You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
DEBAT T
Den samfunnsbyggende konservatismen
Martin Ellingsen
Skribent
I mange tiår, kanskje siden slutten av 2. Verdenskrig, har
konservatismen blitt sett på som nokså u-trendy. Ja i en del
kretser ville det å kalle seg konservativ nesten være å begå sosialt
selvmord. Likevel vil jeg påstå at konservatismen er bedre enn sitt
rykte og har behov for en aldri så liten renvasking. Ikke bare det:
Jeg vil også argumentere for at bevegelsen er nøkkelen for en god
og bærekraftig fremtid for Norge, og resten av Europa.
Når vi tenker på konservatisme kan man få assosiasjoner til en rekke
navn og bevegelser, fra den gjennomtenkte og beleste statsviteren
Asle Toje og den sindige unge maleren Øde Nerdrum til populister
som Victor Orban og Donald Trump eller den familieorienterte
Giorgia Meloni, den kommende statslederen i Italia. De står alle for
svært forskjellige ting. De er også i svært varierende grad moralske
forbilder. Jeg ønsker ikke her å forsvare alle former og varianter av
det som kalles konservatisme. Men jeg vil påstå at det eksisterer en
slags norsk versjon av konservatismen, som vi alle burde omfavne.
Nøkkeltanken i dette debattinnlegget er at jeg mener vi må endre
hvordan vi ser på og definerer konservatisme i Norge: fra en
ideologi, til et sinnelag. Å være konservativ er ikke noe du er mer
av bare du er lengere ute til høyre på en slags politisk skala, eller
mindre av når du er til venstre på den skalaen. Miljøpolitikk kan
være konservativ, så vel som kamp mot overdreven privatisering.
Det å være konservativ, er rett og slett en bestemt logikk eller måte
å tilnærme seg politikk og kultur på, som jeg mener har noe å tilby
hele det politiske spekteret.
Denne tanken har jeg hentet fra et essay i Føniks, tidskriftet til
studentforeningen FAKS, som ble skrevet av Rune Eidsaa, en filosof,
sindig sørlending og en god venn [1]. Det var et essay som fant
stor klangbunn i mitt hjerte og som har påvirket mange av mine
politiske synspunkter siden. Han oppsummerer kort og godt både
konservatisme som holdning, og hva den har å tilby de forskjellige
politiske bevegelsene i Norge i dag.
Hva kjennetegner så denne holdningen, og hvilke følger får den for
samfunnet?
Et sentralt aspekt som Rune trekker frem er at konservatisme har
en iboende usikkerhet, eller tvil, som bør ligge bak all politikk.
Vi har ikke alle svarene, men vi tror at vi i det minste har noen.
Verden er ikke perfekt og det står ikke i vår makt å gjøre den
perfekt, så man skal unngå å bygge utopiske fremtidsvisjoner som
man kjemper seg frem mot.
Dette innebærer f.eks. at “det klasseløse samfunnet”, eller en
slags perfekt superstruktur som kan skape fred i verden, beskytte
all natur og sørge for at ingen diskrimineres avvises som en
ønskedrøm. En ønskedrøm som i verste fall kan lede oss inn i
direkte onde, autoritære og kompromissløse systemer. Derfor
arbeider man heller for å finne konkrete løsninger på konkrete
problemer, helst så oversiktlig, problemnært og lokalt som mulig.
Det snakkes også om en tro på gradvis endring, og at man ser
politikken i et land over et langt tidsperspektiv. Det sies at Rom ikke
ble bygget på en dag. Norge ble heller ikke til på en dag, men har
blitt bygget opp over mangfoldige generasjoner. Dagens velstand er
blitt jobbet hardt, lenge og klokt for. Vi arbeidet i tiår med å bygge
ut vannkraften i landet. Det var ikke for å selge strøm til utlandet,
men for å sørge for billig strøm til alle husstander og levedyktig
industri i hele landet, som skaper arbeidsplasser, inntekter og
familier. Som en ren bonus fikk vi også en strøm som var både
utslippsfri og bærekraftig.
Der de fleste land som oppdager store naturressurser gjerne selger
forvaltningsrettigheter til private selskaper (slik vi nå gjør med vår
egen vind), valgte Norge i stedet å nasjonalisere oljen. Vi har gjort
profitten fra oljeeventyret om til verdens største aksjesparefond.
Det vi har fått til er unikt på verdensbasis, og en gave til alle
kommende Norske generasjoner. Slik har vi bygd opp landet
med de lange linjene i hodet. Konservatisme i Norsk forstand må
bety å fortsette denne tradisjonen, og ikke bare tenke kortsiktige
løsninger der horisonten på problemløsning er 2030, eller neste
stortingsperiode. Vi må derfor holde fast på de lange linjene.
Som konservativ, må man også se på politikk, økonomi, kultur og
historie som noe vi egentlig ikke fortjener. Både du som leser dette
innlegget, og jeg som skriver det, har fått vårt språk, vår kultur, vår
historie og våre verdier, vår frie presse og vår utdanning i gave. Vi
står dermed nå også ansvarlig overfor både de som kommer før
oss, og de som kommer etter oss, for å forvalte det godt, slik at også
neste generasjon kan bygge videre på 100 generasjoners arv. Dette
betyr at vi tilnærmer oss politikk, økonomi og kultur som noe vi
forvalter og har et ansvar for, ikke bare noe vi skal skumme fløten
av eller utnytte for egen vinning.
Den konservatismen jeg har beskrevet til nå kan oppsummeres
som;
24