Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Bøker av Joyce Carol Oates på<br />
Pax Forlag:<br />
Blond, 2001<br />
Niagara, 2006<br />
Svart jente, hvit pike, 2007<br />
Graverens datter, 2008<br />
En enkes fortelling, 2011<br />
Vi var familien Mulvaney, 2012<br />
Karthago, 2014<br />
Fordi <strong>de</strong>t er bittert og fordi <strong>de</strong>t er mitt hjerte, 2015<br />
Svart vann, 2019<br />
Mitt liv som rotte, 2020<br />
Barnevakten, 2023
Joyce Carol Oates<br />
<strong>de</strong> <strong>de</strong>r<br />
oversatt av<br />
bente klinge (mno)<br />
Innledning ved Elaine Showalter<br />
Etterord ved Joyce Carol Oates<br />
pax forlag, oslo 2023<br />
3
originalens tittel: them<br />
copyright © 1969, 1998, 2000 by joyce carol oates<br />
biographical note copyright © 2000 by random house, inc.<br />
introduction copyright © by elaine showalter<br />
all rights reserved.<br />
published in the united states by mo<strong>de</strong>rn library,<br />
an imprint of the random house publishing group,<br />
a division of random house, inc., new york<br />
this work was originally published in 1969 by vanguard press.<br />
a hardcover edition was published in 2000 by mo<strong>de</strong>rn library, an imprint<br />
of the the random house publishing group, a division of random house, inc.<br />
thhis edition published by arrangement with john hawkins & associates,<br />
inc., new york<br />
norsk utgave: © pax forlag – en <strong>de</strong>l av forente forlag as, 2023<br />
omslagsfoto: getty images<br />
omslag: tank / ina brantenberg<br />
trykk: scandbook ab, falun<br />
printed in swe<strong>de</strong>n<br />
isbn: 978-82-530-4410-1<br />
Sitatet fra John Websters Hvite djevler er hentet fra Per Bronkens<br />
gjendiktning.<br />
Sitatet fra Jane Austens Emma er hentet fra Merete Alfsens<br />
oversettelse.<br />
Sitatene fra William Shakespeares Kong Lear er hentet fra Arthur<br />
O. Sandveds gjendiktning.
… vel er vi fattige, men må vi velte<br />
oss frivillig i synd?<br />
– Hvite djevler<br />
John Webster
Forfatterens forord<br />
Dette er historieskriving i skjønnlitterær form – <strong>de</strong>t vil si med et personlig<br />
perspektiv, som er <strong>de</strong>n eneste formen for historie som finnes.<br />
Fra 1962 til 1967 un<strong>de</strong>rviste jeg i engelsk ved University of Detroit,<br />
som er en jesuittdrevet skole med mange tusen stu<strong>de</strong>nter, mange<br />
fra nærområ<strong>de</strong>t. Det var i <strong>de</strong>nne perio<strong>de</strong>n jeg møtte <strong>de</strong>nne fortellingens<br />
«Maureen Wendall». Hun var en av stu<strong>de</strong>ntene mine på et<br />
kveldskurs, og noen år senere skrev hun til meg, og vi ble kjent med<br />
hverandre. Jeg ble overvel<strong>de</strong>t av all motgangen og alle problemene<br />
hun slet med, og så ble jeg oppmerksom på livshistorien hennes,<br />
livet hennes som en mulighet for en historie, og kanskje var jeg også<br />
tiltrukket av henne på grunn av visse likhetstrekk mellom henne og<br />
meg – som hun bemerker i et brev. Førsteinntrykket mitt av livet<br />
hennes var: «Dette må være oppdiktet, <strong>de</strong>t kan ikke være sant alt<br />
sammen!» Følelsen som ble sitten<strong>de</strong>, var: «Dette er <strong>de</strong>n eneste typen<br />
fiksjonslitteratur som er sann.» Derfor er romanen <strong>de</strong> <strong>de</strong>r, som virkelig<br />
handler om et spesifikt «<strong>de</strong>m», og ikke bare er et litterært grep<br />
for å peke på oss alle, i hovedtrekk basert på Maureens omfatten<strong>de</strong><br />
erindringer. Der <strong>de</strong>t er mulig, inngår bemerkningene hennes ordrett<br />
i fortellingen, og <strong>de</strong>t at hun selv var så voldsomt opptatt av sin personlige<br />
historie, er grunnen til at <strong>de</strong>nne romanen er så <strong>de</strong>taljert. For<br />
Maureen fungerte <strong>de</strong>nne «bekjennelsen» som en slags terapi, sannsynligvis<br />
med forbigåen<strong>de</strong> effekt, men for meg, som vitne, stilte <strong>de</strong>t<br />
store stoffet seg i veien for min egen virkelighet, mitt privatliv, som<br />
7
le erstattet med familien Wendalls ulike marerittaktige opplevelser.<br />
Deres liv trengte seg på mitt eget på un<strong>de</strong>rlig vis, så jeg begynte å<br />
drømme om <strong>de</strong>m i ste<strong>de</strong>t for om meg selv – drømte <strong>de</strong>res liv igjen og<br />
igjen. Fordi <strong>de</strong>res ver<strong>de</strong>n var så fjern fra min, inntok <strong>de</strong>n meg med<br />
enorm kraft, og på en måte skrev romanen seg selv. Visse episo<strong>de</strong>r<br />
er imidlertid blitt endret etter at nærmere un<strong>de</strong>rsøkelser av<strong>de</strong>kket<br />
rot med konteksten. Ingenting i romanen er blitt overdrevet for å<br />
øke <strong>de</strong>t dramatiske potensialet – faktisk har jeg <strong>de</strong>mpet <strong>de</strong> mange<br />
skitne og sjokkeren<strong>de</strong> aspektene ved livet i slummen, som i andre<br />
naturalistiske verker er blitt skildret i <strong>de</strong>talj, mest fordi jeg var redd<br />
<strong>de</strong>t ville bli uuthol<strong>de</strong>lig med for mye virkelighet.<br />
