et.<br />
Det fremgik af en annonce i de lokale blade, at gæstgiveren satsede både på det lokale publikum og<br />
på tilrejsende: ”Silkeborg og Omegnens Beboere samt Lystreisende og Tourister anbefales mit nyindrettede<br />
Gjæstgiveri ”Ludvigslyst” ved Sveibæk Station midt for alt det Smukke i Silkeborg-Egnen mellem Silkeborg<br />
og Himmelbjerget. Billige Priser og god Betjening garanteres. J. Pind”.<br />
Ved folketællingen i 1880 var indbyggertallet i Sejs-Svejbæk nået op på 229 personer. De fleste ernærede<br />
sig dog fortsat ved landbrug, skovarbejde og lidt fiskeri samt ved fremstilling af træsko. Men efterhånden<br />
blev der opført både fritidsboliger og helårsvillaer på de attraktive grunde med udsigt over søen, og<br />
der kom også en købmand. I 1914 fik Svejbæk telefoncentral med hele 10 abonnementer, og i 1919 startede<br />
Svejbæk Træskofabrik, som hurtigt blev områdets store arbejdsplads med 40 ansatte. Ti år efter starten<br />
var den årlige produktion oppe på over 220.000 træsko.<br />
En af dem, der slog sig ned i Svejbæk, var Georg Krüger (1855-1941). Han havde drevet et blomstergartneri<br />
i København, men nu havde han sat sig i hovedet, at han ville vise folk, at der kunne gro blom-<br />
154
ster på den magre jord ved Julsø. Det blev til en ualmindelig frodig have, som efterhånden blev en turistattraktion.<br />
Folk valfartede fra nær og fjern for at se hans have, og i 1926 begyndte Krüger at stille hønsehuset<br />
i haven til rådighed for unge vandrere. Året efter indrettede han 12 primitive telthytter, der var beklædt med<br />
lyng. Under navnet ”Taterhytten” blev telthytterne faktisk et af Danmarks allerførste vandrerhjem.<br />
→ Traktør<strong>sted</strong>et Ludvigslyst, Julsøvej 248, Sejs-Svejbæk, 8600 Silkeborg. ludvigslyst.com<br />
103. SILKEBORG<br />
Kur, kunst og badeanstalt<br />
I<br />
løbet af 1800-tallet blev man klar over, at det klare og jernholdige vand i Arnakke Kilderne<br />
ved Silkeborg havde en helbredende effekt, og det førte i 1883 til anlæggelsen af Silkeborg<br />
Vandkuranstalt, som senere ændrede navn til Silkeborg Bad. Her kunne man desuden lade<br />
sig behandle for forskellige livsstilssygdomme ved hjælp af noget så usædvanligt som skeletog<br />
regndouche eller elektriske bade.<br />
Silkeborg Bad (VisitGudenaa)<br />
155
Under den tyske besættelse blev Silkeborg Bad beslaglagt og indrettet til hovedkvarter for den tyske<br />
generalstab. I november 1943 flyttede general Herman von Hanneken og hans folk ind på Silkeborg Bad,<br />
og amtmand Peder Herschend (1881-1963) i Vejle blev udpeget som den danske centraladministrations<br />
repræsentant ved det tyske hovedkvarter. Herschend var fuldstændig uimponeret af general von Hanneken<br />
og hans bryske fremtoning og blev efterfølgende meget rost for sin dygtige og stædige indsats. De tyske militærfolk<br />
indbød flere gange Herschend til at spise frokost med dem i officersmessen, men han afslog hver<br />
gang. Efter krigen fungerede Silkeborg Bad som flygtningelejr, men efterhånden vendte alt tilbage til det<br />
normale. Kurbehandlingerne fortsatte til 1983, og i dag danner de historiske bygninger rammen om et<br />
spændende kunstcenter.<br />
Silkeborg har i det hele taget lange kurtraditioner. I 1897 oprettedes en Kneippkur-anstalt, der byggede<br />
på den katolske præst Sebastian Kneipps (1821-97) metoder: Behandlingen bestod i gentagne nedsænkninger<br />
i koldt vand, kombineret med frisk luft, solskin, urtete samt planteafkog. Anstalten blev dog aldrig<br />
nogen stor succes; den lukkede i 1929, og bygningerne blev nedrevet. Det nuværende hotel Gl. Skovridergård<br />
blev bygget som kuranstalt i 1915, og så sent som i 1947 åbnede endnu en kuranstalt i byen, der<br />
eksisterede indtil 1975.<br />
Byens egne borgere har næppe søgt kuranstalterne, men de havde en anden mulighed, hvis de gerne<br />
ville bidrage til deres eget velvære, nemlig Badeanstalten i Hostrupsgade. Den åbnede i 1920, og den står<br />
stort set, som da den åbnede for godt 100 år siden. Det er næppe helt ved siden af, når den reklamerer med<br />
at være ”den sidste badeanstalt i Danmark, der stadig holder de gamle traditioner i hævd”. Man kan både få<br />
mudderbad, saltbad, urtebad og et helt almindeligt ”dampbad inkl. håndklæder og sæbespåner”. Badeanstalten<br />
er den dag i dag opdelt i en ”luksusafdeling” til venstre og en ”folkeafdeling” til højre. Luksusafdelingen<br />
var udstyret med behagelige kurvemøbler og underholdende lekture til gæsternes fri afbenyttelse, og<br />
i tilgift betjente bademesteren personligt bruseren, mens man i folkeafdelingen selv måtte have ulejligheden<br />
med at regulere vandtemperaturen i bruseren.<br />
→ Silkeborg Bad,Gjessøvej 40, 8600 Silkeborg. silkeborgbad.dk<br />
→ Silkeborg Badeanstalt, Hostrupsgade 41A, 8600 Silkeborg. badeanstalten.silkeborg.dk<br />
104. HJØLLUND<br />
Fra krigens tid<br />
D<br />
EN 29. januar 1946 skrev skovrider K. Kierkegaard et brev til Direktoratet for Statsskovbruget:<br />
”Englænderne siger, at det er det største depot i Europa, men om det er fakta eller<br />
pral kan jeg ikke sige. Ammunitionen er endnu ikke helt fjernet”. Han refererede hermed<br />
til det ammunitionsdepot, som den tyske værnemagt havde etableret i 1942 på et areal ved<br />
156
Hjøllund, som ejedes af Statsskovbruget.<br />
Når tyskerne havde fået kig på netop dette areal, skyldtes det formentlig flere forhold: For det første<br />
var Hjøllund ikke ligefrem verdens navle, men lå tværtimod ret så bogstaveligt langt ude i skoven, og for det<br />
andet var det ikke desto mindre nemt at transportere store og tunge mængder gods til Hjøllund. Da jernbanen<br />
mellem Funder og Brande som sidste del af den jyske Diagonalbane, også kaldet ”præriebanen”, fra<br />
Randers til Esbjerg åbnede i 1920, havde man nemlig fundet det betimeligt at placere en station i Hjøllund,<br />
hvor der ellers kun lå en kro og et par huse.<br />
I løbet af 1942 anlagde tyskerne på østsiden af hovedvejen et sidespor, der førte fra Hjøllund station<br />
tværs over hovedvejen og nogle hundrede meter i stik sydlig retning. Selve depotet bestod af et netværk af<br />
smalle veje af grus og i alt vistnok 121 betonfundamenter. På hvert fundament opførtes en barak til opbevaring<br />
af ammunition, og alle barakkerne blev dækket af et sløringsnet, så de var svære at få øje på fra luften.<br />
Sidesporet blev skrevet ind i Statsbanernes annaler den 22. november 1942, og det må betyde, at depotet<br />
fra den dato var klar til ibrugtagning. Officielt kunne der dog først ekspederes godsvogne til sidesporet fra<br />
7. marts 1943. For enden af sidesporet lå et modtagelsescenter, hvor ammunitionen blev læsset på et smalsporet<br />
ammunitionstog, der fragtede lasten videre til de enkelte ammunitionsbarakker. I alt var der 15 kilometer<br />
jernbanespor inden for depotets område!<br />
Tyskernes navn for depotet var ”Feldluftmunitionslager Christianshede”, og vi ved, at det i januar<br />
1945 var bemandet med tre officerer og 141 underofficer og menige, der var indkvarteret i barakkerne.<br />
Men på daværende tidspunkt var depotet blevet udvidet med yderligere et areal på den vestlige side af Hjøllund<br />
station. Chefen for depotet var Oberleutnant Kroll, der før krigen havde været skolelærer i Hamburg,<br />
og som blev betegnet som en ”fornuftig og venlig mand”. I forbindelse med mandskabsbarakkerne blev der<br />
anlagt en sportsplads med fodboldbane og en eksercerplads med tilhørende flagstang.<br />
Efter befrielsen den 4. maj 1945 forblev 90 tyske soldater i lejren i en måneds tid, hvor de blev sat til<br />
at bistå englænderne med at uskadeliggøre ammunitionen. Samtidig ankom et stort antal tyske flygtninge til<br />
Danmark, og nogle af dem blev midlertidig anbragt i lejren i Hjøllund. Fra 1946 blev et antal landssvigere<br />
og værnemagere interneret i Hjøllund, selvom lejren efterhånden var i en elendig forfatning. De indsatte fik<br />
bl.a. tiden til at gå med at opføre en trækirke af resterne af nogle af barakkerne, og en af dem snittede et fint<br />
kirkeskib, som blev ophængt i kirkerummet. Lejrens kirke blev senere flyttet til statsfængslet i Nørre Snede,<br />
hvor såvel kirken som kirkeskibet stadig findes.<br />
Banetraceet fra Funder til Brande er i dag en fin natursti.<br />
→ Hjøllund station, Viborg Hovedvej 2, Hjøllund, 7362 Hampen.<br />
157
105. GAMMEL RYE<br />
Verdens smukkest beliggende flyveplads<br />
YD for Gammel Rye går <strong>Margueritruten</strong> tæt forbi den østlige ende af Salten Langsø. Ikke<br />
S<br />
langt herfra på sydsiden af søen lå engang en flyveplads, men den er efterhånden godt skjult<br />
af højt græs og et flor af vilde blomster. Men det var just den flyveplads, som Silkeborg Avis i<br />
1939 beskrev med ordene ”verdens smukkest beliggende flyveplads”. Først hed den Silkeborg<br />
flyveplads, men da tyskerne kom til, fik den navneforandring til Rye flyveplads.<br />
Historien begyndte i 1935, hvor Gunnar Larsen (1902-73), der ejede Højkol gods på nordsiden af<br />
søen, og som var adm. direktør og bestyrelsesformand for cementkoncernen F.L. Smidth & Co., besluttede<br />
at anlægge en flyveplads i behagelig nærhed af sit feriegods. Han havde allerede fået anlagt én flyveplads,<br />
nemlig ved cementfabrikkerne i Aalborg (der for resten i 1936 blev udgangspunkt for Danmarks første indenrigs<br />
flyverute mellem Aalborg og København). Gunnar Larsen var selv pilot og flyejer og kunne således<br />
komme hurtigt fra kontoret i Aalborg eller København til sommerhuset og omvendt, og det var sikkert en<br />
fordel, for han var en travl mand.<br />
Hans interesse for flyvning udmøntede sig også i, at han var formand for Det Danske Luftfartsselskab<br />
DDL fra 1937 og personlig skød et ikke ubetydeligt beløb i dette foretagende. Larsen havde således flere<br />
kasketter på, da DDL i slutningen af 1930’erne begyndte at interessere sig for en udvidelse af indenrigsflyvningen<br />
til de øvrige større jyske byer.<br />
DDL forudsatte, at byerne stillede en garantikapital mod til gengæld at få en indenrigs flyrute, men<br />
Aarhus sagde nej, og for resten fandtes der heller ikke en brugbar flyveplads i nærheden af Aarhus. I den situation<br />
var det unægtelig meget praktisk, at Larsen selv havde en flyveplads, som kunne bruges til formålet,<br />
om end den lå et stykke vej fra Aarhus. Dermed blev hans flyveplads ved Gammel Rye, som i hast blev forbedret<br />
på en række punkter, faktisk Aarhus’ første af slagsen, om end dens officielle navn altså var Silkeborg.<br />
Silkeborg flyveplads havde premiere 1. juni 1938, da DDL startede en flyrute fra København via Aalborg,<br />
Silkeborg og Esbjerg til Hamburgs flyveplads Fuhlsbüttel. Ruten blev fløjet med en Fokker F.XII, som<br />
havde ti minutters ophold i Silkeborg på én daglig tur i hver retning. Turen til København ko<strong>sted</strong>e 50 kr. for<br />
en enkeltbillet og 90 kr. for en retur. Allerede i 1939 udvidedes rutenettet, idet det blev muligt fra Aalborg<br />
at fortsætte til Kristiansand i Norge.<br />
Gunnar Larsen blev minister (uden for partierne) for offentlige arbejder i Staunings samlingsregering<br />
i juli 1940 og fortsatte principielt frem til befrielsen i 1945, selv om regeringen ophørte med at fungere den<br />
29. august 1943. Måske huskes han især for billedet af det første spadestik til Fugleflugtslinjen i 1941,<br />
hvor spaden knækkede, mens DSB’s generaldirektør P. Knutzen (1887-1949) i baggrunden ikke kan lade<br />
være med at trække ganske gevaldigt på smilebåndene. Larsen blev arresteret efter besættelsen og tiltalt for<br />
værnemageri, men frikendt i både Landsretten og Højesteret. I 1954 bosatte han sig i Irland, hvor han – ikke<br />
specielt overraskende – blev direktør for en cementfabrik.<br />
158
Den tyske besættelse af Danmark den 9. april 1940 betød, at der omgående blev sat en stopper for<br />
den civile flytrafik fra Silkeborg flyveplads. Allerede samme dag ankom tyske tropper og flere tyske fly, og<br />
kort efter begyndte tyskerne at udbygge flyvepladsen. Men da Norge kapitulerede i juni 1940, mi<strong>sted</strong>e flyvepladsen<br />
stort set sin betydning for Luftwaffe og blev kun anvendt til mellemlandinger og skoleflyvninger.<br />
Ikke desto mindre var der stationeret seks officerer og 1.246 befalingsmænd og menige tyske soldater ved<br />
flyvepladsen i januar 1945.<br />
Efterhånden som den røde hær rykkede tættere på Berlin, skubbede den et enormt antal tyske flygtninge<br />
foran sig, og en del af dem kom til Danmark. Ved krigens slutning var der omkring 1.000 flygtninge<br />
på flyvepladsen ved Gammel Rye, og da den danske stat overtog både flyvepladsen og ansvaret for de tyske<br />
flygtninge i Danmark, blev det besluttet at udvide antallet af barakker ved flyvepladsen, så der i alt blev plads<br />
til et meget stort antal flygtninge. Flygtningelejren lukkede i 1948 og havde da huset næsten 15.000 flygtninge.<br />
→ Landevej 461, Gammel Rye, 8680 Ry.<br />
106. SERRIDSLEV<br />
Oberstens fejltrin<br />
ARGUERITRUTEN går i en stor bue nord om Horsens for at komme gennem landsbyen<br />
Serridslev og dermed tæt forbi herregården Serridslevgård, der er kendt for sin<br />
M<br />
pragtfulde park.<br />
I 1749 købte den horsensianske storkøbmand Gehrdt Hansen de Lichtenberg<br />
(1697-1764) Serridslevgård. Som søn af Horsens’ rigeste købmand var han født med<br />
en sølvske i munden. Moderen var ud af en købmandsfamilie fra Flensborg, og Gehrdt blev uddannet hos<br />
morbroderen Heinrich Lichtenberg, hvorefter han gik i kompagniskab med faderen. I 1728 giftede han sig<br />
med borgmesterens datter, og købmandsgården i Søndergade lod han ombygge til det pragtpalæ i barokstil,<br />
som i dag udgør rammen om Jørgensens Hotel. Han tjente en styrtende masse penge som købmand, pengeudlåner<br />
og godsejer, og kronen på værket var, at han i 1739 blev adlet de Lichtenberg.<br />
Han har sikkert syntes om Serridslevgårds smukke beliggenhed på brinken over ådalen, men baggrunden<br />
for købet var først og fremmest hans og hustruens ønske om at ”forsørge” børnene med mindst én<br />
herregård i forbindelse med deres giftermål. Datteren Gedske fik således Engelsholm, Kjeldkær og Haraldskær,<br />
datteren Bodil fik Merringgard og Ussinggaard, og sønnen Hans Henrik fik Bidstrup. Serridslevgård<br />
var tiltænkt Lichtenbergs yngste datter Elisabeth Cathrine (1743-1807), der blev gift i 1765, et år<br />
efter faderens død. Ægtemanden var oberst Frederik Ludvig Christian Beenfeldt (1741-1801), som hun<br />
havde kendt så længe, at han var blevet forhåndsgodkendt af faderen: Beenfeldts adelige aner fejlede ikke<br />
noget, og han havde gjort upåklagelig militær karriere.<br />
159
Serridslevgård (Jørgen Hansen)<br />
Det nygifte par entrerede med Horsens-bygmesteren Anders Kruuse, og i 1777 stod ”Jyllands første<br />
klassicistiske herregård” i form af en ny hovedbygning færdig, men allerede i 1772 var den gamle barokhave<br />
blevet omlagt. Haven, der blev anlagt i terrasser på skråningen, blev meget rost i samtiden, fordi den koblede<br />
barokstilen med den romantiske have, som netop da kom på mode. Jo længere væk fra hovedbygningen<br />
man kom, desto mere finurlig og ”følsom” blev haven. Meningen var, at haven skulle berede den spadserende<br />
den ene overraskelse efter den anden i form af eksempelvis vandfald, springvand, tempel, lysthus, grotter<br />
og sågar en kunstig ø med angorakaniner.<br />
Beenfeldt var udpræget af den gamle skole, og det gav ham nogle gevaldige ridser i lakken. Landboreformerne<br />
i 1780’erne var bestemt ikke hans kop te, og han luftede sine konservative godsejersynspunkter<br />
i et skrift i 1787. <strong>Et</strong> par år senere satte han sig sammen med kammerherre Frederik Christian von Lüttichau<br />
på Åkjær i spidsen for en underskriftindsamling. I alt 103 proprietærer og godsejere skrev under på et klagebrev,<br />
der skulle sendes til kronprinsens svigerfar, prins Carl af Hessen, der ligeledes mentes at være modstander<br />
af reformerne. I sidste øjeblik besluttede man imidlertid at sende en kopi til kronprinsen selv, og eftersom<br />
fotokopieringsmaskinen ikke var opfundet, skrev Beenfeldt selv kopien i hånden og efterlignede<br />
sammen med sin tjener samtlige 103 underskrifter. Det var i realiteten dokumentfalsk, og det er ikke blot<br />
strafbart, men det vakte også i den grad majestætens mishag. Beenfeldt fik en bøde på 2.000 rigsdaler, og<br />
Lüttichau måtte aflevere kammerherrenøglen.<br />
I 1802 afhændedes gården til Christoffer Dahl, og efter ham blev den handlet flere gange. Siden<br />
1919 har Serridslevgaard været ejet og drevet af familien Nissen.<br />
→ Serridslevgård, Serridslevgårdsvej 25, 8700 Horsens.<br />
160
107. TAMDRUP<br />
Harald Blåtands omvendelse<br />
M<br />
ARGUERITRUTEN følger landevej 185 på et stykke vest for Horsens, og på denne<br />
strækning ligger Tamdrup Kirke i ensom majestæt på en lille bakketop. I denne historiske<br />
kirke stifter man bekendtskab med det afgørende øjeblik i Danmarkshistorien,<br />
hvor kong Harald Blåtand omvendte sig til kristendommen.<br />
Tamdrup Kirke (Mie Krarup Madsen)<br />
At Harald lod sig kristne, ved vi fra en velkendt historie, der fortælles af krønikeskriveren Adam af<br />
Bremen omkring 100 år efter begivenheden: Harald Blåtand får i Jelling besøg af den tyske klerk Poppo, og<br />
bølgerne går højt i diskussionerne om, hvilken religion der er den bedste. Poppo tilbyder at vise den kristne<br />
religions overlegenhed, hvis Harald til gengæld vil omvende sig. Poppo tager en jernhandske på og stikker<br />
161
den ind i lejrbålet. Han holder den i ilden, indtil den er rødglødende – og tager den så af for at vise, at hans<br />
hånd er aldeles uskadt. Fra det øjeblik er Harald kristen.<br />
I Tamdrup Kirke kan man beundre det meget fornemme, gyldne alter, der netop fremstiller historien<br />
om Poppo i færd med at ”bære gloende jern”. Guldalteret er imidlertid fra ca. 1200 og dermed snarest udtryk<br />
for, at senere tider i den grad har taget historien til sig, mens fremstillingen ikke nødvendigvis har noget<br />
med virkeligheden at gøre. For resten er det slet ikke de originale guldplader, der i dag kan ses i Tamdrup<br />
Kirke; dem skal man til Nationalmuseet i København for at se. Alteret består i virkeligheden af 29 plader af<br />
forgyldt kobber, og på den plade, som har fået nummer 25, ser man Poppo, der viser kongen sin glødende<br />
handske, omgivet af små ildtunger. Kongen sidder med krydsede ben og med et scepter i sin venstre hånd,<br />
mens han slår ud med den højre, som om han vil vise, at han har fattet pointen. På plade nummer 26 ser man<br />
så selve kongens dåb: Den nøgne konge til højre er halvt nedsænket i et stort kar, mens Poppo vender sig<br />
mod kongen med begge hænder løftet over ham, velsagtens en velsignelse.<br />
Tamdrup Kirke er i det hele taget ikke nogen helt almindelig dansk landsbykirke. Dels er den meget<br />
stor og fornem, dels er den en af vore allerældste stenkirker; den romanske, treskibede basilika er opført i<br />
frådsten allerede omkring 1125, men hvem der er bygherren, fortaber sig i det uvisse.<br />
I våbenhuset ses en gravsten til højre for indgangen med en latinsk inskription, som ifølge nogle forskere<br />
betyder ”Her ligger Margareta, datter af Svend Tveskæg”. Hun kaldes også Estrid og var altså Harald<br />
Blåtands barnebarn og mor til Svend Estridsen. Hvis hun ligger begravet i kirken, kunne det tyde på, at kirkebyggeriet<br />
har været bekostet af Svend Estridsen som led i en Poppodyrkelse i Tamdrup, som Margareta<br />
meget vel kan have været stærkt engageret i.<br />
→ Tamdrup Kirke, Tamdrup Kirkevej 1, 8700 Horsens.<br />
108. HJORTSVANG<br />
Ude på landet<br />
ODT og vel en snes kilometer vest for Horsens går <strong>Margueritruten</strong> gennem landsbyen<br />
G<br />
Hjortsvang, og hvis man kommer fra øst, passerer man først den tidligere station på Horsens<br />
Vestbaner. Allerede i 1891 åbnede en smalsporet bane mellem Horsens og Tørring, men i<br />
1929 blev den omlagt til normalspor og forlænget til Thyregod, samtidig med at der blev<br />
anlagt en forgreningsbane fra Rask Mølle til Ejstrupholm – og det var på denne strækning,<br />
Hjortsvang fik sin jernbanestation, selvom den blev placeret et godt stykke fra landsbyen.<br />
I virkeligheden gjorde det måske ikke så meget, for Hjortsvang var allerede inden da en driftig landsby<br />
med mange handlende og håndværkere, og desuden kom jernbanen så sent, at den nærmest var overhalet af<br />
lastbiler og privatbiler, inden den overhovedet begyndte at køre. Antallet af passagerer på banen til Ejstrupholm<br />
var da heller ikke imponerende, og de rejsende, der trods alt var, var aldeles ikke tilfredse med køre-<br />
162
planen. Især ankede de over, at de kunne risikere at skulle tilbringe fem kvarter i Rask Mølle, inden de kunne<br />
komme videre til Horsens. Det var lige før, de kunne nå at se en film i biografen i Rask Mølle, mens de<br />
ventede! Det endte da også med, at persontrafikken på begge banens grene ophørte i 1958, og fire år senere<br />
blev banen endeligt nedlagt.<br />
I alle de knap 30 år, banen eksisterede, blev Hjortsvang station passet af ekspeditrice Marie Hansen.<br />
Hun var gift med Laurits Hansen, der var baneformand og havde ansvaret for strækningen mellem Flemming<br />
og Linnerup. En ekspeditrice var ikke fyrsteligt lønnet; hun fik 40 kr. om måneden plus bolig og<br />
brændsel, og ikke alene skulle hun ekspedere togene og sælge billetter, men der var også post at ordne – og<br />
i modsætning til i dag, hvor der kan gå uger mellem levering af post, var der dengang postgang både morgen<br />
og aften. Når hun havde en ledig stund, var hun beskæftiget ved symaskinen, der stod på kontoret. Marie og<br />
Laurits havde otte børn, og de skulle naturligvis have tøj på kroppen.<br />
I Hjortsvang ligger et lille museum, der fortæller om, hvordan det var at leve på landet før i tiden. Museet,<br />
der bygger på frivillig arbejdskraft, rummer en samling af bygninger, landbrugsmaskiner og brugsting,<br />
der blev samlet af eller givet til de to brødre Jens og Anders Markussen, der stammede fra Vroldgård. Jens<br />
(1900-64) var ældst, og han overtog den fædrene gård i 1942, men allerede inden da var han begyndt at<br />
samle på gamle ting og sager, og til sidst var han nødt til at købe en ejendom i nærheden for at få plads til de<br />
mange museumsgenstande. Da Jens døde, fortsatte Anders, og i 1983 skænkede han gården, hvis røde<br />
stuehus er fra 1818, til museumsformål. Her ser man, hvordan brødrene og deres forældre levede, mens<br />
staldbygningen med hestestald, kostald og karlekammer er ført tilbage til tiden omkring 1900. Med tiden er<br />
der blevet opstillet flere bygninger på museet; ældst er Hornborghuset fra ca. 1750 i bindingsværk.<br />
→ Hjortsvang Museum, Bækvej 20, Hjortsvang, 7160 Tørring. hjortsvangmuseum.dk<br />
109. LERBÆK<br />
Det skal ej ske!<br />
ÅR man følger <strong>Margueritruten</strong> på den gamle hovedvej 18 mellem Jelling og Vejle, passerer<br />
man Lerbæk Mølle og Lerbæk gods. Møllen i dalslugten, der oprindelig hørte un-<br />
N der godset, har været her siden 1500-tallet, men den nuværende møllebygning er opført<br />
efter en brand i 1996 som en tro kopi af den nedbrændte mølle fra 1909, der var i<br />
drift indtil 1956.<br />
Herregården Lerbæk nævnes første gang i 1434, og fra 1478 var den i den fynske adelsslægt Brockenhuus’<br />
eje i næsten 200 år. Derefter skiftede den ejer et utal af gange; i nogle få år ejedes den af Christian<br />
5.s oversekretær Mathias Moth, hvis søster var kongens officielle elskerinde, og siden var den ejet af<br />
Frederik 4. og Christian 6. Hovedbygningen fik sit nuværende, nyklassicistiske udseende i 1793, da ejeren<br />
hed Jens Nellemann.<br />
163
Lerbæk Mølle (ukendt)<br />
Lerbæk kom til at spille en rolle i forbindelse med den første slesvigske krig 1848-50, som faktisk<br />
ikke var en krig i gængs forstand, men derimod snarere en borgerkrig inden for den danske helstat, der dengang<br />
omfattede det egentlige danske kongerige plus hertugdømmerne Slesvig, Holsten og Lauenborg. Da<br />
slesvig-holstenerne gjorde oprør mod helstaten ved at danne deres egen provisoriske regering i Kiel i marts<br />
1848, blev det opfattet som en krigserklæring i København. Den danske hær rykkede ind i hertugdømmet<br />
Slesvig og havde held til at drive en slesvig-holstensk styrke på flugt i slaget ved Bov den 9. april. Nu fik<br />
slesvig-holstenerne imidlertid hjælp fra det tyske forbund i form af preussiske tropper, og den danske hær<br />
blev besejret i et slag ved Dannevirke og Slesvig by.<br />
I første omgang endte det med, at der den 26. august 1848 blev aftalt en syv måneders våbenstilstand,<br />
og den 18. september blev der afholdt en storstilet troppeparade på Lerbæk Mark. Mere end 20.000 soldater<br />
deltog i hærskuet, og samtidig var den et tilløbsstykke for egnens beboere. Begivenheden afsluttedes<br />
med, at Frederik 7., der dagen forinden var blevet modtaget på havnen i Vejle ”med uendelig jubel”, red<br />
langs hele geleddet i sin blå kappe, mens hurraråbene nærmest ingen ende ville tage. Herefter deltog kongen<br />
i et stående måltid med officererne og deres familier, og her blev der både skålet og sunget flittigt. Således<br />
afsang forsamlingen H.P. Holsts (1811-93) ”Vel mødt igen, kong Frederik”, der var skrevet til lejligheden.<br />
Kongen var tydeligt rørt og måtte kæmpe med tårerne, inden han med høj og klar stemme gentog<br />
sidste linje fra sangen: ”Det skal ej ske!”. Dem, der hørte det, var ikke i tvivl om, at bemærkningen gjaldt<br />
164
Slesvig: Hertugdømmet hørte ubrydeligt sammen med kongeriget. Holsten var en noget anden sag, og den<br />
almindelige stemning var vist, at det hertugdømme måtte tyskerne sådan set gerne få.<br />
Uanset begejstringen på Lerbæk Mark blev kampene imidlertid genoptaget i april 1849; tyskerne<br />
rykkede op gennem Jylland og spærrede en stor dansk styrke inde i fæstningen Fredericia, men det lykkedes<br />
at bryde belejringen ved det berømte udfald den 6. juli 1849. Det hele endte med en fredsslutning<br />
mellem Danmark og Preussen i juli 1850, men det skulle vise sig at være en stakket frist: I 1864 brød krigen<br />
ud på ny, men det er en anden historie.<br />
→ Lerbæk, Jellingvej 341, 7100 Vejle.<br />
110. HVIDBJERG<br />
Kunstnerkoloni ved klitten<br />
VIS man troede, at klitter var forbeholdt den jyske vestkyst, må man tro om igen. <strong>Margueritruten</strong><br />
følger i store træk sydsiden af Vejle Fjord fra Vejle til Fredericia, og om-<br />
H trent midtvejs kommer man til Hvidbjerg med de mange sommerhuse, den børnevenlige<br />
strand, badebroen og ”det hvide bjerg” Hvidbjerg Klit, der med sine fine, hvide sandskorn<br />
rejser sig i 27 meters højde. Dermed var <strong>sted</strong>ets navn givet på forhånd, og i øvrigt<br />
siger det vel sig selv, at man fra toppen har en fortræffelig udsigt over Vejle Fjord og Trelde Næs.<br />
Den smukke natur ved fjorden tiltrækker mange mennesker hver sommer, og sådan har det været i<br />
hvert fald siden 1914, hvor fjordbådene begyndte at sejle hertil fra Vejle. Der blev bygget et nyt dampskib til<br />
formålet, som kunne tage hele 400 passagerer, og som ikke overraskende fik navnet ”Hvidbjerg”. Sommersejladsen<br />
på fjorden fortsatte indtil 1964, men trods sporadiske forsøg på at genoptage den er det endnu<br />
ikke lykkedes.<br />
I Hvidbjerg måtte eventuelle overnattende gæster til en begyndelse tage til takke med en teltlejr, men<br />
i 1930’erne blev der opført et hotel, som fik navnet ”De Tre Vande”. Der opstod også en lille kunstnerkoloni,<br />
nærmest som en slags Skagen en miniature; den første maler var englænderen William Giles (1872-<br />
1939), hvis mor stammede fra Danmark. Han var begejstret for den flotte natur langs fjorden, og i begyndelsen<br />
af 1900-tallet kom han flere gange med sin cykel og et lille telt på bagagebæreren. <strong>Et</strong> af hans hovedværker,<br />
”Det sidste glimt af en sommerdag, Vejle Fjord”, er formentlig malet i 1910.<br />
Arkitekt J. Jespersen fra Fredericia var medstifter af aktieselskabet Hvidbjerg A/S, der i 1913 købte<br />
Hvidbjerg med henblik på at udvikle turismen i området, og det var ham, der stod bag, da en af Fredericias<br />
gamle bindingsværksejendomme blev flyttet til Hvidbjerg. Her blev den genopført, sten for sten, og blev til<br />
”Hvidbjerghus”, der blev stillet til rådighed som kunstnerbolig. Den første beboer var maleren Johannes<br />
Glob (1882-1955) i 1914, og med ham var sønnen Peter Vilhelm, der senere blev arkæolog og rigsantikvar.<br />
165
Hvidbjerg Strand en oktobermorgen (Ptr-jul WP)<br />
Hvidbjergs ”guldalder” som malerkoloni begyndte dog først for alvor i 1930’erne, og efter krigen<br />
slog maleren og forfatteren Finn Gerdes (1914-95) sig ned i Hvidbjerg. Han navngav den kunstnergruppe,<br />
der bevægede sig væk fra det naturalistiske og i <strong>sted</strong>et søgte det abstrakte. Navnet var ”Spiralen”, som<br />
symboliserede vækst i opadgående retning mod lyset og solen, og gruppens første seks medlemmer var Otto<br />
Baagøe-Nielsen, Ejgil Uldall, Erling Jørgensen, Mogens Balle, Axel Wilmar og billedhuggeren A. Juhl-<br />
Jacobsen. Finn Gerdes forfattede teksten til ”Spiralens” første udstillingskatalog i 1947, og i de følgende år<br />
udvidedes kredsen med navne som Asger Jorn og Jørgen Nash. Dermed er mere end antydet en nær forbindelse<br />
til den senere langt mere berømte kunstnergruppe Cobra, der blev startet i Paris i 1948.<br />
→ Hvidbjergvej, 7080 Børkop.<br />
111. FREDERICIA<br />
Religiøs fristad<br />
M<br />
ARGUERITRUTEN går i en bue vest om Fredericias bymidte, men det lønner sig at se<br />
nærmere på byen, der på mange måder var og er anderledes end andre danske købstæder.<br />
Byen var resultatet af et kongeligt dekret, og baggrunden var de mange krige i<br />
1600-tallet, hvor Jylland var blevet besat af fjendtlige tropper i flere omgange. Derfor<br />
166
var der behov for en solid fæstning, og i <strong>sted</strong>et for at udbygge eksisterende forsvarsværker besluttedes det i<br />
slutningen af 1640’erne at anlægge en helt ny fæstning, så at sige på bar mark. Der lå ganske vist et par små<br />
landsbyer i forvejen, men deres gårde og huse blev nedlagt, og indbyggerne fik besked på at flytte til den ny<br />
by, der skulle opstå i forbindelse med fæstningen, og som i første omgang fik navnet Frederiksodde efter<br />
Frederik 3.<br />
Det er tydeligt, at byen er anlagt som en fæstningsby. På landsiden fik byen form som en kvart cirkel<br />
med ni store bastioner med voldgrave, og alle gaderne krydsede hinanden i en ret vinkel. Den knap færdigbyggede<br />
fæstning kom i ilden allerede i 1657, hvor svenskerne stormede den og nedbrændte både fæstningen<br />
og de bebyggelser, som var opstået i byen. Ergo måtte man starte forfra med både fæstning og by, og<br />
det viste sig nu, at det var svært at få folk til at flytte til Fredericia, som fra 1664 var fæstningens og byens<br />
navn. Det problem søgte Christian 5. at løse ved i 1674 at give den ny by en stribe privilegier, der gav forskellige<br />
økonomiske rettigheder og – navnlig – religionsfrihed til byens indbyggere. De behøvede altså ikke<br />
at bekende sig til den evangelisk-lutherske tro, som ellers var den eneste lovlige religion i Danmark. Denne<br />
særstilling beholdt Fredericia indtil vedtagelsen af Grundloven i 1849, der tilstod alle danskere religionsfrihed,<br />
og det tiltrak både katolikker, jøder og de reformerte, der nok er protestanter, men som ikke tager deres<br />
udgangspunkt i Luther.<br />
Jøderne fik lov at bygge en synagoge i Fredericia, der eksisterede helt frem til 1902. Katolikkerne<br />
byggede Sankt Knuds Kirke i 1767, men kirken var uden tårn de første 200 år, fordi Fredericia netop var<br />
en fæstningsby: Man ville ikke forære fjenden et let mål at sigte efter. De første reformerte – eller huguenotter,<br />
som de også kaldtes – kom til Fredericia i 1720 efter særlig invitation fra Frederik 4. De kom fortrinsvis<br />
fra Frankrig, og derfor støder man den dag i dag på mange franske efternavne, når man kigger i<br />
Fredericias vejviser. Deres spartanske kirke, der blev indviet i 1736, lever stadig i bedste velgående.<br />
Selvom der var stationeret en garnison i byen, blev der ikke bygget nogen kaserne. Der blev ganske<br />
vist opført nogle simple barakker, men de var ikke meget bevendt, for de manglede både døre, vinduer, gulvplanker<br />
og tagsten, og i 1671 gennemførte Christian 5. derfor en ”byttehandel” med byens borgere. De fik<br />
lov at råde over barakkerne, men til gengæld skulle de huse soldaterne i deres huse. De menige soldater blev<br />
indkvarteret i husets ”soldaterkammer”, og disse soldaterkamre var rent faktisk i brug helt indtil 1930’erne,<br />
hvor byens første kaserne blev bygget.<br />
→ Den Reformerte Kirke, Dronningensgade 87, 7000 Fredericia.<br />
167
112. LILLEBÆLT<br />
Den gamle Lillebæltsbro<br />
T bygge bro er en ingeniørmæssig bedrift, som vi har mestret i Danmark i mindst 1.000<br />
A<br />
år. Den første bro, vi har kendskab til, er den imponerende, 760 meter lange træbro<br />
over Ravning Enge vest for Vejle, som antages af være bygget af Harald Blåtand omkring<br />
980. Den førte over de sumpede enge ved Vejle Å, men ikke for at lette den lokale befolknings<br />
samfærdsel. Formålet var tydeligvis at gøre det nemmere og hurtigere at flytte<br />
kongens hærstyrker til og fra kongesædet i Jelling. Almindelige dødelige fulgte så vidt muligt veje, der ligesom<br />
Hærvejen forløb langs vandskel, og skulle man endelig forcere et vandløb, måtte man håbe på lav vandstand<br />
ved et vade<strong>sted</strong>.<br />
I middelalderen begyndte man imidlertid at tænke på de almindelige vejfarendes ve og vel, og man har<br />
eksempelvis fundet rester af en stenbro ved Løvel, hvor den gamle landevej mellem Aalborg og Viborg krydsede<br />
Skals Å. Den er formentlig bygget omkring år 1300, og på samme egn er fundet rester af yderligere<br />
fire stenbroer. Efterhånden kom der også stenbroer de få <strong>sted</strong>er, hvor Hærvejen ned gennem Jylland passerede<br />
vandløb. Immervad Bro, Gejlå Bro og Povls Bro er således fra henholdsvis 1786, 1818 og 1844.<br />
Danmarks første jernbro var Frederiksbro i Odense, som førte over Odense Å, og som åbnede i<br />
1844. Dermed indledtes en teknisk udvikling, som førte frem til vore tiders stål- og betonbroer. Samtidig<br />
skete der en markant ændring; de første broer var ydmyge og tjente kun det ene formål at sørge for, at folk<br />
kunne komme tørskoet fra den ene bred til den anden. De nye broer kom derimod til at dominere landskabet<br />
og blev bygget for at blive set; brobygning blev en kunst, og brobyggerne måtte ikke blot være teknisk<br />
dygtige. Arkitekturen og det æstetiske udtryk kom til at spille en stadig større rolle.<br />
1930’erne var det store brobygningsårti i Danmark. Det hang sammen med den stadig større samfærdsel,<br />