*<br />
Si<strong>de</strong>n da har vi alle forlatt Detroit – Maureen er nå husmor i<br />
Dearborn i Michigan, jeg un<strong>de</strong>rviser ved et annet universitet, og<br />
Jules Wendall, <strong>de</strong>n un<strong>de</strong>rlige unge mannen, er trolig frem<strong>de</strong>les i<br />
California. En dag kommer han sannsynligvis til å skrive sin egen<br />
versjon av <strong>de</strong>nne romanen, og da vil han ikke gi <strong>de</strong>n <strong>de</strong>n heller<br />
hånlige og beskjedne tittelen <strong>de</strong> <strong>de</strong>r.<br />
8
I<br />
Taushetens barn
1<br />
En varm kveld i august 1937 sto en forelsket jente foran et speil.<br />
Hun het Loretta. Det var speilbil<strong>de</strong>t sitt hun elsket, og ut av<br />
<strong>de</strong>nne svermeriske, <strong>de</strong>ilige kjærligheten vokste <strong>de</strong>t en spenning som<br />
var rastløs og blind – hvilken vei ville <strong>de</strong>n ta, hva ville skje? Hun<br />
het Loretta; hun var fornøyd med navnet også, selv om hun var<br />
mindre fornøyd med Loretta Botsford. Etternavnet var så treigt, <strong>de</strong>t<br />
var ingen musikk i <strong>de</strong>t. Hun sto og myste mot speilet i plastramme<br />
på kommo<strong>de</strong>n, forsøkte å fange <strong>de</strong>t beste lyset, oppfattet et snev av<br />
noe vågalt og farlig i <strong>de</strong>t rødlette, sunne, alminnelig pene utseen<strong>de</strong>t.<br />
Å se seg i speilet var som å se inn i fremti<strong>de</strong>n; alt lå <strong>de</strong>r og ventet.<br />
Det var ikke bare ansiktet hun var glad i. Hun var glad i andre ting.<br />
På hverdagene jobbet hun på Ajax vask og rens, og hun var veldig<br />
heldig som had<strong>de</strong> <strong>de</strong>n jobben, og i løpet av uka byg<strong>de</strong> <strong>de</strong>t seg opp en<br />
spent følelse i henne av <strong>de</strong>n dampen<strong>de</strong>, hektiske rutinen i arbei<strong>de</strong>t.<br />
Hva ville skje? I dag var <strong>de</strong>t lørdag.<br />
Ansiktet var fyldig, og kinnene var run<strong>de</strong> på en småfrekk måte<br />
som fikk henne til å virke yngre enn hun var – hun var seksten – og<br />
øynene var blå, en åndløs, blass blåfarge, ikke særlig skarp. Leppene<br />
var malt mørkt skarlagensrø<strong>de</strong>, akkurat slik moten var <strong>de</strong>n gangen.<br />
Øyebrynene var nappet akkurat slik moten var <strong>de</strong>n gangen. For<br />
plei<strong>de</strong> hun ikke å drømme seg bort over søndagsavisens featurejournalistikk,<br />
og ble hun ikke ståen<strong>de</strong> og stirre på bil<strong>de</strong>ne utenfor<br />
Trinity kino på vei til jobben? Hun had<strong>de</strong> på seg en mørkeblå kjole<br />
11
som var ettersitten<strong>de</strong> i livet. Midjen var forbausen<strong>de</strong> smal, skuldrene<br />
litt bre<strong>de</strong>, nesten maskuline; hun var en sterk jente. På <strong>de</strong> dugelige<br />
skuldrene had<strong>de</strong> hun <strong>de</strong>tte flagren<strong>de</strong>, drømmen<strong>de</strong> ho<strong>de</strong>t, lyst hår<br />
som bruste ut og falt i kokette krøller nedover ørene, over kragen,<br />
nedover ryggen, så når hun løp bortover fortauet, sto <strong>de</strong>t ut bak<br />
henne, og menn stanset for å stirre; hun gadd ikke å se tilbake på<br />
disse mennene – <strong>de</strong> var som menn på film som ikke opptrer i forgrunnen,<br />
men bare henle<strong>de</strong>r oppmerksomheten, viser hvilken vei<br />
interessen bur<strong>de</strong> rettes. Hun elsket tanken på <strong>de</strong>tte. Innenfor <strong>de</strong>n<br />
fine, klare hu<strong>de</strong>n had<strong>de</strong> hun et helt univers av kjøtt, og alt var friskt.<br />
Hun elsket <strong>de</strong>tte, var forelsket i <strong>de</strong>t faktum at <strong>de</strong>t fantes jenter som<br />
henne, selv om hun ikke var i stand til å gi presist uttrykk for hva<br />
hun følte. Til venninnen Rita sa hun: «Noen ganger er jeg så lykkelig<br />
for alt og ingenting at jeg må være gal.» Når hun slepte seg rundt<br />
om morgenen og prøv<strong>de</strong> å få faren opp av senga og broren Brock<br />
til å spise og komme seg av går<strong>de</strong> før noen begynte å krangle, følte<br />
hun likevel en un<strong>de</strong>rlig gle<strong>de</strong>, en prikken<strong>de</strong> spenning, som ingenting<br />
kunne knekke. Hva ville skje? «Å, du er ikke gal», sa Rita tankefullt,<br />
«du har bare ikke vært gjennom <strong>de</strong>t ennå».<br />
Hun gred<strong>de</strong> håret med en tung, rosa børste. Det plaget henne<br />
å se krøllene så slappe – <strong>de</strong>t var på grunn av varmen. Fra <strong>de</strong>t åpne<br />
vinduet i leiligheten midt imot kunne hun høre en radio spille<br />
musikk, som betyd<strong>de</strong> at <strong>de</strong>t var lørdag kveld, og hjertet begynte å<br />
banke av forventning til <strong>de</strong> lange timene foran henne da alt kunne<br />
skje. Faren, som had<strong>de</strong> vært arbeidsløs i nesten ti år, likte å ligge i<br />
senga og drikke og røyke, bryd<strong>de</strong> seg ikke om at timene bare fløy<br />
forbi, timer han aldri ville få tilbake – men Loretta følte at ti<strong>de</strong>n<br />