der navnlig var en følge af den øgede motorisering og af behovet for, at mennesker og gods kunne<br />
komme hurtigere frem mellem landsdelene, men det hang også sammen med, at den socialdemokratiske<br />
Stauning-regering havde behov for at igangsætte store offentlige beskæftigelsesarbejder for at nedbringe<br />
arbejdsløsheden. I de dystre tider efter krakket på Wall Street i 1929 skabte brobyggerierne både arbejdspladser<br />
og national stolthed.<br />
De to mest epokegørende brobyggerier var Lillebæltsbroen fra 1935, som <strong>Margueritruten</strong> benytter<br />
på sin færd fra Jylland til Fyn, og Storstrømsbroen fra 1937, men i samme årti åbnedes også Christian 10.s<br />
Bro over Alssund (1930), Limfjordsbroen mellem Aalborg og Nørresundby (1933), Kronprins Frederiks<br />
Bro i Frederikssund (1935), Oddesundbroen (1938) og Vilsundbroen (1939), efterfulgt af Aggersundbroen<br />
i 1942 og Dronning Alexandrines Bro til Møn i 1943.<br />
Lillebæltsbroen var oprindelig kun tænkt som en jernbanebro, men den stigende biltrafik fik Folketinget<br />
til at omgøre sin beslutning og tilføje en seks meter bred vejbro. Den 1.178 meter lange bro blev<br />
anlagt i flere etaper: Man begyndte med sænkekasserne, hvoraf den første var på plads i vandet i maj 1931,<br />
derefter støbtes strømpillerne, og den nittede stålkonstruktion stod færdig i november 1934. Til sidst byg-<br />
168
gedes jernbanen og vejbanen, og det hele stod klar til indvielsen den 14. maj 1935, der blev overværet af op<br />
mod 50.000 mennesker og et stort antal honoratiores med kong Christian 10. og statsminister Th. Stauning<br />
i spidsen. <strong>Et</strong> af Statsbanernes splinterny røde lyntog sprængte den røde snor, og Statsradiofonien var<br />
på pletten og sendte hele begivenheden i radioen fra en ligeledes funklende ny reportagevogn.<br />
Bridgewalking på den gamle Lillebæltsbro (Steffen Stamp, VisitFyn)<br />
I dag er den gamle Lillebæltsbro delvis gået på pension; den ny motorvejsbro over Lillebælt åbnede i<br />
1970. Til gengæld kan man opleve broen på nærmeste hold, hvis man køber billet til Lillebælt Bridgewalking:<br />
Fastspændt til en sikkerhedsskinne går man oven på brokonstruktionen i 60 meters højde.<br />
→ Bridgewalking Velkomstcenter, Galsklintvej 4, 5500 Middelfart. bridgewalking.dk<br />
169
113. HAMMER BAKKER<br />
Husmandskunstnerne<br />
Å turen mellem Hjallerup og Nørresundby tangerer <strong>Margueritruten</strong> Hammer Bakker, som<br />
P<br />
er et ualmindelig dejligt <strong>sted</strong> med skovklædte bakker og dramatiske kløfter. Landskabet er<br />
dannet af istidens gletsjere, som skubbede enorme bunker af sand og grus foran sig, og af<br />
smeltevandet, der gravede sig vej dybt ned i sandet. Her er et rigt plante- og dyreliv; navnlig<br />
findes der et utal af sommerfugle, blandt dem flere sjældne arter, og om efteråret myldrer<br />
svampene frem i skovbunden. Og så var Hammer Bakker for 100 år siden hjem<strong>sted</strong> for en kunstnerkoloni,<br />
som dog aldrig nåede samme popularitet og aldrig blev lige så feteret som Skagensmalerne.<br />
Hammer Bakker (VisitAalborg)<br />
I begyndelsen af 1900-tallet ejedes det meste af Hammer Bakker af sagfører Anders Olesen (1859-<br />
1929), der i folkemunde aldrig hed andet end ”kongen af Hammer Bakker”. Han var den ældste i en børneflok<br />
på 13, og efter at have taget juridisk eksamen blev han ansat på et advokatkontor i Nørresundby. Han<br />
overtog advokatfirmaet i 1887 og drev det til sin død, men hans virkelyst og energi var legendarisk, og da<br />
han i 1898 havde været med til at stifte Nørresundby Bank, fungerede han som bankens direktør i de følgende<br />
29 år.<br />
I 1900 flyttede den inkarnerede pebersvend sammen med sin søster ind i den statelige villa Møgelbjerg,<br />
som han netop havde fået bygget i Hammer Bakker, og i 1909 beko<strong>sted</strong>e han af egne midler opførel-<br />
170
sen af kirken i Vodskov. Han opkøbte i årenes løb så stor en del af bakkerne, som han overhovedet kunne<br />
komme af <strong>sted</strong> med, og hans kongstanke var, at de dengang lyngklædte bakker skulle tilplantes med skov –<br />
måske fordi han kom til verden i det karrige landskab ved Vren<strong>sted</strong> længst mod vest i Vendsyssel, hvor der<br />
ikke fandtes så meget som skyggen af et træ.<br />
Det var hos Anders Olesen, at maleren Jens Vige (1864-1912) og hans nygifte kone Marianne i<br />
sommeren 1904 lejede et hus i Gl. Vodskov. De blev så glade for <strong>sted</strong>et, at de vendte tilbage sommer efter<br />
sommer, og det var gæstfriheden i det lille hus hos ægteparret Vige, som fik en række kunstnere og forfattere<br />
til at opsøge Hammer Bakker. De er blevet kaldt ”husmandskunstnerne”, og sandt er det, at stilen var<br />
en ganske anden og betydeligt mere lavmælt end i Skagen. De centrale figurer var ægteparret Vige, og de<br />
gik godt i spænd med Anders Olesen med deres afsky for alt, hvad der var prangende og luksuriøst.<br />
Jens Vige var ikke særlig anerkendt i samtiden, og i dag er han velsagtens fuldstændig glemt. Men han<br />
var uddannet på Krøyers malerskole, og han ses på et af Michael Anchers billeder fra Brøndums spisestue i<br />
Skagen. Der var det særlige ved ham, at han kun malede om sommeren – og at han var uhyre kritisk med sine<br />
egne produktioner. Ofte kasserede han dem, fordi han ikke var tilfreds med dem. Marianne var omsorgsfuld<br />
og betænksom, og det var givetvis hendes fortjeneste, at kolonien opstod og hang sammen, i hvert fald<br />
indtil Jens Vige døde i en alt for ung alder.<br />
Kredsen omfattede navne som Johan Skjoldborg, Thøger Larsen, Niels Hansen Jacobsen, der udførte<br />
et springvand til Møgelbjerg, og Niels Larsen Stevns, der var med til at male alterbilledet i Vodskov Kirke,<br />
og bag kredsens aktiviteter aner man hele tiden Anders Olesens skikkelse som en slags brygger Jacobsen i<br />
nordjysk mæcenformat. Han lånte dem penge, og han købte deres værker.<br />
Aalborg Kommune har etableret tre afmærkede vandreruter i Hammer Bakker. På den gule rute passerer<br />
man tæt forbi Møgelbjerg og går gennem det område, som Anders Olesen donerede til De Kellerske<br />
Anstalter, der i 1916 oprettede en åndssvageanstalt. Efter Olesens død i 1929 blev villaen anvendt som<br />
småbørnsasyl, men er i dag i privateje.<br />
→ Møgelbjerg, Bodil Hjorths Vej 14, 9310 Vodskov.<br />
114. AALBORG<br />
En tusindkunstner<br />
ELE landets opmærksomhed var i 1933 rettet mod Aalborg. For det første blev Limfjordsbroen<br />
indviet med deltagelse af selveste statsminister Th. Stauning, der i dagens<br />
H<br />
anledning udtalte følgende ord, der nok skal have fået mere end én aalborgenser til at<br />
ranke ryggen: ”Denne store jyske by er foregangsbyen for hele Danmark”.<br />
For det andet slog Nordjysk Udstilling i Aalborg sine porte op den 1. juni 1933<br />
med det resultat, at ikke mindre end 350.000 publikummer i løbet af to måneder kom for at se, hvad Aal-<br />
171
org og Nordjylland kunne byde på. Ideen til udstillingen<br />
var undfanget af Viggo Vagnby (1896-<br />
1966), som var tegner og reklamemand, og som i<br />
sin egenskab af sekretær i Aalborg-Nørresundby<br />
Reklameforening havde ivret for en sådan udstilling.<br />
Han var noget af en tusindkunstner, og det<br />
var også ham, der tegnede skitserne til udstillingens<br />
forskellige bygninger. Udstillingen blev placeret<br />
på et areal ved Kong Christians Allé, hvor<br />
der tidligere havde været grusgrav (og hvor den<br />
finske mesterarkitekt Alvar Aaltos kunstmuseum<br />
nu ligger).<br />
<strong>Et</strong> par af udstillingens bygninger fik lov at<br />
blive liggende. Det gælder for det første det 55<br />
meter høje Aalborgtårn, der var udstillingens vartegn,<br />
og som egentlig skulle rives ned, da udstillingen<br />
sluttede, men det viste sig, at den manøvre<br />
ville koste den nette sum af 40.000 kr., så i <strong>sted</strong>et<br />
købte Det Broderlige Skydeselskab tårnet, og siden<br />
har det hørt til blandt Aalborgs mest yndede<br />
seværdigheder. Men det gjaldt for det andet den Aalborgtårnet (Tiefenschärfe WP)<br />
ikke specielt kønne og tøndeformede Aalborghal,<br />
der var opført som udstillingens hovedbygning. Den kom til at gøre tjeneste som udstillingshal og koncertsal<br />
for op til 3.000 tilhørere, indtil den under besættelsen blev beslaglagt til indkvartering af tyske tropper.<br />
Det varede dog kun kort, for hallen nedbrændte i januar 1941; brandårsagen er til dato ikke opklaret.<br />
Aalborgenserne ville imidlertid ikke undvære en stor hal, og hurtigt begyndte planerne for byggeriet<br />
af en ny hal at tage form. Nu skulle den imidlertid ikke ligge i grusgraven, men i Papegøjehaven (som i dag<br />
kendes som Kildeparken). På grund af besættelsen trak det imidlertid ud, men i 1949 kunne grundstenen<br />
nedlægges, og trods materialemangel blev hallen færdig, så den kunne indvies i 1953. Det var en kraftpræstation<br />
af byen Aalborg; da hallen var færdig, lød den samlede regning på 17 mio. kr.; til sammenligning<br />
var Aalborg Kommunes samlede budget i 1949 på 17,5 mio. kr.!<br />
Aalborghallen – som i dag hedder Aalborg Kongres & Kultur Center – har gennem årene lagt rum til<br />
en perlerække af store kunstneriske oplevelser, ikke mindst takket være en stribe meget kreative og gennemslagskraftige<br />
direktører. I de første mange år spillede det givetvis også en rolle for Aalborghallens gode<br />
renommé, at Statsradiofonien hver søndag transmitterede fra hallens fornemme restaurant. Mange af den<br />
ældre generation vil huske det næsten forjættende øjeblik, når radioen stillede om til dansemusik fra Restaurant<br />
Kilden i Aalborg med Kaj Julian eller Teddy Petersen på dirigentpodiet.<br />
Men tilbage til Viggo Vagnby. Det var ham, der i 1953 skabte den berømte turistplakat ”Wonderful<br />
Copenhagen” for København, turistplakaten over alle turistplakater. På plakaten stopper en uniformeret<br />
færdselsbetjent hele trafikken, inklusive livgarden, en masse fodgængere, biler og et par af Københavns nu<br />
172
længst hedengangne sporvogne, for at en andemor med sine ællinger kan passere gaden. Indbegrebet af<br />
dansk hygge og hensynsfuldhed; et Danmark og et København, som for længst er passé, men som ”solgte”<br />
fantastisk godt, ikke mindst i USA, hvor man fandt netop denne andedamsidyl rent ud sagt ”gorgeous”. Det<br />
var det København, som Danny Kaye sang om i den lovlig sukkersøde H.C. Andersen-film fra 1952 – og<br />
som Danny Kaye af uransagelige grunde insisterede på at udtale ”Copenhagen” på tysk og derfor sang<br />
”Wonderful Kopenhagen”…<br />
Ingen tvivl om, at denne plakat i mange år var en værdifuld reklame for den københavnske turisme,<br />
men efterhånden blev det billede, den formidlede af Danmarks hovedstad unægtelig en smule forældet. Men<br />
ikke desto mindre skal følgende anekdote være sand: 40 år efter plakatens fremkomst ville den københavnske<br />
turistorganisation deltage i en konkurrence i London om den bedste nye turistplakat. Derfor indsendte<br />
man et antal sådanne til juryen – og da man åbenbart stod og manglede noget at pakke de nye<br />
plakater ind i, greb man en af de gamle Vagnby-plakater, som stadig var på lager, og lod den være indpakningspapir<br />
for de nye plakater. Stor var forbløffelsen i København, da juryen kårede netop den af indsenderne<br />
forsmåede Vagnby-plakat som vinder af konkurrencen. Selv efter 40 år var denne plakat<br />
tilsyneladende – i hvert fald i juryens øjne – den, der bedst udtrykte juryens egen forestilling om København.<br />
Om ikke andet er anekdoten et bevis på Viggo Vagnbys uforlignelige evner som plakatkunstner.<br />
→ Aalborgtårnet, Søndre Skovvej 30, 9000 Aalborg. aalborgtaarnet.dk<br />
→ Kunsten Museum of Modern Art, Kong Christians Allé 50, 9000 Aalborg. kunsten.dk<br />
→ Aalborg Kongres & Kultur Center, Europaplads 4, 9000 Aalborg. akkc.dk<br />
115. NIBE<br />
Sankt Jørgen, dragen og silden<br />
EST for Aalborg kommer <strong>Margueritruten</strong> til Nibe, der opstod som fiskerleje i 1300-<br />
V<br />
tallet, men som takket være det rige sildefiskeri i Limfjorden udviklede sig til et større<br />
bysamfund i 1400-tallet. Nibesilden blev kendt viden om og blev faktisk et af Danmarkshistoriens<br />
første ”brands”.<br />
Sildeeventyret toppede i 1500-tallet, og der er beretninger om fisk i så store<br />
mængder, at man kunne skovle dem op med hænderne. Sildene var eftertragtede over det meste af Europa<br />
og navnlig i de katolske lande, hvor fisken var en vigtig del af kosten under fasten. Til fiskeriet anvendte man<br />
de fladbundede sildekåge, der kunne sejle på lavt vand, og som gav optimale betingelser for at stå på båden<br />
og arbejde med net og ruser. Mod slutningen af 1700-tallet blev der stadig længere mellem sildestimerne,<br />
og til sidst forsvandt silden helt fra Limfjorden.<br />
Når man er i Nibe, bør man gøre sig selv den tjeneste at stikke hovedet inden for i byens store kirke.<br />
Her finder man nemlig et særpræget minde om Nibes sildeeventyr: Kirkeskibet er en sildekåg. <strong>Et</strong> stort kalk-<br />
173
maleri i kirken fortæller historien om Sankt Jørgen og dragen. Denne Jørgen skal have været en kristen,<br />
romersk soldat, der en dag kom til en lille by ved navn Silene i Lilleasien. Byen var i mange år blevet hjemsøgt<br />
af en drage, der holdt til i en nærliggende sø – og for at pacificere dragen ofrede indbyggerne hver dag<br />
et barn, så dragen kunne få føde i livet. Det skete efter lodtrækning, og en skønne dag faldt loddet på kongens<br />
datter. Kongen forsøgte på alle måder at undgå, at datteren skulle prisgives dragen, men uden held.<br />
Netop som hun begav sig ud til dragen, kom den gode soldat forbi på sin hvide ganger, og selvom kongedatteren<br />
råbte til ham, at han skulle skynde sig væk for at undgå dragen, red han nærmere.<br />
I det samme løftede dragen sit vældige hoved op af søen – og trods det skræmmende syn red soldaten<br />
helt hen til dragen, slog korsets tegn og gennemborede dens hals med sin lanse. Det overlevede dragen<br />
ikke, den tapre soldat var hele byens helt, og kongen og resten af byen omvendte sig til kristendommen.<br />
Ikke desto mindre blev den gode Jørgen forfulgt på grund af sin kristne tro, og ifølge overleveringen blev<br />
han henrettet den 23. april i året 303 som led i den romerske kejser Diocletians forfølgelse af kristne. Efter<br />
sin død blev han helgenkåret, og på hans dødsdag mindes han stadig for sin tapperhed og sin beredvillighed<br />
til at hjælpe andre i nød.<br />
→ Nibe Kirke, Mellemgade 6A, 9240 Nibe.<br />
116. LØGSTØR<br />
Frederik VII’s Kanal<br />
PRINDELIG var Limfjorden ved Løgstør Grunde så lavvandet, at det kneb for skibstrafikken<br />
at passere. Det var selvfølgelig et problem for handelsmændenes skibe, men det vanske-<br />
O liggjorde også transporten af kongens skattekorn – og det kunne man ikke bare sidde overhørig.<br />
Den alle<strong>sted</strong>snærværende Christian 4. befalede derfor i 1636 lensmanden Jørgen<br />
Urne, at han skulle indkalde bønder, gejstlige og adelige til et møde, så man kunne finde en<br />
løsning på problemet. Både dette møde og et senere møde i 1647 endte imidlertid resultatløst, og forsøg<br />
med en muddermaskine i midten af 1700-tallet havde heller ikke den ønskede virkning.<br />
Først i 1854 skete der noget: Statens vandbygningsmester Carl Carlsen fik i opdrag at tegne og beregne<br />
et projekt, der bestod i at grave en kanal mellem Løgstør og Lendrup og at anlægge trækstier langs<br />
kanalen, hvor heste kunne trække skibene i tilfælde af modvind eller vindstille. Den 4½ kilometer lange og<br />
tre meter dybe Frederik VII’s Kanal blev færdig i 1861 efter fire års arbejde. Den blev gravet med skovl af<br />
400 tyske arbejdere – og jorden blev kørt væk på trillebør!<br />
Selve åbningen fandt <strong>sted</strong> den 13. juli 1861 i overværelse af Frederik 7. og grevinde Danner, der om<br />
bord på dampskibet ”Aalborg” sagte gled gennem kanalen til akkompagnement af hornmusik og hurraråb.<br />
Kongen havde allernådigst givet tilladelse til, at kanalen kunne opkaldes efter ham, og den festlige dag<br />
sluttede med gallamiddag på Hotel Limfjorden.<br />
174
Frederik VII's Kanal (Mie Krarup Madsen)<br />
At der var behov for kanalen, fremgår af, at 110 fartøjer allerede i løbet af den første måned passerede<br />
gennem kanalen. Den endte imidlertid med at blive overflødig. Det højeste antal passager var i finansåret<br />
1898-99, hvor 2.923 skibe gik gennem kanalen, men allerede i 1901-02 var tallet faldet til sølle 138.<br />
Forklaringen var den enkle, at det var blevet teknisk muligt at grave en rende med en dybgang på 10 fod<br />
gennem Løgstør Grunde. Dette arbejde blev afsluttet i 1901 – og det fik altså omgående effekt på benyttelsen<br />
af kanalen. Kanalen lukkede i 1913, da man var sikker på, at det kunne lade sig gøre at holde sejlrenden<br />
gennem sandbanken i Limfjorden åben, og i dag er kanalen en fredet idyl.<br />
Ved kanalen i Løgstør ligger Limfjordsmuseet, der bl.a. lægger beslag på den smukke Kanalfogedbolig.<br />
Museet fortæller om fiskeri, søfart, stormfloder og bådebyggeri på og ved Limfjorden gennem tiderne.<br />
→ Limfjordsmuseet, Kanalvejen 40, 9670 Løgstør. limfjordsmuseet.dk<br />
175
117. FARSØ<br />
Nobelpristageren og hans søster<br />
stuen med gavlvinduerne mod nord i det efter vore dages målestok beskedne hvide hus fra<br />
I<br />
begyndelsen af 1800-tallet kom Johannes V. Jensen (1873-1950) efter eget udsagn til verden<br />
den 20. januar 1873. I dette hus i Søndergade i Farsø havde dyrlæge Hans Jensen lejet<br />
to værelser til sig selv, sin kone og sine børn, og Johannes var næstældste barn og det eneste<br />
af dyrlægens 11 børn, der blev født her i byens gamle smedehus. Køkkenet måtte dyrlægefamilien<br />
dele med husets ejer, som både var landmand og smed.<br />
Langt senere blev huset bl.a. anvendt som turistkontor, men efterhånden forfaldt det og var meget tæt<br />
på en nedrivningsdom. Imidlertid blev det overtaget af Lions Club i Farsø, der fik held til at realisere en<br />
gammel drøm om at etablere et museum for Johannes V. Jensen. Museet åbnede i 1991, og i 2011 kunne<br />
det ny Johannes V. Jensen Museum indvis. Det centrale rum i arkitekten Palle Breinholms bygning er Rotunden,<br />
kaldet ”Arbejdets Rum”, der rummer genstande fra Johannes V. Jensens arbejdsværelse.<br />
Som barn kørte Johannes tit med sin dyrlægefar på besøg hos omegnens bønder, og da han skrev sine<br />
”Himmerlandshistorier”, hentede han store dele af stoffet hos de himmerlændinge, som han havde lært at<br />
kende i sin barndom. Hans forfatterskab er båret af konflikten i hans sind mellem på den ene side livshunger<br />
og livsmod og på den anden side en dyb pessimisme, der på mange måder blev det bærende tema i hans forfatterskab.<br />
Hans i dag kendteste bog ”Kongens Fald” fra 1900-01 blev i 1999 kåret af Politikens læsere<br />
som århundredets bedste roman, og han er den ene af kun tre danske forfattere, der har fået Nobelprisen i<br />
litteratur, nemlig i 1944 (i 1917 blev prisen delt mellem Karl Gjellerup og Henrik Po-toppidan).<br />
Men endskønt han var en gudbenådet forfatter, ville han egentlig have været læge. Han startede faktisk<br />
på lægestudiet, men han opgav efter tre år til fordel for litteraturen. Det forklarer sikkert følgende anekdote,<br />
som fortælles af Johannes Møllehave: Da Johannes V. Jensen modtog Nobelprisen, blev han spurgt,<br />
om han var glad for den. ”Ja”, svarede han, ”men jeg er gladere for, at mine tre sønner blev læger”.<br />
Johannes V. Jensen var ikke den eneste af Farsø-dyrlægens børn, der blev forfatter. Det gjorde også<br />
datteren Thit (1876-1956). ”Hun var en flamme”, står der på hendes mindesten på kirkegården, og ordene<br />
refererer bl.a. til, at hun var særdeles aktiv i kampen for kvindernes ligeberettigelse. Hendes forfatterskab<br />
omfattede bl.a. historiske romaner som ”Stygge Krumpen” fra 1936. De to søskende var begge i besiddelse<br />
af et voldsomt temperament, og da de begge begyndte at stige til vejrs på den litterære stjernehimmel, opstod<br />
der et indædt fjendskab mellem dem. De beskyldte hinanden for det værste og kunne absolut ikke være<br />
i stue sammen.<br />
På sin vis er det derfor paradoksalt og tæt på naturstridigt, at de i 2019 så at sige er kommet under<br />
samme tag; en tilbygning til Johannes V. Jensen Museet rummer Thit Jensens brogede univers med smykker,<br />
beklædningsgenstande, bøger og malerier af Johannes’ og Thits lillebror Hans.<br />
→ Johannes V. Jensen & Thit Jensen Museet, Søndergade 48, 9640 Farsø. jensenmuseet.dk<br />
176
118. LERKENFELD<br />
Da fæstebønderne blev herremænd<br />
ÅR man kører på <strong>Margueritruten</strong> mellem Farsø og Aalestrup, passerer man i ådalen herregården<br />
Lerkenfeld, som kan ses fra vejen, men som der ikke er offentlig adgang til.<br />
N Der synes ikke helt at være enighed om stavemåden – nogle gange staves herregården<br />
også Lerkenfeldt – men til gengæld er der ingen tvivl om, at gården i 230 år har tilhørt<br />
familien Kjeldsen.<br />
Gårdens historie begynder dog næsten 250 år tidligere. Den hovedrige adelsmand Jørgen Lykke<br />
(1515-83) lagde i 1555 tre gårde sammen til en herregård, som han kaldte Bonderupgård, og det var også<br />
ham, der på samme tid fuldførte den hovedbygning i to etager, som står den dag i dag. I romanen ”Jørgen<br />
Lykke” fra 1931 beskriver Thit Jensen ham som klog, men også pragtlysten og grisk, og hun fortæller,<br />
hvordan han som discipel i Vitskøl Kloster mi<strong>sted</strong>e troen, da en selskabeligt overrislet munk røbede klostrets<br />
hemmelighed for ham: De helgenlevn, som var klostrets helligste klenodie og rigdomskilde, var i virkeligheden<br />
forfalskede og lavet af gedeben. Fra den dag var det slut med Jørgen Lykkes tro; det eneste, han interesserede<br />
sig for i resten af sit liv, var at opnå magt og rigdom.<br />
Det må siges at være lykkedes for ham. Han blev lensmand og rigsråd, og hans rigdom var enorm,<br />
men det hedder sig, at hans metoder ikke altid tålte dagens lys. Takket være arv, ægteskab og pengeudlån til<br />
kronen kom han i besiddelse af flere godser, og det fortælles, at han spiste af sølvfade, og at en af salene på<br />
hans herregård Overgård ved Mariager Fjord var udstyret med et forgyldt gulv. Han må have været en ganske<br />
facetteret personlighed, for den ene dag kunne hans hidsighed nærmest tage magten fra ham, og den<br />
næste dag var han gavmildheden selv og gav anledning til talemåden ”at stå åben som Jørgen Lykkes pung”.<br />
I 1681 blev Bonderupgård overtaget af den borgerligt fødte Peder Madsen Lerche (1642-99). Han<br />
blev adlet og ændrede herregårdens navn til Lerkenfeld, men også han blev beskyldt for at anvende ufine<br />
metoder, og i forbindelse med hans død kaldte en præst ham i et smædeskrift ”en landeplage, enkers pest,<br />
et skarn, et drog, en jøde”. Lerche’rne blev efterfulgt af slægten Lüttichau, og den 19. marts 1792 indfandt<br />
tre bondesønner ved navn Mikkel, Jens og Peder Kjeldsen sig for at købe stude hos Christian Cæsar Lüttichau<br />
(1745-97) på Lerkenfeld. Da handelen var afsluttet, skulle der som traditionen bød drikkes lidkøb, og<br />
det udviklede sig vistnok til et ret så fugtigt drikkelag. I hvert fald skal godsejeren være blevet temmelig<br />
tillakket, og da han – måske i spøg – spurgte de tre bondesønner, om de ville købe Lerkenfeld for 70.000<br />
rigsdaler, slog de til. Papirerne blev omgående underskrevet, og det hjalp ikke, at Lüttichau efterfølgende<br />
fortrød både handelen og den billige pris. De tre sønner af en fæstebonde blev dermed herremænd over<br />
fæstebønderne. De var utvivlsomt dygtige landmænd, men deres metoder krævede mere arbejde af bønderne.<br />
Det var de langt fra tilfredse med, og det hed sig sågar, at bondeplageren Mikkel Kjeldsen var så fæl, at<br />
han ikke fik fred i sin grav, men gik igen på gården.<br />
→ Lerkenfeld, Svingelbjergvej 106, 9640 Farsø.<br />
177
119. AALESTRUP<br />
20.000 roser<br />
VIS man leder efter en typisk dansk stationsby, er Aalestrup er ualmindeligt godt bud.<br />
H<br />
Selv om Himmerland ikke just var tæt befolket, greb jernbanefeberen i sidste halvdel af<br />
1800-tallet også de ellers så sindige himmerlændinge efter princippet: ”So ein Ding<br />
wollen wir auch haben!”. Efter et længere tilløb nedsatte man i 1875 en komité, der<br />
skulle fremlægge forslag til en jernbaneforbindelse fra Løgstør til enten Viborg eller<br />
Hobro. Den salomoniske løsning blev et forslag om en såkaldt gaffelbane, der førte fra Løgstør til både Viborg<br />
og Hobro, og efter endnu en del genvordigheder kunne banen mellem Hobro og Løgstør åbne i 1893,<br />
ligesom man senere samme år var klar til at sende det første tog af <strong>sted</strong> på sidebanen mellem Viborg og Aalestrup.<br />
Den Jydske Rosenpark (Mie Krarup Madsen)<br />
Det var med andre ord Aalestrup, som gik af med sejren, da man skulle vælge det <strong>sted</strong>, hvor de to<br />
”gafler” skulle mødes. Man havde også haft Aars inde i billedet, men endte altså med at vælge den lille og<br />
særdeles beskedne landsby Aalestrup, der midt i 1800-tallet bestod af en håndfuld gårde og et fattighus. Al-<br />
178
lerede inden åbningen af jernbanen var Aalestrup ganske vist blevet beriget med en mølle, et bageri og et<br />
par håndværkere, men jernbanen fik enorm betydning for landsbyen, der i løbet af få år kunne prale af to<br />
smedjer, to bagerier, tre købmænd, et andelsmejeri og hele fem fabrikker, nemlig en cementfabrik, en øl- og<br />
maltfabrik, et uldspinderi, et savværk og cykelfabrikken ”Jyden”. I løbet af de første otte år efter åbningen af<br />
banen steg indbyggertallet i Aalestrup fra 58 til 512.<br />
I 1914 købte Aalestrups håndværker- og borgerforening en grund med henblik på at etablere et lystanlæg,<br />
og i 1928 kunne man skride til opførelsen af en pavillon i anlægget, der vistnok var en efterligning af<br />
den berømmelige restaurant ”Kilden” i Aalborg. Pavillonen forpagtedes til hotelejer Johannes Svendsen,<br />
der forpligtede sig til at søge spiritusbevilling – men han fik afslag i første omgang, da politimesteren i Hobro<br />
havde hørt forlydender om druk og slagsmål på <strong>sted</strong>et. I andet forsøg i 1934 fik han dog bevillingen,<br />
men kun i sommermånederne. Det var dog uden betydning, eftersom pavillonen slet ikke kunne opvarmes.<br />
Da foreningen Aalestrup Lystanlæg i 1954 opgav ævred, overgik ejerskabet til lystanlægget til kommunen,<br />
og pavillonen anvendtes i en årrække til dans, koncerter med såvel mandskor som private orkestre,<br />
danseopvisninger og dilettant. Sådan gik tiden, indtil blikkenslagermester Erik Nielsen, postmester O. Raae<br />
Hansen og mekaniker Ernst Hermann en dag mødtes over en dram og en bid brød. Ved den lejlighed opstod<br />
ideen om at plante 10.000 roser på skråningerne i lystanlægget og dermed omdanne anlægget til en turistattraktion.<br />
Ideen blev ført ud i livet i løbet af 1966, og den 8. juli 1967 fandt den officielle indvielse af Den<br />
Jydske Rosenpark <strong>sted</strong>. Landbrugsminister Chr. Thomsen holdt åbningstalen, og hele byen var flagsmykket.<br />
I 1986 gjorde en brand efter et lynnedslag kål på pavillonen, men den blev hurtigt genopført som en<br />
tro kopi af den gamle pavillon fra 1928, men dog nu med indlagt centralvarme. I den smukt beliggende park<br />
kan man i dag beundre 20.000 roser, fordelt på omkring 225 sorter, samt staudebede, krydderurter, træer,<br />
buske og volierer med påfugle.<br />
→ Den Jydske Rosenpark, Nygade 18C, 9620 Aalestrup. rosenparken.dk<br />
120. GEDSTED<br />
Paradiset ved Lovns Bredning<br />
EST for Aalestrup rammer <strong>Margueritruten</strong> landsbyen Ged<strong>sted</strong> på det <strong>sted</strong> lige midt i<br />
V<br />
byen, hvor landevejen fra Hobro slår et knæk. Herfra er der kun et stenkast til kirken,<br />
hvis skib og kor blev opført i romansk stil i 1100-tallet, mens våbenhuset, sideskibene<br />
og tårnet er tilføjet i gotisk tid, formentlig i 1300-tallet. De bevaringsværdige kalkmalerier<br />
stammer fra anden halvdel af 1400-tallet, og det er også værd at nævne, at kirken<br />
antagelig var den første landsbykirke i Danmark, der i 1922 fik et tårnur med tilhørende klokkespil.<br />
179
Det pågældende ur, der var fra 1757, havde gjort tjeneste på Sorgenfri Slot indtil 1900, og det var en<br />
gave fra en vis cand.pharm. Theodora Gronemann (1875-1948). Hun havde forelsket sig i apoteker Steen<br />
Steensen Topp i Farsø, men da de to en dag aflagde besøg på kirkegården i Ged<strong>sted</strong>, blev han pludselig syg<br />
og døde. Det viste sig, at frk. Gronemann arvede apotekeren, og hun besluttede, at han skulle mindes i den<br />
kirke, på hvis kirkegård hans jordiske rester hviler. Menighedsrådet i Ged<strong>sted</strong> var ærlig talt ikke specielt begejstret<br />
for denne donation, eftersom det ville blive nødvendigt at forhøje kirkens tårn med omkring 1½<br />
meter for at få plads til urværket. Der skulle altså en temmelig omfattende ombygning til, og de dermed forbundne<br />
omkostninger var ikke indeholdt i frk. Gronemanns gave. Men menighedsrådet endte med at sige ja<br />
tak, og klokkespillet kan høres hver dag kl. 12, når det spiller melodien til ”Dagen går med raske fjed”. Da<br />
frk. Gronemann døde i 1948, blev hun ligesom sin hjertenskær begravet på kirkegården i Ged<strong>sted</strong>.<br />
Ged<strong>sted</strong> omtales første gang i de skriftlige kilder i 1289, men antagelig har der været en bosættelse<br />
på dette <strong>sted</strong> i vikingetiden. Nede ved Lovns Bredning sydvest for Ged<strong>sted</strong> lå en kongsgård ved navn Holmmark<br />
(hvor der i dag er et sommerhusområde), og det var på denne gård, at Erik Menved den 1. marts 1289<br />
ud<strong>sted</strong>te et kongeligt brev, der gav Vitskøl Kloster kongelig beskyttelse. Også flere af dronning Margrete<br />
1.s breve er skrevet på Holmmark, og det hedder sig, at hun havde sin egen trædesten, når hun kom sejlende<br />
i Limfjorden og skulle gå i land ved Holmmark.<br />
Gennem århundreder var Ged<strong>sted</strong>s befolkning fiskere og landmænd, men i løbet af 1800-tallet slog<br />
flere handlende sig ned i byen. I 1887 fik Ged<strong>sted</strong> en brugsforening, og året efter åbnede andelsmejeriet.<br />
Til gengæld gik Ged<strong>sted</strong> glip af den udvikling, som jernbanen mange <strong>sted</strong>er førte med sig. Der var ganske<br />
vist planer om, at banen fra Aars til Hvalpsund skulle slå et slag omkring Ged<strong>sted</strong>, men den endelige linjeføring<br />
kom til at gå Ged<strong>sted</strong>s næse forbi. Da banen åbnede i 1910, var nærmeste station Ullits.<br />
Nu som før er bakkerne vest for Ged<strong>sted</strong> ned mod engene og Lovns Bredning et smukt <strong>sted</strong> med et<br />
rigt fugleliv, og det kan derfor ikke undre, at <strong>sted</strong>et af de lokale aldrig kaldes andet end Paradiset. Her er<br />
mulighed for en god travetur, der byder på en storslået udsigt over bredningen. I området findes der to afmærkede<br />
spor i landskabet, der begge udgår fra rastepladsen på landevej 533 mellem Viborg og Løgstør,<br />
lidt syd for det gamle vade<strong>sted</strong> over Lerkenfeld å.<br />
→ Ged<strong>sted</strong> Kirke, Torvegade 5D, 9631 Ged<strong>sted</strong>.<br />
121. KJELDGAARD<br />
Pelsfarmeren fra Canada<br />
H<br />
ERREGÅRDENE ligger tæt på halvøen Salling. Det har formentlig en sammenhæng<br />
med den fede og gode jord, som gav gode indtægter, og man skal lede længe efter en<br />
dansk adelsslægt, som ikke på et eller andet tidspunkt i Danmarkshistorien har ejet<br />
gods og gård i Salling. Herregårdene havde før i tiden stor betydning for lokalsamfun-<br />
180
dene på egnen, og mangen sallingbo har stadig familiemedlemmer, der har arbejdet som karle eller piger på<br />
de store gårde. I alt findes der omkring en snes store gårde i egnen omkring Skive, og én af dem er Kjeldgaard<br />
i det allernordligste Salling, som <strong>Margueritruten</strong> passerer undervejs mellem Sundsøre og Glyngøre.<br />
Man skulle måske tro, at Kjeldgaard var opkaldt efter en tidligere ejer ved navn Kjeld, men gården har<br />
såmænd fået sit navn efter en hellig kilde tæt på gården. I haven findes spor af en ældre hovedbygning, men<br />
kilderne er tavse om, hvem der var bygherren. Først i 1524 hører vi om en ejer af gården, nemlig Ove Vincentsen<br />
Lunge (død 1540), og fra ham kan man følge gårdens skæbne frem til 1709, hvor den købtes af<br />
Herluf (Herlov) Jensen (1679-1759), der tog navnet Stiernholm, da han blev adlet i 1747.<br />
Præsten i Selde brød sig tydeligvis ikke om hverken Jensen eller hans metoder, for han klagede i<br />
1737 over, at Jensen havde nedbrudt et grundmuret tårn ved kirken for at få byggematerialer til Kjeldgaard,<br />
og at han i øvrigt vanhelligede kirken ved at bruge den som kornmagasin! Jensens synderegister omfattede<br />
også manglende istandsættelse af kirkens klokker; den ene af dem var revnet, og den anden var slet ikke forsynet<br />
med et tov, så man kunne ikke ringe med den. Sønnesønnen Frederik Stiernholm (1760-1810) rev<br />
den gamle hovedbygning ned og opførte i 1787 den nuværende, trefløjede hovedbygning. Han var den<br />
sidste Stiernholm på Kjeldgaard, og gården skiftede i de kommende år hånd så hyppigt, at det nærmest er<br />
håbløst at holde styr på de mange, på hinanden følgende ejere.<br />
I perioden 1936-58 hed ejeren Carl Erling Jacobsen (1908-69), der var søn af Vagn Jacobsen<br />
(1884-1931) og forfatteren og kvindesagsforkæmperen Johanne (Jo) Jacobsen (1884-1963). Vagn Jacobsen<br />
var tredje generation af Carlsberg-dynastiet, men ægteskabet med Jo Jacobsen var ikke specielt lykkeligt<br />
og endte med skilsmisse i 1918. Carl Erling og søsteren Vibeke (1907-64) flyttede med moderen til herregården<br />
Rydhave ved Holstebro, hvor fruen temmelig uhæmmet brugte løs af eksmandens midler, indtil<br />
han døde. Derefter blev det smalhans, og hun forsøgte at slå sig igennem som forfatter. I mellemtiden var<br />
sønnen Carl Erling draget til Canada, hvor han ernærede sig som pelsfarmer, men han må være kommet til<br />
penge, for ikke alene var han i stand til at købe Kjeldgaard, men han beko<strong>sted</strong>e også en omfattende istandsættelse<br />
af hovedbygningen.<br />
→ Kjeldgaard, Kjeldgårdsvej 9, 7840 Roslev.<br />
122. ÅSTED<br />
Danmarks mindste borg<br />
L<br />
IGE syd for Å<strong>sted</strong>, som <strong>Margueritruten</strong> passerer i det nordlige Salling, ligger Østergård,<br />
som gør krav på at være Danmarks mindste borg, fordi borggården ikke er mere end 8,75<br />
meter på hver led. Østergård er noget så sjældent som en herregård fra tiden omkring Reformationen<br />
i 1536, der stort har bevaret sit udvendige udseende helt frem til i dag. Det helt<br />
181