gikk for fort. Det gjor<strong>de</strong> henne nervøs. Hun klød<strong>de</strong> seg på <strong>de</strong>n bare<br />
armen med børsten i en forsiktig, ubevisst, kjærtegnen<strong>de</strong> bevegelse,<br />
og kjente <strong>de</strong>n drømme aktige sensommerettermiddagen svelle i<br />
henne. På kjøkkenet satte noen seg tungt ned, som et svar til henne,<br />
en respons på fabuleringen.<br />
«Hei, Loretta!» ropte Brock.<br />
12
«Ja, jeg kommer.» Stemmen var skarp og had<strong>de</strong> en klang av renseriet<br />
og gata, men <strong>de</strong>t var ikke <strong>de</strong>n egentlige stemmen hennes; <strong>de</strong>n<br />
egentlige stemmen var slørete og feminin.<br />
Hun laget kveldsmat til Brock. Kjøkkenet var smalt, og han måtte<br />
sitte midt i veien for henne, så hun skar en grimase og sa: «Unnskyld<br />
meg», ironisk, når hun klemte seg forbi. Brock var også kledd for<br />
lørdagskvel<strong>de</strong>n. Han had<strong>de</strong> en blå kamgarnsjakke over grå bukser<br />
og et un<strong>de</strong>rlig metallisk, bronsefarget slips. Slips! Det var en <strong>de</strong>l av<br />
Brocks smårare stil. Han had<strong>de</strong> fylt tjue noen uker tidligere, som<br />
Loretta syntes var nesten gammelt, og <strong>de</strong>t var som om et uttrykk<br />
av bråmo<strong>de</strong>n sluhet had<strong>de</strong> festet seg i <strong>de</strong>t smale ansiktet, som på<br />
et filmfoto. Han had<strong>de</strong> lyst hår som Loretta, men <strong>de</strong>t begynte å bli<br />
mørkere; han vasket <strong>de</strong>t sjel<strong>de</strong>n, kanskje en gang i måne<strong>de</strong>n – <strong>de</strong>t<br />
var så fett at <strong>de</strong>t var stivt. Han had<strong>de</strong> et sterkt, kantete ansikt med<br />
markante kinnbein. Dette had<strong>de</strong> vært morens ansikt. Etter at moren<br />
dø<strong>de</strong> noen år tidligere, had<strong>de</strong> Loretta pussig nok begynt å se henne i<br />
Brocks ansikt iblant. Og i <strong>de</strong> brå, impulsive raseriutbrud<strong>de</strong>ne – Brock<br />
var alltid fortørnet på gammern og på enkelte bråkete naboer – kunne<br />
hun se morens rastløse hissighet; <strong>de</strong>t var foruroligen<strong>de</strong>.<br />
«Herregud, har du på <strong>de</strong>g parfyme?» Brock rynket på nesa som<br />
en klovn.<br />
«Dra til helvete. Du er ikke morsom.»<br />
Brock lo spydig.<br />
Loretta had<strong>de</strong> skrelt noen poteter tidligere, og nå tok hun <strong>de</strong>m<br />
ut av kjøleskapet og helte <strong>de</strong>m over i ei stekepanne. Fettet freste og<br />
sprutet mot henne. Hun mislikte å lage mat til broren, men likevel<br />
var <strong>de</strong>t en un<strong>de</strong>rlig gle<strong>de</strong> i <strong>de</strong>t. Jeg gjør <strong>de</strong>tte. Dette er noe jeg gjør.<br />
Brock likte at hun oppvartet ham, visste hun. Satt <strong>de</strong>r for bor<strong>de</strong>n<strong>de</strong>n<br />
og var så viktig, som <strong>de</strong>t ondskapsfullt spruten<strong>de</strong> fettet: Hun trengte<br />
bare å kaste et blikk på <strong>de</strong> leen<strong>de</strong> øynene hans for å se hvor avskyelig<br />
han var.<br />
«Hva i helvete går <strong>de</strong>t av <strong>de</strong>g?» utbrøt Loretta.<br />
Brock smilte uskyldig. «Har gammern kommet hjem?»<br />
13
«Det vet du at han ikke har.»<br />
«Hvordan skal jeg vite <strong>de</strong>t? Tror du jeg har røntgensyn?»<br />
«Han dro ut i dag tidlig sammen med han <strong>de</strong>r Cole for å se på en<br />
tomt. Ja da, jeg vet <strong>de</strong>t er sprøtt – ikke se på meg.»<br />
«Hva slags tomt? Har han tenkt å kjøpe en tomt?»<br />
«Spør ham.»<br />
«Med hva? Hvor er pengene? Hva skal han kjøpe <strong>de</strong>n med?»<br />
Brock jasset seg opp. Spyttet glinset på leppene.<br />
«Gi <strong>de</strong>g, Brock! Pa plager ingen.»<br />
«Han er syk. Han skulle vært henta.»<br />
«Henta av hvem da?»<br />
«Skulle vært sperra inne.»<br />
Brock satte albuene i bor<strong>de</strong>t og lente seg fremover mens han<br />
snakket raskt og insinueren<strong>de</strong>, som om han mente noe annet enn <strong>de</strong>t<br />
han sa og at du var en idiot om du ikke skjønte <strong>de</strong>t. Å, så avskyelig<br />
han var! Han var broren hennes, og i barndommen had<strong>de</strong> han vært<br />
grei mot henne – han had<strong>de</strong> slåss med større unger som ertet henne,<br />
slik gatas regler tilsa, men <strong>de</strong>t var kanskje mest for sin egen ære, ikke<br />
hennes. Og <strong>de</strong>n gangen kunne ingen ha gjettet at Brock Botsford,<br />
<strong>de</strong>n langbeinte, lute guttungen med <strong>de</strong>t stirren<strong>de</strong> blå blikket og <strong>de</strong><br />
raske nevene, kunne vokse seg så langt fra <strong>de</strong> andre guttene, bråmo<strong>de</strong>n,<br />
men samtidig avstumpet på et vis, til <strong>de</strong>nne un<strong>de</strong>rlige, liksom-alvorlige<br />
gammel-unge mannen. Un<strong>de</strong>r <strong>de</strong> lumske or<strong>de</strong>ne og<br />
minespillet i ansiktet var <strong>de</strong>t en pervers og ondsinnet vilje. Loretta<br />