særlige er, at Østergård ikke – som langt de fleste borge fra middelalderen – er blevet ombygget til et mere<br />
imødekommende herregårdsanlæg, men stadig står med sine tykke mure og taler direkte til os fra en fjern<br />
tid for 500 år siden.<br />
Gården er bygget i tre omgange i sengotisk stil: Vestfløjen kom først i 1516, derefter fulgte sydfløjen<br />
med riddersalen en snes år senere og til sidst nord- og østfløjen omkring 1550. Resultatet var en efter datidens<br />
forhold fortræffelig, befæstet gård i to etager med kamtakkede gavle, bygget i mursten over en høj<br />
sokkel af rå kampesten og omgivet af voldgrave og høje volde. Bygherrerne var Lucas Krabbe (død 1543) og<br />
hans søn Iver Krabbe (død 1561), der var ud af en gammel Sallingslægt. I 1408 omtales således en Niels<br />
Krabbe, der ejede en gård ved navn Nissum, som lå et par kilometer nord for den nuværende borg. Han<br />
havde åbenbart opført sig utilbørligt, for han måtte stå skoleret for dronning Margrete 1. i Viborg, hvor han<br />
fik besked på at aflevere noget gods, som han på uretmæssig vis havde tilegnet sig.<br />
Da Iver Krabbe døde, overgik Østergård til hans enke Magdalene Banner, der først døde i 1597. De<br />
er begge <strong>sted</strong>t til hvile i Å<strong>sted</strong> Kirke, hvor Iver Krabbe er afbildet med rustning på den imponerende ligsten.<br />
Den sidste af Krabbe’rnes efterkommere, som ejede Østergård, var Christian Lindenov, men under Svenskekrigene<br />
fik gården en yderst hård medfart, og i 1660 pantsatte han Østergård til magister Erik Olufsen<br />
Torm (1607-67), der var præst ved Vor Frue Kirke i København.<br />
Østergård (ukendt)<br />
Hermed begyndte en ny – men ikke nødvendigvis lykkeligere – tid. Gården havde ofte været ubeboet<br />
under de foregående ejere, der havde ladet ridefogeder og forpagtere stå for driften, og langt de fleste af de<br />
nye, borgerlige ejere ændrede ikke på den praksis. Mange af dem nåede næppe heller at beskæftige sig synderligt<br />
med gården, inden de solgte eller pantsatte den igen. Det hører vel også med i billedet, at den efterhånden<br />
alderstegne borg ikke appellerede synderligt til de nye generationer, der stillede større krav til beha-<br />
182
gelighed og moderne komfort. Gården fik derfor lov at forfalde, og først i 1906 med Axel Lemming Froberg<br />
(1870-1958), der ejede gården i 36 år, blev der sat gang i en tiltrængt, indvendig modernisering.<br />
Efter 2. Verdenskrig ejedes Østergård af familien Skov, der drev gården som et rationelt landbrug og<br />
blev Danmarks største ægproducent, men som også i en periode indrettede elektronikværk<strong>sted</strong> i stueetagen.<br />
I 1998 var gården i en så bedrøvelig forfatning, at der måtte gøres en alvorlig indsats for at undgå nedrivning.<br />
Heldigvis var staten parat til at overtage gården, og i 2000 påbegyndtes det omfattende restaureringsarbejde.<br />
→ Østergård, Østergårdsvej 1, 7870 Roslev.<br />
123. HARRE VIG<br />
Vikingernes tørdok<br />
ENNEM Salling følger <strong>Margueritruten</strong> syd for Glyngøre hovedvej 26 mellem Nykøbing<br />
G<br />
Mors og Skive langs den stump af Limfjorden, som hedder Harre Vig. Her er ganske smukt,<br />
og det lønner sig at gå på opdagelse i dette område, hvor der findes adskillige arkæologiske<br />
fund fra både forhistorisk tid, vikingetid og middelalder.<br />
Hvis man kører ad Vilevej, kommer man forbi Vile Kirke med romansk skib og kor,<br />
der somme tider kaldes ”lille Jelling”, fordi den ligger mellem to oldtidshøje. Odins bror hed Vile, og man<br />
kan sagtens forestille sig, at <strong>sted</strong>et i hedensk tid var en offerplads. I hvert fald valgte de første kristne ofte at<br />
placere deres kirker tæt på de <strong>sted</strong>er, som deres forfædre havde anset for hellige. Også Harre Kirke er for<br />
resten placeret på en oldtidsofferplads.<br />
Kører man derimod ned til vigen ad Harrebjergvej, kommer man helt nede ved vandet til resterne af to<br />
store bådnauster, der stammer fra vikingetiden. En naust var en tørdok, hvor vikingeskibene kunne trækkes<br />
op, både når de skulle repareres og vedligeholdes, og når vigen frøs til i isvintre. De to bådhuse er de eneste<br />
af slagsen, som er fundet i Danmark (men der er til gengæld fundet nauster flere <strong>sted</strong>er i Norge), og de er<br />
bevis for Limfjordens betydning for skibsfarten i vikingetiden. I dag fremtræder nausterne som jordvolde,<br />
der er ½ meter høje og 28 meter lange, og som har åbninger ud mod fjorden. I vore dage befinder de ældgamle<br />
tørdokker sig omtrent en meter over havet, men vandstanden var højere i vikingetiden, og dengang lå<br />
nausterne således helt nede ved vandkanten. I området omkring Harrebjerg har arkæologerne da også fundet<br />
spor efter bebyggelser og marker fra vikingetiden.<br />
I <strong>sted</strong>et for at fortsætte ad Harrebjergvej ned til vandet, kan man før golfbanen tage den første grusvej<br />
på venstre hånd. På den måde kommer man til en hulvej, som skærer sig ned i bakkerne, og som før i tiden<br />
kaldtes Kapeldalen. Når hulvejen når ud af bakkerne, ses resterne af Vor Frue Kirke på vejens vestlige side.<br />
Den lille, firkantede bygning med indgang fra vest blev undersøgt af arkæologerne i 1929, og de nåede frem<br />
til, at der var tale om en romansk kirke, der havde været 21 meter lang. Da den blev opført, lå den formentlig<br />
183
ved den landevej, som dengang førte til og fra overfarts<strong>sted</strong>et ved Sallingsund, og som blev brugt af studedriverne.<br />
Kirken har sikkert tjent som kapel for de vejfarende, men da vejen blev flyttet op i terrænet mod<br />
nordøst, mi<strong>sted</strong>e kapellet sin betydning og blev nedlagt.<br />
Om kapellets tilblivelse fortælles, at en umådelig rig adelsdame en gang for meget længe siden kom<br />
kørende ad den dybe hulvej. Uvist af hvilken årsag følte hun sig i livsfare og anråbte Vorherre om hjælp. Hun<br />
lovede, at hvis hun blev reddet, ville hun ”bygge et hus til Guds moders ære”, og eftersom hun slap helskindet<br />
fra miseren, byggede hun kirken eller kapellet ved den selvsamme vej, omkring 300 meter før den når<br />
Harre Vig.<br />
→ Harrebjergvej, 7870 Roslev.<br />
124. EJSING<br />
Kirken med de fem gavle<br />
ANDSBYEN Ejsing ligger på <strong>Margueritruten</strong> nogle få kilometer fra den del af Limfjorden,<br />
L<br />
som hedder Venø Bugt. Ud mod fjorden nord for landsbyen byder Geddal Strandenge på et<br />
rigt plante- og fugleliv, bl.a. den sjældne atlingand. Navnet på den lille and stammer fra det<br />
jyske ord atling, som betyder efternøler, og forklaringen skal være, at jægerne før i tiden var<br />
af den formening, at når anden var specielt lille, skyldtes det, at den stammede fra det sidste<br />
æg i gråandens kuld.<br />
Geddal Strandenge blev inddiget i 1880’erne ved hjælp af et lavt sommerdige, men først i 1958 udstyret<br />
med en forstærket dæmning samt en pumpestation, der sørgede for kunstig afvanding. Fjorden blev<br />
imidlertid ved med at bryde gennem dæmningen med det resultat, at markerne blev oversvømmet med saltvand<br />
og derfor ikke kunne dyrkes de følgende somre. Det gentog sig fem gange i perioden fra 1962 til<br />
1990, og hver gang måtte bønderne til lommerne for at udbedre de omfattende skader på dæmningen. Det<br />
blev lodsejerne til sidst trætte af; i 1992 opgav man dyrkningen, og pumpen blev demonteret. Man bevarede<br />
dog det oprindelige, lave sommerdige, således at engarealet ikke bliver oversvømmet i fuglenes yngletid, og<br />
for at hindre for kraftig tilgroning afgræsses det af kreaturer.<br />
Ejsing Kirke er på mange måder en usædvanlig kirke. Det er ikke specielt mærkværdigt, at skibet og<br />
koret stammer fra romansk tid i sidste halvdel af 1100-tallet, men det er de efterfølgende udvidelser af kirken<br />
med de fem karakteristiske, sengotiske gavle med hver sin udvendige udsmykning, som påkalder sig interesse.<br />
Den ene gavl tilhører det sakristi fra 1400-tallet, som blev opført, efter at man havde nedrevet skibets<br />
nordvæg. I 1500-tallet opførtes dernæst et sideskib, som er opdelt i tre kapeller med hver sin gavl,<br />
samt endnu et kapel med egen gavl. Våbenhuset og tårnet er fra nogenlunde samme tid.<br />
Hertil kommer det sydlige kapel, som benævnes ”Landtingkapellet”. Dermed refereres til den nu<br />
forsvundne herregård Landting, der lå nogle kilometer syd for landsbyen, og kirkens inventar bærer i det<br />
184
hele taget – både i omfang og pragt – præg af Landtings indflydelse på kirken gennem flere århundreder.<br />
Fra 1486 ejedes Landting i 250 år af slægten Rosenkrantz, og det var en Rosenkrantz, nemlig Mogens Rosenkrantz,<br />
som i 1656 skænkede Ejsing Kirke den flotte prædikestol med tilhørende himmel i barokstil.<br />
Ejsing Kirke (Jørgen Hansen)<br />
Når man ser det rige snitværk med de fornemme udskæringer og det indlagte træarbejde, kan man godt forestille<br />
sig, at det kan have sin rigtighed, når det påstås, at prædikestolen oprindelig var tiltænkt domkirken<br />
i Viborg. På kirkens mange kalkmalerier fra ca. 1500 ser man bl.a. Djævelen i skikkelse af en stor og bidsk<br />
hund friste Jesus i ørkenen, og på et andet billede skaber Gud Eva og giver hende til Adam.<br />
→ Ejsing Kirke, Gl. Landevej 10, Ejsing, 7830 Vinderup.<br />
185
125. NØRRE NISSUM<br />
<strong>Et</strong> rakkerliv<br />
ÆRT barn har mange navne, men det har ukært barn åbenbart også. Det får man færten<br />
K<br />
af, når man fra Struer kører ad <strong>Margueritruten</strong> mod Lemvig og kommer til Nørre Nissum.<br />
Der drejer sig nemlig om rakkerne, som også blev kaldt tatere, sigøjnere, natmandsfolk,<br />
kæltringer eller skøjere. De var datidens uvelkomne indvandrere – og dengang<br />
som nu var det nemmest at skære alle de mange sære folk over én kam.<br />
Taterne stammer fra tatarerne, som er et tyrkisktalende folkefærd, der stadig lever i egnene omkring<br />
Volgaflodens centrale løb, men også i det sydlige Sibirien og andre <strong>sted</strong>er i det nu hedengangne Sovjetunionen.<br />
De kom til Danmark først i 1500-tallet og blev straks udstødt af samfundet og dømt fredløse. Kæltring<br />
er et nordfrisisk ord, der betyder landstryger, og skøje er et gammelt nordisk ord for omstrejferske.<br />
Rakkerne var bøddelens hjælpere, men de tog sig også af at flå og partere ådsler, satte forbrydere i gabestok<br />
og kneb dem med gloende tænger, og sammen med natmændene stod de for natrenovationen. Rakkerne påtog<br />
sig kort sagt det mest beskidte og uglesete arbejde, som ingen andre ville røre ved med en ildtang, og de<br />
levede i samfundets alleryderste periferi. De strejfede om med deres glarkiste, kramkasse eller skærsliberbør,<br />
de kunne spå i kaffegrums, klinke porcelæn og reparere blikting. Når det var smalhans – og det var der<br />
stort set altid – tiggede de eller demonstrerede deres fingerfærdigheder som lommetyve på markederne.<br />
På Varhede uden for Nørre Nissum havde en rakker af slægten Kolli slået sig ned sidst i 1600-tallet.<br />
Det vides, at en af rakkerne i 1685 kurerede en vis løjtnant Claus Wildskjøt, der havde fået betændelse i sin<br />
ene hånd. Opskriften var, at løjtnantens hund måtte lade livet, og at rakkerne derefter lagde løjtnantens<br />
hånd ind i det kløvede hundehoved, mens det endnu var varmt. Præsten i Nørre Nissum fik en retssag på halsen,<br />
fordi han havde vist løjtnanten vej til rakkerens bolig, og han måtte føre et antal vidner for at rense sig<br />
for mistanke om trolderi.<br />
Rakkerhuset blev jævnet med jorden i 1780’erne, men så sent som i 1803 under en større rakkerrazzia<br />
i herredet fangede man en omvandrende rakker, som egentlig skulle have været anbragt i fattighuset,<br />
men da ingen ville betale for ham, endte det med, at han måtte ”gå på omgang” blandt sognets bønder.<br />
Senere blev sognet i øvrigt præget af Indre Mission og dens motto ”Bed og arbejd”, og da Adolf Laurits<br />
Hansen (1856-1909) blev ansat som sognepræst i 1886, ærgrede det ham, at hvis egnens karle ville på<br />
højskole, var der kun grundtvigske højskoler at vælge imellem. Året efter grundlagde Hansen derfor landets<br />
første indremissionske højskole i Nørre Nissum, og i 1892 etablerede han tillige et indremissionsk seminarium<br />
i Nørre Nissum, som i 1909 fik følgeskab af yderligere to seminarier i Haslev og Aarhus. Højskolen er<br />
i dag blevet til en efterskole, mens seminariet lever i bedste velgående, og siden 1971 har der også været en<br />
seniorhøjskole i Nørre Nissum.<br />
→ Seminarievej/Svinget, Nørre Nissum, 7620 Lemvig.<br />
186
126. VIND<br />
Den åbne grav<br />
ELLEM Holstebro og Herning går <strong>Margueritruten</strong> gennem et temmelig bart, men til<br />
M<br />
tider ganske flot landskab. Nærmest midt i ingenting ligger den kullede Vind Kirke fra<br />
starten af 1200-tallet. Den har altså ikke noget tårn, men placeringen af norddøren og<br />
ansatserne til syddøren kunne tyde på, at der tidligere faktisk har været et tårn.<br />
Kirkens klokke hænger under et lille, spånklædt ryttertag på gavlen; den nuværende<br />
klokke er fra 1993 og erstattede en ældgammel klokke fra sidste halvdel af 1100-tallet. Med lidt held<br />
kan man læse inskriptionen, som er forfattet af kirkens tidligere graver, Ingrid Jespersen: ”Slægt efter slægt<br />
skal høre min klang, når jeg kalder til kirkegang”. Den gamle klokke er bevaret og står nu i en niche i kirkens<br />
kor.<br />
Vind Kirke (Bococo WP)<br />
187
Vind Kirke er viet til Sankt Gertrud, som levede fra 626 til 659. Hun var datter af den frankiske<br />
konge Pipin d.Æ. og virkede som abbedisse i augustinernonneklostret Nivelles i det nuværende Belgien,<br />
hvor hendes mor havde anbragt hende, da hun var 14 år gammel. Klostret tog sig især af syge, gamle og fattige,<br />
og Gertrud skal bl.a. have udrettet et mirakel, da en munk var på rejse på havet som sendebud for klostret.<br />
Pludselig rejste der sig en vældig storm, og et grufuldt uhyre kom til syne, men da munken i sin kvide<br />
anråbte Gertrud om hjælp, lagde stormen sig øjeblikkeligt, og uhyret forsvandt. Munken og søfolkene på<br />
skibet var reddet. Hun afbildes ofte med en kirke som en hentydning til hendes virke som kirkebygger, og af<br />
en eller anden grund forbindes hun også med mus og rotter, som hun åbenbart forstod at jage væk. Måske er<br />
de uønskede gnavere et billede på Djævelen selv, og i hvert fald var det før i tiden skik på hendes helgendag<br />
den 17. marts, at man stak små sedler med hendes navn ind i alle muse- og rottehuller, fordi man troede, at<br />
man på den måde kunne få krapylet til at forsvinde.<br />
Når man har set sig mæt på kirken, bør man gå en lille runde på kirkegården. Vest for kirken er der<br />
bag en gitterlåge en absolut sjældenhed, nemlig en åben grav. Her står Hanne og Anders Kjærs kister, og<br />
forklaringen er som følger: Anders Kjær (1859-1945) ejede en slægtsgård i Blåkjær nordvest for Vind, og<br />
han giftede sig med sin jævnaldrende kusine Ane Johanne (Hanne). Anders havde været på højskole i sine<br />
unge dage, og det prægede ham livet igennem. Han var grundtvigianer om en hals, blev medlem af både sognerådet<br />
og menighedsrådet, og sammen med Hanne tog han initiativ til oprettelsen af såvel forsamlingshuset<br />
som foredragsforeningen. Da hustruen døde i 1940, var det Anders’ helt store ønske at få hende begravet<br />
hjemme i haven. I dag gives der ikke tilladelse til kistebegravelser på privat jord, men dengang var det<br />
muligt – forudsat man indhentede tilladelse hos myndighederne.<br />
Hanne blev derfor anbragt i en zinkkiste i et muret gravkammer på Vind kirkegård, mens Anders rejste<br />
til København for at opsøge ministre og myndigheder for at opnå tilladelsen til at begrave Hanne hjemme<br />
i haven. Men bureaukratiet var omfattende og langsommeligt, så det endte med, at Anders Kjær døde, inden<br />
han fik tilladelsen i hus. Derfor blev hans kiste placeret i gravkammeret ved siden af Hannes, og der står de<br />
to kister stadigvæk.<br />
→ Vind Kirke, Rå<strong>sted</strong>vej 2, 7500 Holstebro.<br />
127. HERNING<br />
Uldjydernes tinghus<br />
A<br />
T Herning blev en by af betydelig størrelse og i 1913 kunne kalde sig købstad, kan man<br />
først og fremmest takke kancelliråd Jørgen Chr. Landt (1796-1860) for. Da han i 1825<br />
blev udnævnt til herredsfoged og herredsskriver i Hammerum herred og kom rejsende<br />
fra København, bestod landsbyen Herning af en håndfuld gårde med i alt en snes ind-<br />
188
yggere. Der var hverken tinghus eller arrest, men der lå en kro ved Gjellerup, hvor det berømte Lund marked,<br />
som samlede både godtfolk og alskens omvandrende kæltringer, blev afholdt to gange om året.<br />
Herredsretten blev sædvanligvis sat på kroen, men Landt ville have sig et rigtigt tinghus. Hans plan<br />
var at bygge det tæt på præstegården i Gjellerup, men det faldt helt bogstaveligt ikke i god jord hos Gjellerupfolkene.<br />
Med provst H.P. Hübertz (1771-1848) i spidsen forlangte de derfor en helt ublu pris, og Landt<br />
valgte i <strong>sted</strong>et at opføre et beskedent tinghus med tingstue, arrestværelser og lokale til arrestforvareren ved<br />
en markvej på Laulunds jorder nogle kilometer sydvest for Gjellerup. Den første retssag i det ny tinghus<br />
blev afviklet den 12. januar 1828, der således kan betegnes som byen Hernings fødselsdag.<br />
Angligården, Herning (Jens Cederskjold WP)<br />
<strong>Et</strong> par år senere slog en apoteker sig ned ved siden af tinghuset, og i 1839 opførtes en gæstgivergård.<br />
Sådan gik det slag i slag, og i 1860 rundede Herning de første 100 indbyggere. Tinghuset blev for småt og<br />
måtte allerede i 1857 afløses af et større på den anden side af den gade, som i dag hedder Østergade, mens<br />
det første tinghus blev til byens første købmandsforretning. I 1893 byggedes byens tredje tinghus på det<br />
<strong>sted</strong>, hvor det andet havde ligget, efter tegninger af Andreas Hagerup (1856-1919) og Claudius August<br />
Wiinholt (1855-1905). Sidstnævnte havde et par år forinden været arkitekten bag Herning Kirke.<br />
I 1880 nåede befolkningstallet i Herning op på over 1.000, og mon ikke folkene i Gjellerup efterhånden<br />
ærgrede sig over, at udviklingen på stort set alle måder gik deres næse forbi? Det var ikke længere<br />
Gjellerup, som var herredets centrum, og det blev yderligere cementeret, da jernbanerne begyndte at spinde<br />
deres spornet på kryds og tværs af Jylland. I 1877 blev banen fra Skanderborg til Silkeborg ført videre til<br />
189
Herning og fire år senere forlænget til Skjern. Senere kom der jernbane fra Herning til Vejle, Holstebro og<br />
Viborg, og i dag er indbyggertallet i Herning oppe på lidt over 51.000.<br />
Fra gammel tid var der blandt bønderne på de tyndt befolkede og fattige heder i Midt- og Vestjylland<br />
tradition for uldproduktion. Der blev strikket strømper i hver en hytte (deraf betegnelsen uldjyder), og de<br />
blev købt af de omvandrende hosekræmmere, der typisk afsatte dem til københavnske grosserere. Den traditionelle<br />
husflid var begyndelsen til det, der med tiden blev en omfattende tekstilindustri i Herning og<br />
Ikast.<br />
Det var derfor heller ikke nogen tilfældighed, at Mads Eg Damgaard (1913-99) på sin 75-års fødselsdag<br />
blev udnævnt til æresborger i Herning. Han stammede fra en gård i Vildbjerg, men købte som 24-<br />
årig sin første vævemaskine. Til en begyndelse producerede han bl.a. gardiner, men efter 2. Verdenskrig<br />
besluttede han at satse på tæpper under navnet Egetæpper. Også broderen Aage Damgaard (1917-91)<br />
etablerede en tekstilvirksomhed, som i 1945 blev til skjortefabrikken Angli. Aage Damgaard var meget optaget<br />
af og samlede på moderne kunst, og i 1966 fik han billedkunstneren Carl-Henning Pedersen (1913-<br />
2007) til at udsmykke det indre gårdrum i sin nybyggede fabrik i Birk øst for Herning. I 1976 rykkede Herning<br />
Kunstmuseum, inklusive Aage Damgaards samling, ind i fabriksbygningen Angligården, der – set oppefra<br />
– minder om et lille a.<br />
I 2009 flyttede kunstmuseet ind i en helt ny bygning, der er tegnet af den amerikanske arkitekt Steven<br />
Holl (født 1947), og ændrede samtidig navn til HEART. Carl-Henning Pedersens og hans hustru Else<br />
Alfelts værker kan opleves i den cirkulære museumsbygning, der blev indviet i 1976. Angligården er i dag<br />
en del af dette museum.<br />
→ HEART, Bitten & Aage Damgaards Plads 2, 7400 Herning. heartmus.dk<br />
→ Carl-Henning Pedersen og Else Alfelts Museum, Birk Centerpark 1, 7400 Herning.<br />
chpeamuseum.dk<br />
128. BRANDE<br />
Gavlmalerierne<br />
ÅR <strong>Margueritruten</strong> er kommet til stationsbyen Brande, bør man sætte tid af til at bese<br />
N<br />
gavlmalerierne, hvoraf de fleste findes omkring Torvet samt i Jernbanegade og Borgergade.<br />
I 1966 satte nogle branditter sig for, at kunsten ikke blot skulle findes i museer<br />
og gallerier, men også i hverdagslivet på gader og stræder. Ideen fik læge Ole Bendix<br />
(1919-77), da han en morgen på vej hjem fra en fødsel var kommet til at se på byens tomme gavle. Bendix,<br />
der overtog en lægepraksis i Brande i 1952, var født og uddannet i København, og det er vel tænkeligt, at<br />
190
inspirationen kom fra de i alt 23 gavlmalerier, som Storkøbenhavns Mejerier i begyndelsen af 1950’erne fik<br />
lavet i forbindelse med et reklamefremstød for mælk under overskriften ”Mælk gi’r sundhed”.<br />
Ole Bendix ringede samme morgen til sin gode ven, advokat Jørgen Mansfeld-Giese. Året forinden<br />
havde de sammen stiftet Midtjysk Kunstforening, som skulle afholde arrangementer inden for kunst, musik,<br />
teater og film, og kommunen havde bakket op ved at stille den gamle Askjær skole til rådighed for foreningen.<br />
Det blev til Galleri A18, og det var i forbindelse med en kunstudstilling i galleriet, at ideen om gavlmalerierne<br />
blev vendt med kunstneren Anders Kirkegaard. Ved hans mellemkomst blev der etableret en<br />
kunstnergruppe, der – foruden Kirkegaard selv – kom til at bestå af skabende folk som Poul Agger, Lejf<br />
Jepsen, Kai Führer, Henrik Flag<strong>sted</strong>, Hans Chr. Rylander, K. Bjørn Knudsen og Jens Flemming Sørensen.<br />
Gavlmaleri "Alice i Eventyrland" (Bugatti og Hernandez) i Brande (Jørgen Hansen)<br />
Sognerådsformanden støttede tanken, men i byen var der kritiske røster. Man frygtede, at byen ville<br />
blive til grin – men det kom unægtelig til at gå anderledes. I løbet af sommeren 1968 gik kunstnerne i gang,<br />
og der blev lagt mærke til, at kunstnerne ikke sprang over, hvor gærdet var lavest. De startede nemlig med at<br />
istandsætte murene, så de kunne bruges til at male på, og det pacificerede i nogen grad kritikerne. Kunstnerne<br />
blev indkvarteret under temmelig interimistiske forhold i byens gamle mølle, og kosten fik de i Fru<br />
191
Andersens Pensionat på Stationsvej. Kun syv af de oprindelige 23 gavlmalerier er bevaret; til gengæld er de<br />
undervejs blevet suppleret med adskillige andre.<br />
<strong>Et</strong> andet projekt, som er båret af et lokalt initiativ, er kultur- og konferencecentret Remisen. Den<br />
gamle remise blev bygget i 1913-14 og havde plads til 14 store damplokomotiver. Det var i Brandes storhedstid<br />
som jernbaneknudepunkt: Banen fra Vejle til Give blev forlænget til Brande og Herning i 1914, og i<br />
1920 var man færdig med jernbanen fra Silkeborg til Brande, der indgik i Diagonalbanen mellem Randers<br />
og Esbjerg. De to jyske ”skråbaner” krydsede altså hinanden i Brande, og det gav mange arbejdspladser; i<br />
stationens velmagtsdage var der omkring 500 ansatte hos DSB i Brande.<br />
→ Remisen, Remisevej 1, 7330 Brande. remisenbrande.dk.<br />
129. BILLUND<br />
Fra maskinsnedkeri til legetøjsimperium<br />
AR man sagt Billund, må man også sige LEGO. Historien om tømrer og snedker Ole<br />
H<br />
Kirk Christiansens (1891-1958) trælegetøj, som udviklede sig til et internationalt industrieventyr<br />
og forlystelsesimperium, er svær at komme udenom, når man ad <strong>Margueritruten</strong><br />
er kommet til Billund.<br />
Indtil 1. Verdenskrig var Billund en undselig landsby i ”landets fattigste herred”<br />
med en halv snes gårde, nogle få huse, et par håndværkere, en kro og et andelsmejeri, der var etableret i<br />
1888. Historien om Billund handler om et spartansk landbrugssamfund, der i løbet af et par menneskealdre<br />
omstillede sig fuldstændig til industrisamfundet, og som på et halvt århundrede tidoblede sin befolkning.<br />
Og denne omstilling skete vel at mærke i en religiøs brydningstid, hvor kampen mellem Indre Mission og<br />
grundtvigianisme spillede en meget stor rolle, både helg og søgn.<br />
Ole Kirk Christiansen var indremissionsk. I 1916 overtog han snedkerforretningen i Billund efter at<br />
have uddannet sig som snedker og tømrer. Han havde været både i Tyskland og Norge, og nu havde han<br />
altså tjent så mange penge, at han kunne købe forretningen, som han kaldte ”Billund Maskinsnedkeri og<br />
Tømrerforretning”. Han fik ret hurtigt store opgaver – han byggede Skjoldbjerg Kirke, Almstok Missionshus<br />
og de ny mejerier i både Billund og Randbøl, hvor opdragsgiverne i alle tilfælde var indremissionske –<br />
men skønt han var en dygtig håndværker, slog han nok større brød op, end han kunne bage. I hvert fald<br />
havde han i de første år svare økonomiske problemer, og bedre blev det naturligvis ikke af, at hans værk<strong>sted</strong><br />
brændte både i 1924 og 1925.<br />
I december 1931 var Ole Kirk Christiansen nødt til at fyre den sidste svend i maskinsnedkeriet, for<br />
der var ikke flere opgaver og ingen penge i kassen. Året efter begyndte han så at producere trævarer, f.eks.<br />
trappestiger, malkeskamler og juletræsfødder, men der var flere ulykker i vente, fortalte han i et interview i<br />
Missionstidende i 1955: ”Så skete der det, at min kone døde [i 1932], og jeg stod alene med fire drenge<br />
192
uden penge. Så var det at Gud gav mig troen på det med legetøj… Vi kørte i en gammel bil rundt og solgte<br />
legetøj til købmændene. Vi kunne ingen penge få, men i <strong>sted</strong>et fik vi kolonialvarer og beklædning… Jeg var<br />
kommet i kautionsforpligtelse, og det endte med, at jeg blev erklæret konkurs. Nogen tid efter [i 1934] giftede<br />
jeg mig med min husbestyrerinde. Hun havde 1.000 kr., og med 400 kr. betalte vi kreditoren, som<br />
havde forlangt konkurs… Der skulle bedes meget, bedes for at få ordrer, for at få varerne lavet og for at få<br />
pengene ind. Tit tænkte jeg, at det var noget tovli noget, jeg var kommet ind på, men jeg lærte, at Gud stod<br />
bag.”<br />
Trælegetøjet fængede. Det begyndte med yoyo’er, og den første egentlige legetøjsmodel var den såkaldte<br />
Billundbil. Ret hurtigt var beskæftigelsen i trævare- og legetøjsfabrikken oppe på en snes mand. Men<br />
det var en satsning, og i Billund syntes folk, at ”Christiansen lige godt var for god en tømrer til bare at skulle<br />
stå og lave legetøj”. I det hele taget var Christiansen en sjælden kombination af gudfrygtig alvorsmand og en<br />
fandenivoldsk natur, som kunne finde på alskens tossestreger, og som var rede til at tage en chance, når det<br />
var nødvendigt.<br />
Nyhavn i Miniland, LEGOLAND (LEGOLAND)<br />
I 1939 blev sønnen Godtfred Kirk Christiansen (1920-95) involveret i fabrikken, hvor han til en begyndelse<br />
især hjalp med regnskaberne, men også tegnede modeller til legetøjet. En ny katastrofe ramte<br />
imidlertid den lille virksomhed, da alle værk<strong>sted</strong>erne brændte i 1942. Heldigvis troede banken på firmaet<br />
og dets ejer, og det samme gjorde Indre Mission i Billund. Resultatet var, at virksomheden kunne rejse sig<br />
som en fugl Phønix af asken og bygge en helt ny fabrik i Billund. Fabrikken beskæftigede stadig flere, og alle<br />
deltog med den største selvfølge (og for manges vedkommende: med stor glæde) i morgenandagten kl.<br />
7.30, som først blev afskaffet i midten af 1960’erne.<br />
193
I 1947 fik LEGO sin første plasticmaskine, og i 1958 fik Godtfred Kirk Christiansen patent på koblingssystemet<br />
i LEGO-klodserne. Derfra gik det fremad i stadigt større ryk. LEGO blev totalt dominerende i<br />
Billund, men ånden i virksomheden var stadig præget af det oprindelige, indremissionske stå<strong>sted</strong>. I 1962<br />
kom så flyvepladsen til, og det var også en Kirk Christiansensk idé, fordi Godtfred fandt ud af, at det var rimeligt<br />
praktisk med et privatfly, når man skulle besøge de mange afdelinger i udlandet, som efterhånden var<br />
kommet til, og det blev til provinsens største lufthavn, men det er en anden historie.<br />
LEGOLAND åbnede i 1968 med det københavnske stormagasin Anva’s idérige chefdekoratør Arnold<br />
Boutrup som chef. Han var manden bag den eksplosive udvikling, som forlystelsesparken oplevede (og<br />
som ingen, heller ikke Boutrup, havde forestillet sig). I dag er LEGOLAND Danmarks næstmest besøgte<br />
attraktion, kun overgået af Tivoli i København.<br />
→ LEGOLAND, Nordmarksvej 9, 7190 Billund. legoland.dk.<br />
130. VANDEL<br />
Fliegerhorst Vejle<br />
OGLE få kilometer øst for Billund går <strong>Margueritruten</strong> gennem landsbyen Vandel, hvor<br />
N<br />
nogle af indbyggerne kort før juleaften i 1943 fik besked om, at de omgående skulle forlade<br />
hus og hjem. Den tyske besættelsesmagt havde besluttet, at der skulle bygges en<br />
flyveplads ved Vandel, og i de følgende måneder eksproprieredes 3.333 ha jord, således<br />
at den tyske organisation TODT, der var underlagt Hitlers rustningsminister Albert<br />
Speer, med dansk arbejdskraft kunne anlægge en godt to kilometer lang startbane af beton og 31 flyverskjul<br />
til mellemtunge bombemaskiner, der blev placeret langs en otte kilometer lang rullebane fra Randbøl over<br />
Frederikshåb til Almstok. Der blev i alt beslaglagt 88 landbrugsejendomme, 78 beboelsesejendomme samt<br />
10 andre bygninger så som skoler og missionshuse, og da det hele var færdigt, havde 800 indbyggere i Vandel<br />
og omegn mistet deres hjem på den konto.<br />
Flyvepladsen, der officielt fik navnet ”Fliegerhorst Vejle”, blev bemandet med ca. 1.200 tyske soldater<br />
med oberst Erich Kaus i spidsen. Da den tyske besættelse sluttede den 4. maj 1945, nægtede Kaus pure<br />
at overgive sig til ”civilisterne” i den danske modstandsbevægelse. For at overgive den civile del af flyvepladsen<br />
forlangte han, at der mødte en embedsmand, og da skovrideren havde en pæn uniform, sendte man ham<br />
af <strong>sted</strong> for at tilfredsstille obersten, mens overdragelsen af den militære del af flyvepladsen først fandt <strong>sted</strong><br />
den 29. maj, da 400 mand fra Royal Air Force indfandt sig på <strong>sted</strong>et. Der stod på daværende tidspunkt 63<br />
fly på pladsen, som englænderne sprang i luften.<br />
Fra 1950 anvendte det danske militær Flyvestation Vandel, og fra 1971 var flyvestationen hjem<strong>sted</strong><br />
for Hærens Flyvetjeneste, men i 2003 blev flyvestationen lukket og solgt. En af de gamle bunkers blev ind-<br />
194
ettet til bunkermuseum, men også det måtte lukke i 2018, og det gamle flyvepladsområde er i dag konverteret<br />
til erhvervspark.<br />
Når tyskerne besluttede sig for at anlægge flyvepladsen ved Vandel, havde det sikkert en sammenhæng<br />
med, at det tunge grej kunne transporteres til Vandel med jernbanen. Banen mellem Vejle Nordbanegård<br />
og Vandel åbnede i 1897 (og blev i øvrigt forlænget til Grind<strong>sted</strong> i 1914), og anlæggelsen af flyvepladsen<br />
gav travlhed på den ellers beskedne landstation. Den vældige aktivitet i Vandel betød faktisk, at<br />
jernbanen fik overskud i de sidste år under besættelsen – hvad der ellers var et absolut særsyn i banens regnskaber.<br />
Banen blev nedlagt allerede i 1957, men først efter at man havde spurgt forsvaret, om der var ”militære<br />
hensyn”, der talte for at opretholde banen. Svaret må have været negativt.<br />
→ Erhvervspark Vandel, Nordre Ringvej 9, 7184 Vandel.<br />
131. EGTVED<br />
Døden fra Lübeck<br />
IRKEN i Egtved er usædvanlig på flere måder. For det første hører den med sit usædvanligt<br />
lange kirkeskib fra slutningen af 1100-tallet til en af de længste romanske lands-<br />
K bykirker i Danmark, og når man træder ind i kirkerummet, bemærker man de høje mure,<br />
der er beklædt med to meter høje fyrretræspaneler. For det andet står der i tårnrummet<br />
– der fungerer som våbenhus – en runesten, der menes at stamme fra 900-tallet.<br />
Runestenen blev fundet i kirkegårdsdiget i 1863 i forbindelse med byggeriet af kirkens nuværende<br />
tårn, men den er blevet tilhugget, og derfor er runeinskriptionen mangelfuld og nærmest umulig at tyde.<br />
Det nærmeste, man kan komme det, er, at den er sat over en person, som døde i Svia, men hvor det ligger<br />
henne, kan ikke siges med sikkerhed. Man har gættet på en handelsplads på en ø i Mälaren i Sverige, hvad<br />
der umiddelbart kan forekomme plausibelt, idet en af vikingetidens største handelspladser ved navn Birka<br />
netop lå på øen Björkö i Mälaren. Det var her, Ansgar i 831 fik lov til at opføre Nordens første kristne kirke,<br />
og det vides, at handelspladsen var beboet indtil slutningen af 900-tallet.<br />
For det tredje fandt man under en restaurering i 1969-72 resterne af et 10 meter langt kalkmaleri<br />
bag træpanelerne. Der er tale om en ”dødedans” med i alt 22 figurer, og selvom ansigterne er væk (de gik<br />
tabt, fordi de stak op over træpanelerne), er der tydeligvis tale om repræsentanter for forskellige samfundslag<br />
fra konge over biskop og munk til borgmester. De bliver budt op til dans af en dødningeskikkelse, men<br />
har tydeligvis ikke lyst til at deltage i den makabre kædedans. De fornemme klædedragter stammer fra<br />
Christian 2.s og Frederik 1.s tid, og dermed kan det fastslås, at kalkmaleriet må være udført omkring år<br />
1500. Den store indskrift er en bøn til Jesus om syndsforladelse og overvindelse af døden, der kendes fra et<br />
håndskrift fra 1497.<br />
195
"Dødedans" i Egtved Kirke (Heideko Bondesen WP)<br />
Hvem der har malet frisen, ved man ikke, men noget kunne tyde på, at han har tegnet af efter en bog,<br />
hvor han har set det berømte dødedansbillede, der fandtes i den imponerende Marienkirche i Lübeck. Det<br />
blev oprindelig malet i 1463, sandsynligvis af Bernt Notke, der herhjemme især er kendt for altertavlen i<br />
Aarhus Domkirke. Der var tale om et 30 meter langt vægmaleri med 24 personer i legemsstørrelse – med<br />
paven i den ene ende og et spædbarn i den anden – samt døden i skikkelse af et skelet af en mand, udstyret<br />
med en le, der springer rundt og vil have dem til at danse, men de fleste prøver at undslå sig. Der var både<br />
billeder og tekst, således at man faktisk kan tale om, at ”Døden fra Lübeck” er verdens første tegneserie, og<br />
pointen er ikke til at tage fejl af: Ingen går ram forbi, når først knokkelmanden dukker op med sin le. Maleriet<br />
i Lübeck, der var blevet erstattet af et nyt i 1701, gik tabt under et allieret bombeangreb i 1942.<br />