grud<strong>de</strong> seg for at venninnene skulle snakke med Brock, tiltrukket<br />
av <strong>de</strong> vulgære klærne og filmstjernestilen, før <strong>de</strong> trakk seg unna med<br />
en nervøs knising: «Er han ikke snål?» Sånn som jenter gjør, med<br />
absolutt treffsikkerhet.<br />
«Å, noen ganger snakker du for mye! Skaff <strong>de</strong>g jobb selv, en bra<br />
jobb, hvis du mener du er bedre enn ham», sa Loretta opprørt.<br />
Hun satt ved <strong>de</strong>n andre bor<strong>de</strong>n<strong>de</strong>n, så langt unna Brock som<br />
mulig. Men bor<strong>de</strong>t var lite, så hun kom seg ikke unna ham. Han<br />
lente seg over bor<strong>de</strong>t og kunne grepet om håndled<strong>de</strong>t hennes med<br />
14
<strong>de</strong> trommen<strong>de</strong> fingrene hvis han had<strong>de</strong> villet. Det had<strong>de</strong> han gjort<br />
før, vridd håndled<strong>de</strong>t til hun skrek av smerte, mange ganger. Bare<br />
tulla! Hun så urolig på <strong>de</strong>n ledige hån<strong>de</strong>n hans mens han spiste<br />
med <strong>de</strong>n andre … Han var alltid skitten på hen<strong>de</strong>ne, han jobbet<br />
i en maskinhall, neglene had<strong>de</strong> svarte ren<strong>de</strong>r, og un<strong>de</strong>r møkka var<br />
hu<strong>de</strong>n voksaktig blek slik morens had<strong>de</strong> vært. Loretta had<strong>de</strong> ingen<br />
kjærlighet til overs for slik hud med farge som dø<strong>de</strong>n, bare medli<strong>de</strong>nhet;<br />
<strong>de</strong>t bekymret henne, Brock var broren hennes, kanskje han ikke<br />
var helt frisk. Hun var vel glad i ham? Det var et motstreben<strong>de</strong> bånd<br />
mellom <strong>de</strong>m. Brock drev fra jobb til jobb, men selv når han var ledig,<br />
plei<strong>de</strong> han å ha penger. Mystiske midler, kalte han <strong>de</strong>t. På gata hang<br />
han med pøblene han var venner med fra skoleti<strong>de</strong>n, som røykte og<br />
lo av <strong>de</strong> rå vitsene hans og gløttet på Loretta for å se om hun skjønte<br />
<strong>de</strong>m. Å, hun skjønte <strong>de</strong>m! Annethvert ord som kom ut av munnen<br />
på <strong>de</strong> fyrene, var slibrige. Hun så på vennene til Brock som håpløse<br />
drittsekker. Brock var kanskje en drittsekk, men <strong>de</strong>t var ennå håp<br />
for ham. Det var vel <strong>de</strong>t? Avisen, radioen, ting du hører fra voksne,<br />
får <strong>de</strong>g til å forstå at ver<strong>de</strong>n <strong>de</strong>ler seg i to: De som er håpløse, tapere,<br />
<strong>de</strong>m er <strong>de</strong>t mange av, og så <strong>de</strong> som skal et sted. Dette gjaldt menn og<br />
gutter, så klart: Loretta tenkte ikke engang på kvinner. Men gutter<br />
som fetteren Frank Benyas, for eksempel. Jo, Frank had<strong>de</strong> møtt for<br />
ungdomsdomstolen en fem–seks ganger, han had<strong>de</strong> gjort livet surt<br />
for moren sin, men likevel var <strong>de</strong>t et slags alvor ved sånne gutter,<br />
en beslutning om å komme seg et sted. Nå var Frank trykker lærling<br />
og kom til å klare seg fint. Andre gutter, som Joe Krajenke og Floyd<br />
Sloan og Bernie Malin – spesielt Bernie – som had<strong>de</strong> havnet i trøbbel<br />
som barn, vært på ungdomsanstalt, had<strong>de</strong> likevel ikke <strong>de</strong>t frekke,<br />
ondskapsfulle glimtet i øynene som Brock had<strong>de</strong> – <strong>de</strong> var skikkelige,<br />
had<strong>de</strong> en anstendig sjel. Du liksom stolte på <strong>de</strong>m, kanskje. Særlig<br />
Bernie Malin. Loretta kjente et stikk av spenning når hun tenkte på<br />
Bernie, på blikket hans på henne, smilet som kom så lett … Hun<br />
kunne fortape seg i tanker om Bernie i lange, drømmen<strong>de</strong> minutter.<br />
Å, Bernie mistet besinnelsen iblant, han var like stygg i kjeften som<br />
15
<strong>de</strong> andre guttene, men han kunne be om unnskyldning, og han<br />
had<strong>de</strong> jobb, Loretta trod<strong>de</strong> i hvert fall <strong>de</strong>t. Hva <strong>de</strong>t enn var som<br />
hindret folk i å falle gjennom bunnen av samfunnet slik faren had<strong>de</strong><br />
falt, og slik Brock så ut til å falle, <strong>de</strong>t had<strong>de</strong> Bernie, og var ikke <strong>de</strong>t<br />
et mysterium?<br />
«Du er en sånn – irriteren<strong>de</strong> drittsekk», sa Loretta. Dette var<br />
modig og frempå og kanskje litt uforsiktig. Provosere Brock, ville<br />
hun risikere <strong>de</strong>t? Men noen ganger likte han at hun snakket hardt og<br />
direkte til ham, slik en søster skulle snakke til en bror, uten å legge<br />
skjul på noe. Si <strong>de</strong>t som <strong>de</strong>t er. For hvem andre kunne si <strong>de</strong>t som<br />
<strong>de</strong>t var til Brock? Han så gransken<strong>de</strong> på henne, smal i blikket. Hun<br />
satt rak i ryggen, med skuldrene litt hevet, anspent. «I går kveld,<br />
<strong>de</strong>t var så dumt! Så dårlig gjort. Du provoserer ham, og så sier han<br />
ting, og så blir du sint på ham, <strong>de</strong>t er som å stryke av en fyrstikk og<br />
slippe <strong>de</strong>n, og for hva da? Og <strong>de</strong>n revolveren din! Den er ikke ekte,<br />