→ Egtved Kirke, Fyrre Allé 6, 6040 Egtved.<br />
196
132. VESTER NEBEL<br />
”Andelshøvdingen”<br />
ARGUERITRUEN munder ud i den gamle landevej mellem Kolding og Egtved lige syd<br />
M<br />
for landsbyen Vester Nebel. Hvis man har tiden, kan man trille ind til byen og bese et<br />
lille anlæg på hjørnet af Jordrupvej og Koldingvej med en buste af Severin Jørgensen<br />
(1842-1926). På den anden side af Koldingvej ligger Brugsen og forsamlingshuset, og<br />
det er hermed mere end antydet, at Jørgensen og landsbyen Vester Nebel har en markant<br />
plads i historien om andelsbevægelsen.<br />
Brugsforeningerne var oprindelig indkøbsforeninger, hvis medlemmer gik sammen om at købe ind i<br />
store mængder og derefter aftage varerne; når året var omme, blev et eventuelt overskud fordelt mellem<br />
medlemmerne. Den første forbrugerkooperative forening blev dannet i Rochdale ved Manchester i 1844,<br />
og herhjemme vandt tanken indpas et par årtier senere; den første brugsforening var Thi<strong>sted</strong> Arbejderforening<br />
i 1866. I Vester Nebel var man med på ideen allerede i 1874, og kort efter blev Severin Jørgensen<br />
(1842-1926) uddeler i netop denne brugsforening. Det hører med til historien, at det var hans bror, Marinus<br />
Jørgensen (1845-78), som var initiativtager til brugsforeningen, og som ejede den gård i Vester Nebel,<br />
på hvis jord brugsforeningens bygning blev opført. En tredje bror, Konrad Jørgensen (1849-1921), blev<br />
bogtrykker i Kolding og stifter af Højskolebladet.<br />
De tre brødre stammede fra et religiøst lærerhjem på Hobrokanten, og da han var konfirmeret, kom<br />
den ældste søn Severin i urmagerlære. Det måtte han imidlertid opgive på grund af en rygskavank, og i<br />
<strong>sted</strong>et blev han uddannet manufakturhandler i Aarhus. Derefter forsøgte han sig som købmand på Mols, i<br />
Beder syd for Aarhus og i Jelling, men ingen af <strong>sted</strong>erne kunne han få enderne til at nå sammen. Han giftede<br />
sig i 1864 med den kun 17-årige Johanne Frederikke, og det kom der hurtigt et barn ud af. Det var givetvis<br />
hans vaklende økonomi, som i 1866 fik ham til at træffe beslutning om at udvandre til USA. Rejsen skulle<br />
foregå med skib fra Hamburg, men et frygteligt stormvejr tvang skibet tilbage til Cuxhaven hele to gange –<br />
og det fik Severin Jørgensen til at ombestemme sig. Han opgav udvandringen og slog sig ned på Falster,<br />
hvor han tog borgerskab som høker og bogbinder og samtidig bestyrede en filial af brugsforeningen i Idestrup.<br />
I 1874 kom han så til Vester Nebel, hvor han begyndte at udfolde sin kongstanke: At etablere fælles<br />
indkøb for alle landets brugsforeninger. På et møde i 1888 i Aarhus stiftedes en fælles indkøbsforening,<br />
som Jørgensen drev for egen regning og risiko, og som 154 jyske brugsforeninger efterhånden tilsluttede<br />
sig. Kronen på værket var etableringen af Fællesforeningen for Danmarks brugsforeninger (FDB) i 1896<br />
med Jørgensen som formand. FDB ville imidlertid ikke blot indkøbe varerne til brugsforeningerne, man<br />
ville også selv producere dem. FDB’s fabrikker producerede kaffe og chokolade i Kolding, fra Viby ved<br />
Aarhus leveredes eksempelvis skosværte, sennep, margarine og kød, og fra 1942 var FDB også leveringsdygtig<br />
i smukke og enkle møbler, takket være ansættelsen af møbelarkitekten Børge Mogensen og købet af<br />
en møbelfabrik i Tarm.<br />
197
Severin Jørgensen stod i spidsen for FDB til sin død, men for ham var brugsforeningerne og deres<br />
fælles indkøb ikke kun et spørgsmål om kroner og ører. Han pointerede gang på gang, at det handlede om at<br />
give hinanden en hjælpende hånd; fællesskabet og samarbejdet rummede en værdi i sig selv. Med hans egne<br />
ord: ”Andelsbevægelsen har et langt højere og vigtigere mål end at øge befolkningens økonomiske velvære.<br />
Dens vigtigste og betydningsfuldeste mål er at løfte befolkningen til et højere moralsk stade, at gøre andelsforeningens<br />
medlemmer til dygtigere, selvstændigere og frem for alt til bedre mennesker”.<br />
→ Brugsen, Koldingvej 29, Vester Nebel, 6040 Egtved.<br />
133. KOLDING<br />
Reiminchs apotek<br />
middelalderen var Kolding en by af stor<br />
I<br />
national betydning. Kongen og hans følge<br />
opholdt sig jævnligt på Koldinghus, og<br />
byen var specielt vigtig, fordi grænsen<br />
mellem det egentlige kongerige og hertugdømmerne<br />
Slesvig og Holsten gik ved Sønderbro i<br />
Koldings sydlige udkant. Sønderbro var et af de to told<strong>sted</strong>er,<br />
hvor studedriverne skulle erlægge told for de stude,<br />
der blev eksporteret ud af kongeriget til markederne i<br />
hertugdømmerne. Det skabte selvsagt trafik og omsætning,<br />
og hertil kom, at Kolding fra midten af 1500-tallet<br />
til begyndelsen af 1600-tallet i særlig grad nød kongemagtens<br />
bevågenhed: Christian 3. udbyggede slottet i<br />
1550’erne, og mens hans dronning Dorothea sad som<br />
enke på Koldinghus fra 1559 til sin død i 1571, etablerede<br />
hun slotsmøllen og sørgede for, at byen fik en ordentlig<br />
latinskole. Frederik 2. skabte dyrehaven og vildtbanen,<br />
der siden blev til Koldinghus rytterdistrikt, og<br />
Christian 4. byggede kort efter 1600 Koldinghus’<br />
kæmpet-årn, ligesom han var manden bag slottets<br />
riddersal og den ny slotskirke.<br />
Netop i denne fremgangsperiode, hvor byens befolkningstal<br />
antagelig nåede op på omkring 1.600 og der-<br />
Borchs Gård, Kolding (S. Juhl WP)<br />
198
med var tæt på at være en storby efter datidens målestok, kom apoteker Hermann Reiminch (ca. 1550-98)<br />
og hustruen Margrete til Kolding. De stammede begge fra Coesfeld i Westphalen i Tyskland, men var udvandret<br />
på grund af de voldsomme religionsstridigheder i hjemegnen. I 1585 fik han kongelig bevilling på<br />
at drive det første apotek i Kolding (som dermed blev landets sjette efter København, Odense, Haderslev,<br />
Viborg og Helsingør).<br />
Det fremgår af tilladelsen, at Reiminch var forpligtet til at holde sit apotek ”vel forsynet med friske<br />
Urter, Specier, Konfekt og andet nødvendigt og sælge sine Varer til en rimelig Pris”, og at han havde lov til<br />
at ”holde Vinkælder ved sit Apothek, hvilken han skal holde forsynet med god Vin, saa Kongens Folk og<br />
andre Gæster i Byen kunne faa Vin til en rimelig Pris.” Det må være gået ham godt, for han byggede det<br />
imponerende bindingsværkshus med udskårne englehoveder på byens centrale plads, Akseltorv, hvor man<br />
på døroverliggeren ser årstallet 1595 og forbogstaverne HR og MR. Med sine nydelige udskæringer hører<br />
det til blandt landets fineste borgerhuse af bindingsværk, og da apotekeren døde, skrev præsten, at han var<br />
”en mærkelig god, from Mand og Købmand”. Enken fik bevilling til at drive apoteket og vinkælderen videre,<br />
og sådan fortsatte det frem til 1674, hvor apoteket rykkede over på torvets østside, mens vinkælderen og<br />
et tilhørende brænderi forblev i Reiminchs hus indtil 1796.<br />
Derefter blev der drevet købmandsforretning i det gamle bindingsværkshus. I 1830 købtes ejendommen<br />
af Jens Sophus Borch (1805-79), som havde stået i købmandslære i Fredericia og efterfølgende<br />
var blevet ansat hos madam Slott, der var enke efter købmand Ludvig Slott. Borch havde arvet og etablerede<br />
altså nu sin egen forretning, samtidig med at han giftede sig og i hurtig rækkefølge fik 14 børn, hvoraf de<br />
otte overlevede til voksen alder. Hans virksomhed ekspanderede og kom også til at omfatte et rederi, og med<br />
tiden kom han til at eje hele området fra Akseltorv til Helligkorsgade (svarende til vore dages parkeringsplads<br />
Borchs Gård), og siden hans tid har apotekerens hus aldrig heddet andet end Borchs Hus. Borch blev<br />
Koldings største købmand, og han var stærkt involveret i anlæggelsen af en ordentlig havn og medstifter af<br />
byens første pengeinstitutter. Borchs Hus rummer i dag kommunale kontorer.<br />
→ Borchs Hus, Akseltorv 2A, 6000 Kolding.<br />
134. HEJLSMINDE<br />
På grænsen til Preussen<br />
O<br />
MTRENT midtvejs mellem Kolding og Haderslev kommer <strong>Margueritruten</strong> til Hejlsminde;<br />
på den ene side har man Lillebælt og på den anden side Hejlsminde Nor, der i dag er et<br />
enestående naturområde med et rigt fugle- og planteliv. Man kan opleve både havørnen og<br />
rørhøgen svævende i luften, og man kan glæde sig over de blomstrende orkideer i forsommeren,<br />
hvis man følger naturstien rundt om noret.<br />
199
Da preusserne havde pulveriseret de danske stillinger og vundet slaget ved Dybbøl i april 1864, var<br />
det begyndelsen på enden. Preusserne erobrede efterfølgende Als, og med udsigterne til, at preusserne<br />
skulle invadere hele Jylland, ka<strong>sted</strong>e den danske regering håndklædet i ringen, og resultatet blev, at Danmark<br />
måtte afstå Slesvig, Holsten og Lauenborg. Grænsen mellem Danmark og Preussen kom til at gå fra<br />
Hejlsminde nord om Christiansfeld og syd om Vamdrup, og herfra fulgte den Kongeåen mod vest, indtil den<br />
længst mod vest slog en bue syd om Ribe.<br />
Hejlsminde Havn (Hjart WP)<br />
Ved mundingen af Hejlsminde Nor, hvor der i dag er bro, lå således den østligste grænseovergang<br />
mellem Danmark og Preussen fra 1864 til Genforeningen i 1920. På dette <strong>sted</strong> var der blevet bygget en<br />
dæmning med to sluser allerede i 1500-tallet for at sikre ferskvand i noret. På den måde kunne der opdrættes<br />
karper og andre lækre ferskvandsfisk til hofhusholdningerne på Koldinghus og Haderslevhus. Dæmningen<br />
blev ødelagt af Karl 10. Gustavs svenske tropper i 1658, da de foretog den uhørte manøvre at spadsere<br />
over isen til Fyn, og en stormflod i 1706 gjorde endelig kål på dæmningen. I de følgende århundreder<br />
måtte færdslen over mundingen finde sig i at blive roet over. Først efter Genforeningen, nemlig i 1923, blev<br />
der bygget en bro på det <strong>sted</strong>, hvor dæmningen med sluserne oprindelig lå, men ikke desto mindre kaldes<br />
<strong>sted</strong>et stadig ”Slusen”.<br />
I årene op til 1864 var Hejlsminde blevet en vigtig udskibningshavn, navnlig for korn. Som følge deraf<br />
slog et antal skippere sig ned med deres skibe her, samtidig med at Hejlsminde også tiltrak fiskere og<br />
teglværksarbejdere, eftersom der tæt på Hejlsminde var blevet etableret hele tre teglværker. Da grænsen<br />
blev trukket ved ”Slusen” i 1864, var konsekvensen, at de skippere, der var hjemmehørende i Hejlsminde,<br />
pludselig kom til at tilhøre hver deres land. I 1907 var der således 16 skibe og skippere nord for grænsen og<br />
tre syd for grænsen.<br />
200
En købmand fra Assens så sin fordel i at bygge et pakhus i Hejlsminde, men efter stormfloden i 1872<br />
kom det til at stå tomt, indtil brødrene Jeppe og Johannes Lauridsen fra Vejen købte det i 1880. Sammen<br />
med gårdejer Jep Fink gik de i gang med at dyrke cikorie og etablerede et cikorietørreri. De tørrede og ri<strong>sted</strong>e<br />
rødder kunne bruges som kaffeerstatning, og cikorie blev efterhånden en udbredt afgrøde på egnen.<br />
Jeppe Lauridsen (1853-1923) endte som eneejer af tørreriet, og da han også senere erhvervede et af teglværkerne,<br />
kalkbrænderiet og en købmandsforretning, er det ikke så sært, at han blev kaldt ”Hejlsmindes<br />
matador”.<br />
Da Kolding Sydbaner åbnede i 1911 på de to strækninger fra Kolding Sydbanegård til Vamdrup og<br />
Hejlsminde, blev banens ene endestation placeret på et opfyldt areal på tangen ved Hejlsminde, og Jeppe<br />
Lauridsen var ikke sen til at se mulighederne i jernbanen som transportmiddel for gods, men så sandelig<br />
også som tilbringer af turister. Op og ned af jernbanestationen opførte han i 1912 Hejlsminde Badehotel,<br />
som hurtigt blev populært blandt det ferierende publikum. Jeppe Lauridsen var i øvrigt afholdsmand, og da<br />
han syntes, at de lokales drikkeri tog overhånd, købte han også kroen i Hejlsminde, så han på den måde selv<br />
havde hånd i hanke med udskænkningen af spiritus.<br />
Kolding Sydbaner blev nedlagt i 1948, men stationen, pakhuset og remisen er bevaret (i dag i privat<br />
eje). Det samme er badehotellet, og at Lauridsen havde set rigtigt, fremgår måske bedst af, at Hejlsminde i<br />
dag er et lille turistmekka med lystbådehavn og store sommerhusområder. Naturstien rundt om Hejlsminde<br />
Nor følger i øvrigt den gamle banetracé på det to kilometer langt stykke fra Hejlsminde til Hejls.<br />
→ Grænsesten nr. 127 er bevaret i et hjørne af Solnedgangspladsen, Hejlsminde, 6094 Hejls.<br />
135. ALLER<br />
Mølleren ved grænsen<br />
ELLEM Hejlsminde og Christiansfeld kører man syd for den grænse, der i 1864 blev<br />
M<br />
trukket mellem Danmark og Preussen. Når man kommer til landsbyen Aller, kan man<br />
foretage en lille afstikker mod nord ad Kær Møllevej til Kær Mølle, hvor den daværende<br />
mølleejer Poul Dall rejste en genforeningssten i 1921. Den står på det <strong>sted</strong>, hvor der<br />
mellem 1874 og 1920 var placeret en tysk grænsesten.<br />
Kær Mølles historie går tilbage til 1500-tallet, og fra 1588 tilhørte den kronen. Der blev opført en ny<br />
møllebygning i 1684, men møllens storhedstid begyndte, da den i 1857 blev overtaget af den 23-årige møllebygger<br />
Hans Dall fra Seggelund. Han fik to år senere bevilling til at drive handel med høkervarer og til at<br />
sælge brændevin fra eget brændevinsbrænderi, og i 1860 opførte han den statelige hovedbygning, som<br />
stadig findes. Da grænsen i 1864 kom til at følge Kær Mølleå, medførte det både ulemper for møllen og adskilligt<br />
hovedbrud for mølleren. For det første var det besværligt, fordi mølleren nu ejede bygninger og jord<br />
både nord og syd for grænsen, og for det andet blev der oprettet grænsestation nærmest lige uden for møl-<br />
201
lerens dør. Konsekvensen var, at mølleren fik pligt til at sørge for kost og logi til to grænsegendarmer, der<br />
havde til opgave at kontrollere færdslen over grænsen.<br />
Særligt problematisk var det, da der i 1892 udbrød en koleraepidemi i Hamburg. Det førte nemlig til,<br />
at Danmark spærrede grænsen, således at mølleren ikke kunne få tærsket sin store hvedemark, der lå syd for<br />
grænsen. Ved forhandlinger tværs over broen lykkedes det imidlertid at få hjælp fra naboen på sydsiden af<br />
grænsen, men tærskefolkene skulle selvfølgelig have forplejning fra møllen. Det problem løstes ved at placere<br />
et bord midt på broen og dermed midt på grænsen. Maden fra møllen blev stillet på bordets nordside og<br />
derefter skubbet over bordet til arbejderne, som sad ved bordets sydside.<br />
Spærringen under koleraepidemien kom også til at koste møller Dall det meste af en dags arbejde. En<br />
tidlig sommermorgen var han gået over grænsen for at se til sine køer på marken, der lå på den tyske side.<br />
Da han kom tilbage til grænsen, nægtede den danske vagt at lade ham passere grænsen og dermed vende<br />
tilbage til hans egen mølle, der jo lå på den danske side. Mølleren forsøgte stilfærdigt at forklare, hvordan<br />
tingene hang sammen, men uden held. Vagten var hverken til at hugge eller stikke i, og det endte med, at<br />
mølleren måtte leje en vogn og køre til den større grænsestation ved Frederikshøj mellem Christiansfeld og<br />
Taps. Her var svaret lige så negativt; han måtte værsgo blive i Tyskland. Det lykkedes dog at få grænsestationen<br />
til at afsende et telegram til ministeriet i København, hvorfra der omsider indløb telegrafisk tilladelse<br />
til, at Dall kunne få lov at krydse grænsen og vende hjem til sin mølle.<br />
I 1911 døde Hans Dall, og møllen, landhandelen og de 65 tdr. land jord overgik til sønnen Poul Dall.<br />
Det var en lettelse, da Kolding Sydbaner åbnede samme år og fik et trinbræt nord for Kær Mølle. Så slap<br />
man for at køre møllens produkter med hestevogn til Kolding og kunne i <strong>sted</strong>et læsse dem på en togvogn på<br />
trinbrættets sidespor. Til gengæld betød udbruddet af 1. Verdenskrig i 1914, at grænsen blev hermetisk<br />
lukket. Kær Mølle mi<strong>sted</strong>e med ét slag sine kunder syd for grænsen, men Poul Dall fik dog tilladelse til én<br />
gang om ugen at bevæge sig over grænsen, hvis han vel at mærke var ledsaget af en soldat med skarpladt gevær.<br />
Genforeningen i 1920 var naturligvis en stor glæde, men for møllen blev de følgende år meget vanskelige.<br />
I 1946 betød et naturgenopretningsprojekt, at mølledammen blev tørlagt, og at mølledriften ophørte.<br />
Broen over Kær Mølleå blev i 1958 flyttet 25 meter længere mod vest, således at trafikken ikke mere skulle<br />
passere møllens gårdsplads.<br />
→ Kær Mølle, Kær Møllevej 80, 6094 Hejls.<br />
202
136. HADERSLEV<br />
Gotikkens danske højborg<br />
I<br />
Haderslev må man besøge domkirken, der er benjaminen blandt jyske katedraler. Vel var<br />
den gennem århundreder filialkirke til domkirken i Slesvig, men det var først efter Sønderjyllands<br />
genforening i 1920, at den blev ophøjet til domkirke i det nyoprettede Haderslev<br />
Stift. Kirken har for altid indskrevet sig i de kirkehistoriske annaler, fordi Luthers lære her<br />
lød første gang allerede i 1525, 11 år før Reformationen fandt <strong>sted</strong> i resten af kongeriget.<br />
Haderslev Domkirke (Hjart WP)<br />
Ligesom så mange andre <strong>sted</strong>er har kirken haft en romansk forgænger i 1100-tallet, men den nuværende<br />
kirke står højt på sin bakke som et af de fornemste og smukkeste eksempler på højgotisk kirkebyggeri i<br />
Danmark. Tværskibet er ældst og fra midten af 1200-tallet, mens det gotiske kor med de imponerende 16<br />
203
meter høje vinduer stammer fra tiden omkring 1400. Der har skam også været et stort tårn, men det brændte<br />
i 1627.<br />
Domkirken lægger rum til ikke mindre end tre orgler. Kirkens hovedorgel fra 1652 er med sine 73<br />
stemmer og 5.500 piber ikke blot et af Danmarks største orgler, men også klangligt er det i absolut særklasse.<br />
I nordre korsideskib hænger et orgel fra 1820, der for resten er det ældste, danskbyggede orgel,<br />
som er bevaret. Det lille kororgel fra 1984 er opstillet ved sydsiden af kortrappen, og her bemærker man<br />
især det spændende materialevalg: Nodepulten, klaviaturet og registerudtrækket er af tusindårigt moseeg,<br />
mens taget er af den mest moderne glasfiber.<br />
Under et besøg i domkirken må man ikke forsømme at gå ned i processionsgangen under alteret. Her<br />
ser man nemlig kirkens fire meget flotte messehagler, som er tegnet af dronning Margrethe 2. og fremstillet<br />
i 1987 under majestætens ivrige tilsyn. Messehaglerne og de tilsvarende fire alterbordsforhæng følger i farvevalget<br />
kirkeårets fire symbolske farver (hvid/gylden, rød, grøn og violet) og er et særdeles vellykket eksempel<br />
på dronningens kreative evner.<br />
Haderslev er hjem<strong>sted</strong> for Slesvigske Fodregiment, og et af domkirkens kapeller er indrettet som<br />
mindekapel for regimentets faldne i perioden fra 1813 til 1994. Det er baggrunden for, at Haderslev som<br />
den eneste by uden for København har en vagtparade. De fleste fredage marcherer regimentets musikkorps<br />
kl. 11.45 til domkirken, hvor der vendes et blad i mindebogen over de faldne.<br />
→ Haderslev Domkirke, Domkirkepladsen 3, 6100 Haderslev. haderslevdomprovsti.dk<br />
137. ÅRØSUND<br />
Postruten<br />
Å Haderslev Næs runder <strong>Margueritruten</strong> Årøsund, som før i tiden var et af landets vigtigste<br />
overfarts<strong>sted</strong>er. Det gamle fiskerleje blev placeret i rigets centrum, efter at Christian 4.<br />
P på selve juleaften i 1624 havde etableret det første danske postvæsen. Til en begyndelse<br />
blev der oprettet ni postruter, der blev betjent én gang om ugen af et gående postbud –<br />
bortset fra hovedruten fra København til Hamburg via Middelfart og Kolding, hvor<br />
bønderne fik pligt til at befordre postbuddet mod betaling. Fra København udgik desuden post-ruter til<br />
Nakskov, Helsingør og Kalundborg, mens der fra Kolding gik et postbud til Aalborg over Viborg, til Randers<br />
over Aarhus samt til Ribe. Kun i København og Kolding blev der ansat postmestre, ellers benyttede<br />
man sig typisk af lokale værtshusholdere.<br />
Men i 1653 blev hovedruten mellem København og Hamburg omlagt, så den i <strong>sted</strong>et kom til at gå via<br />
færgen fra Assens til Årøsund. Samtidig indsatte man postryttere, og ruten blev nu betjent to gange ugentlig.<br />
Det blev også fastsat, at posten mellem de to store byer ikke måtte være mere end tre døgn undervejs.<br />
Den ældgamle færgefart over Lillebælt mellem Assens og Årøsund, som allerede i den tidlige middelalder<br />
204
var en vigtig transitrute mellem kongeriget og hertugdømmerne, blev dermed en vigtig krumtap i landets<br />
infrastruktur.<br />
Med færgeriet fulgte et værtshus, og mere end én gang har de rejsende på ruten klaget over, at<br />
værtshusholderen havde en tilbøjelighed til altid at spå uvejr på overfarten; på den måde kunne han nemlig<br />
få kunderne til at blive på værtshuset i længere tid. Men det var også galt, hvis det var stille vejr, for så gad de<br />
mageligt anlagte færgekarle ikke at ro båden over på den anden side. Helt ufarligt var det under alle omstændigheder<br />
ikke at lade sig fragte over Lillebælt; i 1740 kæntrede postjagten, og tre passagerer og en matros<br />
druknede. Det var i øvrigt forordnet, at der altid skulle brænde en lygte ved færgehuset, og at der altid<br />
skulle være en person, som var tilstrækkelig vågen til at kunne modtage og betjene de rejsende, der havde<br />
krav på et godt, varmt værelse samt mad og drikke.<br />
I 1838 indsattes det første dampskib, ”Mercurius”, på ruten mellem Assens og Årøsund, og det betød,<br />
at overfarten nu kun tog fem kvarter, og at der gik post mellem København og Hamburg hele fire gange<br />
om ugen. Da Danmark tabte krigen i 1864 og måtte afstå Slesvig, Holsten og Lauenborg, ophørte færgetrafikken<br />
mellem de to byer, men efter Genforeningen i 1920 begyndte et privat Assensrederi på ny at sejle<br />
på ruten. Færgefarten, der blev markedsført som ”hurtigruten” og ”den hurtigste og bekvemmeste forbindelse<br />
fra Fyn til Sønderjylland”, kunne imidlertid ikke hænge sammen i det lange løb. Allerede åbningen af<br />
Lillebæltsbroen i 1935 betød en nedgang i passagertallet, og ruten endte med at blive nedlagt i 1972, endskønt<br />
den havde en pæn indtægt fra transporten af sønderjyske bønders sukkerroer til sukkerfabrikken i Assens.<br />
Den pompøse, røde bindingsværksbygning ved Årøsund Badehotel blev opført i 1824 som ventesal<br />
for færgepassagererne, mens selve badehotellet blev bygget i jugendstil af et tysk konsortium i 1903. Badehotellet<br />
gik desværre konkurs i oktober 2022; coronaen og de efterfølgende besværligheder tog livet af det<br />
hæderkronede hotel.<br />
→ Årøsund Badehotel, Ved Færgegården 1, Årøsund, 6100 Haderslev.<br />
138. LØJT KIRKEBY<br />
Løjtingernes land<br />
ORD for Aabenraa går <strong>Margueritruten</strong> ud på den 64 km 2 store halvø Løjtland, hvis indbyggere<br />
kaldes løjtinger. I sejlskibsfartens storhedstid slog mange kaptajner og redere<br />
N sig ned på Løjtland, når de blev mætte af dage og havde tjent gode penge på Kinafarten.<br />
Her byggede de deres fornemme kaptajnsgårde, der udvendig og indvendig signalerede<br />
såvel udsyn som en velspækket tegnebog. Fra deres mange sørejser hjembragte de pynt<br />
og nips og kinesisk porcelæn, og derude i det fremmede havde de vænnet sig til at spise alskens krydderier,<br />
som bestemt ikke var hverdagskost i en almindelig dansk landhusholdning<br />
205
Løjt Kirkeby (Jørgen Hansen)<br />
Ifølge folketællingen i 1845 var der 206 søfolk på Løjtland, og af dem var 34 skibsførere, mens 52<br />
var styrmænd. Baggrunden var, at Aabenraa i perioden fra midten af 1700-tallet og frem til afståelsen af<br />
Slesvig, Holsten og Lauenborg til Preussen i 1864 oplevede et søfartseventyr, som er uden sidestykke i<br />
dansk erhvervshistorie. Faktisk var Aabenraa den by i det danske monarki, som næst efter København og<br />
Flensborg havde den største handelsflåde, og byens værfter byggede skibe på stribe – og gjorde det så godt,<br />
at de blev berømte viden om. Da det gik vildest til, skal Aabenraa have været hjem<strong>sted</strong> for ikke mindre end<br />
seks skibsværfter og siger og skriver 41 større handelsskibe.<br />
Hovedstaden” på Løjtland er Løjt Kirkeby. Hele otte veje snor sig fra alle verdenshjørner gennem<br />
landskabet til kirken på bakketoppen, der stammer fra 1100-tallet og er bygget af kløvede marksten. Den<br />
sengotiske altertavle fra 1520 er en af landets fineste og bedst bevarede altertavler med et mylder af udskårne<br />
og malede figurer og med fløje, der kan åbnes og lukkes efter kirkeårets begivenheder.<br />
De sengotiske kalkmalerier i de to korhvælv (som mærkværdigvis aldrig har været tildækket) består af<br />
tidselblade, fantasiblomster og brølemasker, og over altertavlen ses et kalkmalet våbenskjold med en biskops<br />
stav og hue. Våbnet betyder, at man med stor sandsynlighed kan fastslå, at altertavlens giver var den<br />
sidste katolske biskop over Slesvig stift, Godske Ahlefeldt (1475-1541). Han tilhørte den magtfuldeste<br />
adelsslægt i Slesvig-Holsten, og da Reformationen var en kendsgerning i 1536, turde Christian 3. åbenbart<br />
ikke fjerne ham – de øvrige katolske bisper blev ellers sat bag lås og slå. Faktisk fik Godske Ahlefeldt lov til<br />
206
at fortsatte sit virke i Slesvig til sin død, men fra 1536 altså som protestantisk biskop. I Løjt Kirkeby må man<br />
naturligvis ikke forsømme at se og glæde sig over de mange, smukke huse med stråtag. Faktisk findes der<br />
120 ejendomme med stråtag på Løjtland; en stor del af dem ligger langs bygaderne i Barsmark og Stollig,<br />
som man passerer på <strong>Margueritruten</strong>.<br />
→ Løjt Kirke, Løjt Nørregade 1, Løjt Kirkeby, 6200 Aabenraa.<br />
139. AABENRAA<br />
Kanonkuglen i Slotsgade<br />
ABENRAA opleves bedst til fods, og hvis man går ad gågaden Storegade til dens sydlige<br />
A<br />
ende, kan man dreje ned ad Slotsgade, der, som navnet siger, fører ud til Brundlund<br />
Slot, der blev opført i begyndelsen af 1400-tallet. Her ligger det ene smukke gavlhus<br />
efter det andet, og især når man kommer forbi nummer 11, skal man have øjnene med<br />
sig.<br />
I 1707 ramtes Aabenraa af en stor brand. Flere af husene i Slotsgade blev flammernes bytte, og<br />
umiddelbart derefter opførte Marx Marxen Koch gavlhuset i nummer 11. Oprindelig var gavlen bygget af<br />
bindingsværk, men i 1770 blev den grundmuret, mens karnappen først er tilføjet et årti senere. Det er netop<br />
denne gavl, man skal lægge mærke til: Ved siden af det øverste muranker til højre er indmuret en kanonkugle.<br />
Kanonkuglen stammer fra den første slesvigske krig, der brød ud i 1848 mellem Danmark på den ene<br />
side og den slesvig-holstenske selvstændighedsbevægelse, der etablerede en provisorisk løsrivelsesregering<br />
i Kiel den 23. marts 1848, på den anden. Der var med andre ord tale om en intern ”borgerkrig” i den danske<br />
helstat, indtil Preussen i april meldte sig på slesvig-holstenernes side. Danmark vandt første runde, da<br />
en slesvig-holstensk styrke blev slået på flugt i et slag ved Bov den 9. april 1848, men påskedag den 23.<br />
april tabte danskerne til slesvig-holstenerne, som blev støttet af preussiske styrker. Den danske hær trak sig<br />
tilbage til Als, mens preusserne besatte store dele af Jylland.<br />
I Aabenraa og de andre byer i det nordlige Slesvig var der mildt sagt forvirring i disse marts- og aprildage<br />
i 1848. Mange havde svært ved at finde ud af, hvilket ben de skulle stå på, og hvem de skulle holde<br />
med. Aabenraas borgmester Georg Schow (1810-89) var dog ikke i tvivl; han ville støtte dem, der vandt<br />
magten, og det var tydeligvis den slesvig-holstensk-tyske fløj. Natten mellem den 23. og 24. marts godkendte<br />
byrådet i Aabenraa den slesvig-holstenske provisoriske regering, mens man i Haderslev derimod forblev<br />
tro mod den danske konge.<br />
Den 26. marts afsejlede orlogsbriggen ”St. Thomas” fra København, udstyret med 16 kanoner og<br />
med kaptajnløjtnant M.N. Suenson (1802-56) på broen. Ordren lød på at tage oprørske embedsmænd i<br />
Slesvig i forvaring, men kanonerne måtte kun bruges i yderste nødsfald. Den 30. marts anløb ”St. Thomas”<br />
207
Aabenraa og blev modtaget af dansksindede, der viftede med Dannebrog. I de mellemliggende dage havde<br />
byens dansksindede indbyggere med skibstømrerne i spidsen under trusler om arbejdsnedlæggelse fået fjernet<br />
alle de tyske flag, som ellers var blevet hejst rundt om i byen.<br />
Da ”St. Thomas” lagde til, glimrede byens embedsmænd, som egentlig var i den danske konges tjeneste,<br />
ved deres fravær. For borgmesterens vedkommende varede det dog ikke længe, før han fik skibet at se,<br />
også indefra: Suenson kaldte ham om bord og arresterede ham. Sidst på eftermiddagen den 30. marts rykkede<br />
slesvig-holstenske soldater imidlertid frem mod Aabenraa, og det fik ”St. Thomas” til at affyre to skarpe<br />
kanonskud, hvoraf det ene altså må være havnet i Slotsgade. Det forhindrede nu ikke, at slesvig-holstenerne<br />
blev modtaget med stor begejstring af deres tilhængere i Aabenraa, men dagen efter trak de sig ikke desto<br />
mindre tilbage, måske fordi ”St. Thomas” om natten havde fået forstærkning af orlogsdampskibet ”Hekla”.<br />
Den 2. april rykkede den danske hærs fortrop ind i Aabenraa for at ”besætte” byen, og den 14. april<br />
aflagde selveste Frederik 7. byen en visit i spidsen for livgarden, hvad der af<strong>sted</strong>kom illuminering af næsten<br />
alle huse i byen. Kun nogle få indædte slesvig-holstenere undlod at illuminere deres huse til ære for kongen.<br />
Den 23. april tabte danskerne imidlertid som nævnt i slaget ved Slesvig, og konsekvensen var, at preussiske<br />
tropper atter indtog Aabenraa natten til den 28. april.<br />
I august blev der indgået en våbenstilstand, og omkring 1. oktober vendte borgmester Schow tilbage<br />
til Aabenraa efter at have siddet indespærret i Kastellet i København siden sin tilfangetagelse. Han fik nærmest<br />
en heltemodtagelse af byens slesvig-holstenere og viste sig efterfølgende som ”decideret tilhænger af<br />
et Stortyskland og som en fanatisk danskhader”. Det styrkede imidlertid danskheden i byen, og i december<br />
1848 oprettedes en dansk borgerforening; dermed blev det tydeliggjort, at Aabenraa ikke, som det var den<br />
almindelige antagelse, var en overvejende slesvig-holstensk, tysksindet by.<br />
Da våbenstilstanden ophørte i marts 1849, skærpedes modsætningerne yderligere mellem dansk og<br />
tysk i Aabenraa. Den tyske side vejrede morgenluft, da de danske ledere blev udvist af byen, men efter at de<br />
danske styrker havde sejret i slaget ved Fredericia den 6. juli 1849, blev der på ny indgået våbenhvile, og de<br />
tyske tropper trak sig tilbage. I august blev Nordslesvig besat af norsk-svenske tropper, og den såkaldte Bestyrelseskommission<br />
for Slesvig indledte sit virke. Borgmester Schow fremturede med sine provokationer<br />
over for danskerne, og det førte 12. oktober til hans afskedigelse. Det var dog først efter slaget ved I<strong>sted</strong> den<br />
25. juli 1850, at den provisoriske slesvig-holstenske regering og dens hær blev opløst. Herefter overtog<br />
Danmark på ny kontrollen over Slesvig. Næste kapitel udspillede sig i 1864 med det resultat, at hele Slesvig<br />
måtte afstås til Preussen.<br />
→ Slotsgade 11, 6200 Aabenraa.<br />
208
140. KLIPLEV<br />
Kliple Mærken<br />
LIPLEV ligger på <strong>Margueritruten</strong> på strækningen mellem Aabenraa og Kruså. Landsbyen<br />
befinder sig et par kilometer øst for Hærvejen, og dens historie er tæt forbundet<br />
K med Hærvejens – eller snarere: Studevejens – historie. Gennem hele middelalderen blev<br />
vejen brugt til at drive de jyske stude til markederne i Holsten, og netop i Kliplev afholdtes<br />
to meget store, årlige markeder, nemlig 3. maj og 14. september, hvor de store<br />
studedrifter skiftede ejermænd. Og når det netop var i Kliplev, at markederne fandt <strong>sted</strong>, har det en sammenhæng<br />
med, at Kliplev Kirke i middelalderen var et berømt og meget søgt valfarts<strong>sted</strong>. I kirkens nordlige<br />
kapel fandtes nemlig en Frelserfigur, stående påklædt foran korset, kaldet Skt. Hjælper krucifikset.<br />
Kliplev Kirke (Hjart WP)<br />
Pilgrimme fra nær og fjern valfartede til Kliplev på grund af den hellige Frelser, Skt. Hjælper eller Sct.<br />
Salvator, og det har sikkert været forklaringen på, at kirken i 1400-tallet blev udvidet betragteligt. Det oprindelige<br />
romanske kor blev erstattet af en stor, lys og hvælvet korbygning, og derudover blev der tilføjet et<br />
våbenhus og to kapeller.<br />
209
Klokkestabelen af egetræ på kirkegården, der er fra omkring år 1300 og dermed givetvis Danmarks<br />
ældste træbygning, fik dog lov at blive stående. Hvad der derimod ikke fik lov at blive i kirken, var Skt. Hjælpers<br />
guldsko og gyldne handsker og guldkrone; de var for stor en fristelse for en eller anden synder, og tilbage<br />
var så egentlig blot en stor klods med form som en mand. Det forhindrede dog ikke pilgrimmene i at<br />
ofre alskens gaver til klodsen for at blive sygdomme hos både folk og fæ kvit – lige indtil man i begyndelsen<br />
af 1700-tallet åbenbart syntes, at nu kunne det være nok, og så blev krucifikset fjernet.<br />
Men markederne havde man stadig, og da studedrifterne ophørte – stort set sammenfaldende med<br />
anlæggelsen af jernbanerne i anden halvdel af 1800-tallet – udviklede markedet i Kliplev sig i <strong>sted</strong>et til at<br />
blive landets største hestemarked. Den dag i dag fastholdes traditionen i form af ”Kliple Mærken” omkring<br />
den første lørdag i juni, takket være mange frivillige kræfter. Det arrangeres af en komité, der er sammensat<br />
af flere lokale foreninger, og overskuddet anvendes til at støtte idræts- og kulturlivet i Kliplev og omegn.<br />
Markedet strækker sig over fire dage og byder bl.a. på gøglergudstjeneste, hestemarked, kræmmermarked,<br />
gymnastikopvisning, tivoli og ringridning.<br />
→ Kliplev Kirke, Præstevænget 1B, Kliplev, 6200 Aabenraa.<br />
210
FORFATTEREN<br />
Jørgen Hansen (født 1951) er cand.mag.<br />
i fransk og historie fra Aarhus Universitet.<br />
Siden 1972 har han været beskæftiget<br />
inden for dansk turisme og har haft<br />
en lang række lederposter, bl.a. turistchef<br />
i Randers, direktør i Turismens<br />
Fællesråd, dansk turistchef i Tyskland,<br />
Østrig og Schweiz med base i Hamburg,<br />
direktør i det nordjyske turismeselskab<br />
Midt-Nord Turisme og turistdirektør i<br />
Aarhus. Siden 2009 har han haft sit eget<br />
tekst- og rådgivningsbureau og forlag<br />
under navnet TexTour. I 1991 udformede<br />
han <strong>Margueritruten</strong>, den naturskønne<br />
rute gennem hele Danmark, der<br />
fører forbi alle landets vigtigste seværdigheder.<br />
211