vel? Jeg skal ved<strong>de</strong> på at <strong>de</strong>n ikke er <strong>de</strong>t.» Hun kom på noe, fikk en<br />
nyve i pannen. Hun så at han betraktet henne. «Prøver du å gi ham<br />
slag, eller?»<br />
Brock lo. «For en fantasi, jente.»<br />
«Eller – hjerteinfarkt? Han blir så rød i ansiktet, og andpusten.»<br />
«Hvorfor ikke, etter <strong>de</strong>t han gjor<strong>de</strong> mot Ma?»<br />
«Det var ikke hans feil.»<br />
«Hvem sin feil var <strong>de</strong>t da?»<br />
«Han kunne ikke noe for at han mista jobben, herregud! Alle<br />
gjor<strong>de</strong> <strong>de</strong>t, <strong>de</strong> stengte halve fabrikken. Det var galt av Ma å klandre<br />
ham for <strong>de</strong>t, <strong>de</strong>t var helt sinnssykt hvordan hun alltid måtte klandre,<br />
klandre, klandre.»<br />
Brock sa kaldt: «Ikke kall henne sinnssyk.»<br />
«Hun var <strong>de</strong>t! Det vet du.»<br />
«Ingen i familien vår er sinnssyk. Ikke bruk <strong>de</strong>t or<strong>de</strong>t.»<br />
Loretta forsto. Sinnssyk var et sted, som en forlatt tomt hvor folk<br />
har dumpet skrap, søppel og avfall og ting som råtner, et sted du ikke<br />
vil oppsøke.<br />
16
«Men altså», sa Loretta og forsøkte å smile, å myke opp spenningen<br />
mellom <strong>de</strong>m, «jeg forsvarer ingen av <strong>de</strong>m! Jeg er drittlei av<br />
<strong>de</strong>t. Av hvordan <strong>de</strong>t er her hjemme. Så Pa vil ikke jobbe, sier han<br />
er redd – vel, faren til Rita er likedan. De har skjelvinger, skjelver<br />
på hen<strong>de</strong>ne. Noen ganger er <strong>de</strong>t så ille at Pa ikke klarer å tenne<br />
en røyk, jeg må gjøre <strong>de</strong>t for ham. Herregud! Han ser kakerlakker<br />
som ikke er <strong>de</strong>r, og så ser jeg dit han peker, og ut kommer <strong>de</strong>t en<br />
kakerlakk. Hvorfor klandrer du alltid folk for ting <strong>de</strong> ikke kan noe<br />
for? Ma trod<strong>de</strong> på Gud, en slags innful gud, men <strong>de</strong>t gjør ikke du,<br />
ikke sant? – så hvorfor klandre folk?» Hun ble helt andpusten av <strong>de</strong>n<br />
lange talen, og hun var stolt av seg selv.<br />
«Hva har <strong>de</strong>t med saken å gjøre? Å tro på Gud?»<br />
«Jeg bare driter i <strong>de</strong>t. Jeg tenker ikke tilbake på <strong>de</strong>t.»<br />
«Vel, <strong>de</strong>t gjør jeg.»<br />
«Hva skal du med <strong>de</strong>n revolveren?»<br />
Brock trommet med fingrene i pannen og lot som om han tenkte.<br />
«Jeg skal drepe noen med <strong>de</strong>n», sa han alvorlig.<br />
Loretta fnyste for å vise sin avsky, så reiste hun seg for å røre i<br />
potetene. Hun strød<strong>de</strong> masse pepper på <strong>de</strong>m. La ham svi i munnen,<br />
<strong>de</strong>n ekle drittsekken … Hun gløttet bort på ham og så hvor lut han<br />
var i skuldrene, selv i <strong>de</strong>n nye jakken. Tjue år gammel! Han had<strong>de</strong><br />
brukt to ukers lønning på <strong>de</strong>n jakken, og straks han had<strong>de</strong> kjøpt<br />
<strong>de</strong>n, snakket han hånlig om <strong>de</strong>n, skammet seg; hun ante ikke hvorfor.<br />
Sånn var Brock! Gikk i et helt år og ville ha noe, gikk hele livet<br />
og ønsket seg noe, og straks han fikk <strong>de</strong>t, ble <strong>de</strong>t til søppel mellom<br />
hen<strong>de</strong>ne på ham, og han så på <strong>de</strong>t med forakt, skjønte ikke hva som<br />
had<strong>de</strong> skjedd. Hun syntes synd på ham. Hun sa: «Passer du på <strong>de</strong>n<br />
for noen, er <strong>de</strong>t <strong>de</strong>t?»<br />
«Hvem spør?»<br />
«Du passer på <strong>de</strong>n for Harry Honigan.» Harry Honigan var en fyr<br />
fra nabolaget som had<strong>de</strong> slått seg opp i livet, som han sa, han had<strong>de</strong><br />
leilighet lenger oppe i byen og en fin bil; <strong>de</strong>ssverre had<strong>de</strong> han fått en<br />
fengselsstraff på ti år her forle<strong>de</strong>n. Brock had<strong>de</strong> alltid hengt rundt<br />
17
ham som en valp. Når Honigan havnet i trøbbel, kom han tilbake til<br />
nabolaget, hvor moren tok ham inn og laget mat til ham og gråt over<br />
ham, og bestemoren og tantene stimlet om ham, beskyttet ham, og<br />
<strong>de</strong>t hendte at Brock fikk treffe ham da. Når alt gikk bra, hørte ingen<br />
fra Harry på månedsvis. «Det har noe med Harry å gjøre», sa Loretta.<br />
«Så smart du er.»<br />
«Passer du på revolveren for ham? Når tror han at han slipper ut?»<br />
«Nei, <strong>de</strong>t har ingenting med Honigan å gjøre. Han er ferdig.»<br />
«Å, han kommer da vel ut igjen?»<br />
«Han er ferdig.»<br />
Loretta rørte inn litt hakkemat i potetene. Hun rørte sakte rundt<br />
og rundt mens hun tenkte på Harry Honigan, som var ferdig. «Vel,<br />
<strong>de</strong>t var jo synd», sa hun.<br />
«Kanskje jeg har lyst til å drepe noen», sa Brock utspekulert, som<br />
om hun had<strong>de</strong> glemt hva <strong>de</strong> snakket om.<br />
«Ja, særlig.»<br />
Brock had<strong>de</strong> hatt noen rykk i barndommen, «faser» som moren<br />
sa. En stund trod<strong>de</strong> <strong>de</strong> at han var tilbakeståen<strong>de</strong>, for han var dårlig<br />
til å forsvare seg og dårlig til å svare på skolen. Han var <strong>de</strong>ssuten<br />
veldig liten for al<strong>de</strong>ren. I femte klasse begynte han å vokse og bli<br />
smartere, og da fikk han rykte på seg for å være litt gæren. Det var<br />
Brock som klatret opp på taket av skolen for moro skyld, og over<br />
jernbanesporet som gikk over kanalen, og <strong>de</strong>t var Brock som løp<br />
og jodlet og veivet med armene når en politimann kom etter alle<br />
guttene. Brock gjor<strong>de</strong> <strong>de</strong>t for å fleipe med sin egen redsel, for å<br />
fleipe med at han løp – <strong>de</strong>t var slike snåle ting ved ham som folk<br />
ikke forsto. En kveld en full politimann tok ham for å være en<br />
annen og banket ham opp, ble Brock liggen<strong>de</strong> og blø i et smug, og<br />
da noen fant ham, sa han: «Jeg lan<strong>de</strong>t uten fallskjermen min!» Så<br />
han var pussig. Han var ikke akkurat gal. Du kunne ikke bestemme<br />
<strong>de</strong>g for <strong>de</strong>t ene eller <strong>de</strong>t andre og bare glemme ham, selv om han<br />
selvfølgelig i store trekk var en håpløs drittsekk og aldri ville bli<br />
til noe, han var for vill; men <strong>de</strong>t var ingen fryd i villskapen hans,<br />
18
<strong>de</strong>t så hun. Fra han var tretten til han fylte atten, had<strong>de</strong> han vært<br />
hemmelighetsfull og oppfaren<strong>de</strong>, en plage å ha i huset; akkurat som<br />
moren kunne han gå i ukevis uten å smile. Nå som han var tjue,<br />
nå som han var ute på egen hånd og had<strong>de</strong> litt penger, oppførte<br />
han seg mer som en gentleman mot Loretta, men på en ironisk,<br />
overdreven måte. Hun visste ikke hvor hun had<strong>de</strong> ham. Hun kunne<br />
ikke ta ham alvorlig.<br />
Mens han spiste, skrapte hun stekepannen høylytt og fylte vasken<br />
med vann. Faren had<strong>de</strong> ikke vært hjemme hele dagen, så ikke noe<br />
kveldsmat på ham. Hun måtte sette mat til ham i ovnen. Hun strakte<br />
seg på tå og forsøkte å se ut gjennom vinduet, men hun så ikke<br />
annet enn ei branntrapp på bygningen over veien. Det bod<strong>de</strong> en tysk<br />
familie <strong>de</strong>r, fire slemme unger og en slem far og en kone som bare<br />
snakket tysk. De måtte man ta alvorlig. Un<strong>de</strong>r <strong>de</strong>m her i huset bod<strong>de</strong><br />
en gammel, utbæsjet dame som Loretta ikke visste hva het. Hun så<br />
henne stadig vekk. Og ne<strong>de</strong> i gata, ute i ver<strong>de</strong>n, begynte folk allere<strong>de</strong><br />
å drive mot heten i byen, uten å bry seg noe vi<strong>de</strong>re om varmen, var<br />
heller un<strong>de</strong>rlig glad for <strong>de</strong>n, for <strong>de</strong>t gli<strong>de</strong>n<strong>de</strong> ved <strong>de</strong>n, som om <strong>de</strong> var<br />
havskapninger som alle var i slekt, bun<strong>de</strong>t av <strong>de</strong>t samme elementet<br />
som fyller hver pore i <strong>de</strong>m og trekker <strong>de</strong>m hjelpeløst mot hverandre.<br />
«Hvor skal du i kveld?» sa Brock plutselig.<br />
«Ut.»<br />
«Med hvem da?»<br />
«Hvem spør?»<br />
«Jeg. Jeg spør.»<br />
Loretta la armene i kors. Hun følte seg som en heltinne i en film,<br />
konfrontert av en sjalu ektemann på et kjøkken, mens kameraet<br />
utenfor verker etter å trekke seg bakover og vise et eventyrland av<br />
opplevelser som venter på henne – lange, intense togreiser, landskap<br />
med såre<strong>de</strong> soldater, en <strong>de</strong>ilig hvit ørken hvor en kamelkaravane<br />
drapert i svulmen<strong>de</strong> slør beveger seg sakte med en slags tilgjort<br />
melankoli, <strong>de</strong> dampen<strong>de</strong> junglene i India som åpner seg for britiske<br />
offiserer kledd i hvitt, unge offiserer, mystikken i engelske salonger<br />
19
som slår sprekker i møte med <strong>de</strong>t raske, humørløse hånfliret til en<br />
smart ung kvinne fra Amerika …<br />
Brock stirret på henne. Hun betraktet kjeven hans mens <strong>de</strong>n malte<br />
i stykker maten hun had<strong>de</strong> laget til ham, og hun fikk en tanke om at<br />
han ikke smakte på <strong>de</strong>n. Det var Brocks problem, han smakte aldri<br />
på noe.<br />
«Ikke at <strong>de</strong>t er noe du har noe med», sa hun, «men jeg skal treffe<br />
Sissy.»<br />
«Sissy?» sa Brock. Sissy var en gammel venninne av Loretta som<br />
ikke var pen som henne, som var tykk om midjen, som gikk rundt i<br />
bro<strong>de</strong>rte bluser som bestemoren laget – en halvblind gammel dame<br />
som aldri var ute av rommet sitt – og som <strong>de</strong>rfor virket gammeldags<br />
som en europeisk bon<strong>de</strong>jente, et åpent, uskyldig utseen<strong>de</strong>, veldig<br />
uspennen<strong>de</strong>. Sissy selv var en skikkelig jente. Brock kunne ikke si<br />
noe stygt om henne, han kom ikke på noe å si. Så han stirret på<br />
Loretta.<br />
«Vi skal klippe ut kjolemønster. Hun skal hjelpe meg», sa Loretta.<br />
«Du lyver.»<br />
«Jeg lyver ikke!»<br />
Brock løftet maten til munnen på en sånn omsten<strong>de</strong>lig måte som<br />
var naturlig for folk som ikke liker å spise. Han gliste plutselig til<br />
henne. «Du vet, jeg har hørt et og annet om <strong>de</strong>g, snuppa.»<br />
«Hva da?»<br />
«Du vet.»<br />
«Det gir jeg blaffen i. Det er bare løgn.»<br />
«Bernie Malin, er <strong>de</strong>t en løgn?»<br />
Loretta kjente at hun ble varm i ansiktet. «Hva med ham? Har<br />
du snakket med ham?»<br />
«Jeg snakker da ikke med en sånn drittunge! Hva er han, seksten<br />
år? En sånn drittunge? Noen sa at du og han drev og rotet for ikke<br />
så lenge si<strong>de</strong>n.»<br />
«Folk får si hva <strong>de</strong> vil.»<br />
«Du kommer ikke trekken<strong>de</strong> med ham hit.»<br />
20
«Jeg trekker ikke med meg noen hit, ikke til <strong>de</strong>nne rønna.»<br />
«Nei, ikke gjør <strong>de</strong>t.»<br />
«Kanskje jeg allere<strong>de</strong> har gjort <strong>de</strong>t – hva da? Kanskje jeg allere<strong>de</strong><br />
har tatt ham med hit!»<br />
«Har du <strong>de</strong>t?»<br />
«Hva raker <strong>de</strong>t <strong>de</strong>g? Jeg bor her, jeg kommer og går som jeg vil,<br />
alene, jeg arbei<strong>de</strong>r og tjener mine egne penger. Jeg trenger ikke å ta<br />
imot dritt fra <strong>de</strong>g. Hvis du ikke liker <strong>de</strong>t, kan du flytte ut! En tjue<br />
år gammel drittunge! Hvorfor flytter du ikke ut uansett?»<br />
«Så Bernie kan flytte inn?»<br />
«Å, drit nå i <strong>de</strong>t!» Loretta var rød, og bakom sinnet ganske fornøyd.<br />
«Bernie er ok», sa hun. «Jeg liker ham. Men <strong>de</strong>t er ikke noe<br />
mer enn <strong>de</strong>t. Jeg skal bare ut og treffe Sissy. Jeg driver ikke og roter<br />
med guttunger som ham og får dårlig rykte. Når jeg gifter meg, blir<br />
<strong>de</strong>t ikke med en sånn guttunge.»<br />
Brock var ferdig med å spise. Han skjøv fra seg tallerkenen på samme<br />
måte som faren og andre menn <strong>de</strong> kjente; <strong>de</strong>t var noe ved gesten som<br />
bå<strong>de</strong> irriterte Loretta og ga henne lyst til å le. De var så forutsigbare!<br />
«Virker som du er ganske interessert i mine saker», sa Loretta.<br />
«Har du ikke egne ting å bekymre <strong>de</strong>g om?»<br />
«Nei.»<br />
«Hvorfor inviterer du ikke en jente ut? Hvorfor bruker du ikke<br />
penger? Du gjør ikke annet enn å spille flipperspill og henge med <strong>de</strong><br />
<strong>de</strong>r vennene dine som til og med du kan se at er idioter. Hva feiler<br />
<strong>de</strong>t <strong>de</strong>g, egentlig?»<br />
«Jeg er en gåte for meg selv», sa Brock og smilte kaldt.<br />
«Å, skal du komme med galmannsprat nå!»<br />
Hun tok tallerkenen hans og satte <strong>de</strong>n i vasken. Ne<strong>de</strong> i vasken<br />
sto <strong>de</strong>t en stabel med fem–seks tallerkener, noen med størkne<strong>de</strong><br />
matrester på, og bestikket lå i en haug. En av gaflene had<strong>de</strong> kilt seg<br />
un<strong>de</strong>r en tallerken og gjor<strong>de</strong> hele stabelen skjev. Langsomheten i<br />
Lorettas bevegelser, <strong>de</strong>t trange lille kjøkkenet, byg<strong>de</strong> opp et trykk i<br />
henne, helt inn til margen. Hun var urolig. Hun had<strong>de</strong> ikke egentlig<br />
21
noe imot <strong>de</strong>t. Hun had<strong>de</strong> ikke engang noe særlig imot Brocks erting,<br />
som hun var vant til og som aldri ble til noe. Hun var blitt ertet i<br />
hele sitt liv. Barn ble ertet, særlig jenter, <strong>de</strong>t var uunngåelig. Før faren<br />
ble dårlig, had<strong>de</strong> han pleid å erte henne til hun gråt, uten at han<br />
mente <strong>de</strong>t, og hun husket at bestefaren også plaget henne, dro henne<br />
i håret, en illelukten<strong>de</strong> gammel mann med misfarget kinnskjegg som<br />
kranglet med bestemoren, ropte og skrek på et annet språk. Forti<strong>de</strong>n<br />
var forbun<strong>de</strong>t med en annen by, en slumaktig tomannsbolig over<br />
veien for en kullhan<strong>de</strong>l hvor alle ungene lekte, og med en annen<br />
type arbeid – optimistisk arbeid, som <strong>de</strong>t bestefaren had<strong>de</strong> hatt. Han<br />
had<strong>de</strong> tjent tusenvis av dollar på en enkelt måned med byggelaget<br />
sitt, og så tapt alt sammen på en måte Loretta aldri ville skjønne og<br />
ikke bryd<strong>de</strong> seg så mye om – for <strong>de</strong>t var tapt, og sånn var <strong>de</strong>t, slik<br />
hun og <strong>de</strong> andre kvinnene i familien så <strong>de</strong>t – et ugjendrivelig og på<br />
et vis respektabelt faktum! Den gamle mannen had<strong>de</strong> ertet henne<br />
godmodig, og hun var fornuftig nok til å vite at han var glad i henne,<br />
så da han lå for dø<strong>de</strong>n, had<strong>de</strong> hun ikke gjort som Brock og trukket<br />
seg unna senga hvor han lå og spurte etter <strong>de</strong>m – hun had<strong>de</strong> vært<br />
<strong>de</strong>r. Og hennes egen far had<strong>de</strong> ertet henne på <strong>de</strong>n pussige måten<br />
sin, vist kjærlighet, mens moren had<strong>de</strong> skrapt kokekar i sinne og<br />
sluppet ting ned i vasken så <strong>de</strong> fikk skår, for å vise hva hun syntes<br />
om tøysing og om kjærlighet når <strong>de</strong>t var så mye som måtte gjøres,<br />
alltid. Så had<strong>de</strong> hele familien pakket sammen og flyttet til <strong>de</strong>nne<br />
byen i en leid varebil, og i rommet ved si<strong>de</strong>n av <strong>de</strong>tte kjøkkenet had<strong>de</strong><br />
moren til Loretta dødd for fem år si<strong>de</strong>n. Nå sov faren <strong>de</strong>r inne alene.<br />
Had<strong>de</strong> <strong>de</strong>t faktisk alltid vært et dødsværelse? Ingen kunne si <strong>de</strong>t for<br />
sikkert, ingen kunne egentlig huske, unntatt Brock. Han plei<strong>de</strong> å<br />
si: «Gammern tok livet av henne», og Loretta ropte alltid tilbake:<br />
«Ikke faen om han gjor<strong>de</strong>! Det var hun som tok livet av ham», som<br />
om <strong>de</strong>t var viktig å sette ting på plass, å få frem sannheten. Hva var<br />
sannheten?<br />
Rundt i huset lå <strong>de</strong>t gamle bil<strong>de</strong>r av faren: en mørkhåret mann<br />
med et smilen<strong>de</strong>, spørren<strong>de</strong> oppsyn. Mannen som snublet rundt i<br />
22
<strong>de</strong>nne nitriste leiligheten og ble dårlig på ba<strong>de</strong>t og i senga og som<br />
klagen<strong>de</strong> ropte på Loretta hele ti<strong>de</strong>n (hva had<strong>de</strong> han gjort med <strong>de</strong><br />
pengene han had<strong>de</strong> spart, for eksempel?), var ikke <strong>de</strong>n samme mannen,<br />
synd å si. To forskjellige menn, to forskjellige ti<strong>de</strong>r. En gang<br />
had<strong>de</strong> han arbei<strong>de</strong>t i et byggelag, bygd hus, mange titalls hus, satt på<br />
kledning og bygd garasjer med gult listverk, og han had<strong>de</strong> hatt egen<br />
bil, og da ting begynte å rase sammen, had<strong>de</strong> alle slektningene sagt<br />
misunnelig: «Vel, folk vil alltid trenge hus å bo i!» – men <strong>de</strong>t viste<br />
seg å ikke stemme. Hus ble ikke bygd, halvbyg<strong>de</strong> hus forble halvbygd,<br />
til ungene plukket <strong>de</strong>m fra hverandre eller vær og uvær gjor<strong>de</strong><br />
kål på <strong>de</strong>m. Det ble 1930. Det ble 1931. Faren til Loretta gikk på<br />
jobb som nattevakt, men etter et par måne<strong>de</strong>r mistet han jobben til<br />
noens svoger – «Veldig sannsynlig», sa hans kone – og etter <strong>de</strong>t jobbet<br />
han med <strong>de</strong>t han fikk, solgte til og med aviser. Loretta husket <strong>de</strong><br />
årene. Og så, da yngre mennesker begynte å få jobb igjen, hjemvendt<br />
etter statlige tiltak og optimistiske etter sjekkene fra staten som ble<br />
like regelmessige og bestandige som årsti<strong>de</strong>nes syklus, had<strong>de</strong> faren<br />
forsøkt seg i byggebransjen igjen. Men ti<strong>de</strong>ne var ikke helt riktige<br />
ennå, så han ventet i noen år, og ti<strong>de</strong>ne ble aldri helt riktige for ham.<br />
Han var skrekkslagen og skjønte seg aldri på <strong>de</strong>n skrekken, så han<br />
begynte å drikke. De unge mennene som had<strong>de</strong> jobb, klarte heller<br />
ikke å behol<strong>de</strong> <strong>de</strong>n, for ti<strong>de</strong>ne rykket bakover og ristet av seg folk,<br />
men faren til Loretta fortsatte å drikke, og til slutt ble han en sånn<br />
ganske ung, men tidlig el<strong>de</strong>t mann av <strong>de</strong>n sorten Loretta ofte så om<br />
søndags formiddagene, som lå og sov i kirkeporter eller på trappa<br />
foran stengte butikker. Det var <strong>de</strong>t. En forandring, en endret mann.<br />
En ny mann. Da han fikk jobb på et lager med å losse vareleveranser,<br />
kom han hjem i tolvti<strong>de</strong>n <strong>de</strong>n første dagen og forklarte at han had<strong>de</strong><br />
mistet en kasse med glass. Så innrømmet han at han ikke had<strong>de</strong><br />
mistet noe fordi han had<strong>de</strong> vært redd for å prøve, redd for å slippe<br />
<strong>de</strong>n og måtte betale for tapet og havne i gjeld. Og sånn had<strong>de</strong> <strong>de</strong>t<br />
fortsatt frem til nå, han kom og forsvant og gikk ikke egentlig i veien<br />
for Loretta, med mindre han var dårlig eller sølte til et eller annet.<br />
23
<strong>de</strong> <strong>de</strong>r følger en familie i Detroit gjennom tre tiår, fra<br />
<strong>de</strong> har<strong>de</strong> 1930-årene til <strong>de</strong> blodige raseopptøyene i<br />
1967. Den unge moren Loretta Wendall lever i fattigslige<br />
kår, og datteren Maureen og sønnen Jules må tidlig<br />
kjempe for å overleve. Maureen ønsker seg bort fra vol<strong>de</strong>n<br />
som omgir <strong>de</strong>m, men <strong>de</strong>t er ikke bare lett å unnslippe.<br />
Jules går sine egne veier, men stadig i en spiral av vold<br />
og overgrep.<br />
<strong>de</strong> <strong>de</strong>r er en gripen<strong>de</strong> roman om kjærlighet, klasse, makt,<br />
etnisitet og hva mennesker kan være i stand til når <strong>de</strong> blir<br />
presset til <strong>de</strong>t ytterste.<br />
Innledning ved Elaine Showalter<br />
Etterord ved forfatteren<br />
«En fantastisk prestasjon»<br />
The New York Times<br />
ISBN: 978-82-530-4410-1