Veien og målet · En konversjonshistorie
28. august 2000 konverterte professor Bernt T. Oftestad ved Det teologiske menighetsfakultet (i dag MF Vitenskapelig Høyskole) til Den katolske kirke. Dette var en hendelse som vakte oppsikt – ikke bare i kirkelandskapet. Aldri før hadde en norsk professor i teologi og dertil prestelærer forlatt sin stilling for å bli katolikk! I denne boken forteller Oftestad om sin vei til katolisismen. Den gikk fra et vanlig lavkirkelig miljø i Indre Østfold med oppvekst i kirke og bedehus, til menigheten i St. Olav domkirke i Oslo. Konversjonen var en frukt av en teologisk utvikling bort fra protestantismen og frem til katolsk tro og liv i Kirkens sakramentale fellesskap. En personlig reise med erfaringer fra norsk kirke- og kulturliv gjennom flere tiår. Slik blir boken også en kirkehistorisk og åndshistorisk beretning. Bernt t. oftestad er teolog og professor i kirkehistorie og har forsket på norsk og europeisk kirke- og teologihistorie (protestantisk og katolsk), med vekt på nyere tid og reformasjonen. Han er medlem av Det Kongelig Norske Videnskabers Selskab og mangeårig søndagsskolelærer.
28. august 2000 konverterte professor Bernt T. Oftestad ved Det
teologiske menighetsfakultet (i dag MF Vitenskapelig Høyskole) til Den
katolske kirke. Dette var en hendelse som vakte oppsikt – ikke bare i
kirkelandskapet. Aldri før hadde en norsk professor i teologi og dertil
prestelærer forlatt sin stilling for å bli katolikk!
I denne boken forteller Oftestad om sin vei til katolisismen. Den gikk fra
et vanlig lavkirkelig miljø i Indre Østfold med oppvekst i kirke og bedehus,
til menigheten i St. Olav domkirke i Oslo.
Konversjonen var en frukt av en teologisk utvikling bort fra protestantismen
og frem til katolsk tro og liv i Kirkens sakramentale fellesskap. En personlig
reise med erfaringer fra norsk kirke- og kulturliv gjennom flere tiår.
Slik blir boken også en kirkehistorisk og åndshistorisk beretning.
Bernt t. oftestad er teolog og professor i kirkehistorie og har forsket
på norsk og europeisk kirke- og teologihistorie (protestantisk og katolsk),
med vekt på nyere tid og reformasjonen. Han er medlem av Det Kongelig
Norske Videnskabers Selskab og mangeårig søndagsskolelærer.
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
<strong>Veien</strong> <strong>og</strong> målet
<strong>Veien</strong> <strong>og</strong> målet
ernt t. oftestad<br />
<strong>Veien</strong> <strong>og</strong> målet<br />
en <strong>konversjonshistorie</strong><br />
efrem forlag 2021
© Efrem forlag 2021<br />
Omslag <strong>og</strong> sats: Øyvind Lerø<br />
Trykk: Scandbook<br />
Satt med: Requiem 11/14<br />
Papir: 80 g Munken Print Cream 1,5<br />
Foto omslag: Wikimedia Commons / privat<br />
ISBN 978-82-92922-78-1<br />
Efrem forlag, Follese<br />
post@efremforlag.no<br />
www.efremforlag.no<br />
Materialet i denne publikasjonen er omfattet av åndsverklovens bestemmelser. Uten<br />
særskilt avtale med Efrem forlag as er enhver eksemplarfremstilling <strong>og</strong> tilgjengeliggjøring<br />
bare tillatt i den utstrekning det er hjemlet i lov eller tillatt gjennom avtale med Kopinor,<br />
interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk.
Forord<br />
Fortellingen om min konversjon kan leses som en kirke- <strong>og</strong> teol<strong>og</strong>ihistorie.<br />
Den er <strong>og</strong>så selvbi<strong>og</strong>rafisk, ikke i den brede alminnelighet, men fortalt<br />
med konversjonen for øyet. Slik blir boken en troshistorie.<br />
Å skrive sin egen troshistorie er krevende på mange vis. Har jeg greid å<br />
tolke kildematerialet som er å finne i mitt eget liv, på en noenlunde adekvat<br />
måte? Det har jeg forsøkt, først <strong>og</strong> fremst ved å sette det selvbi<strong>og</strong>rafiske<br />
inn i den kulturelle, kirkelige <strong>og</strong> teol<strong>og</strong>iske konteksten jeg tilhørte <strong>og</strong><br />
var betinget av. Samtidig har jeg villet være realistisk på en nær <strong>og</strong> direkte<br />
måte. Realismen består i å avdekke <strong>og</strong> tolke de gode <strong>og</strong> vonde erfaringer<br />
som jeg gjorde under vandringen på veien frem mot målet.<br />
Takk til Dag Øivind Østereng som har lest manus. Og en varm takk til<br />
Efrem Forlag v/ Øyvind Lerø som har villet utgi boken <strong>og</strong> har bistått med<br />
gode råd.<br />
Oslo, 20.09.2021<br />
Bernt T. Oftestad
Innhold<br />
Innledning 7<br />
1 | Ved bedehus <strong>og</strong> bygdefabrikk 13<br />
2 | Til Menighetsfakultetet uten «kall» 35<br />
3 | Stats- <strong>og</strong> folkekirken – et hjem <strong>og</strong> en arena 49<br />
4 | Fra konfesjonell statskirke mot liberal folkekirke 77<br />
5 | Lærer <strong>og</strong> forsker ved Det teol<strong>og</strong>iske menighetsfakultet 93<br />
6 | Farvel til MF-teol<strong>og</strong>ien 115<br />
7 | Tre lærere 135<br />
8 | Gjennom skodden mot målet 161<br />
9 | Konversjonen 185<br />
10 | Liv i en sakramental virkelighet 199<br />
11 | «Det katolske hjerte» 221<br />
12 | «De nest siste <strong>og</strong> siste ting» 231
ernt t. oftestad <strong>·</strong> veien <strong>og</strong> målet<br />
Innledning<br />
«en av de gode ting ved protestantismen er at den alltid bærer i<br />
seg kimen til sin egen revers. Den er åpen i begge ender – i den ene enden<br />
til katolisismen, i den andre til vantro.» Det er den katolske amerikanske<br />
forfatteren Flannery O’Connor (1925–1964) som uttrykker seg slik. 1 Hun<br />
var en av Amerikas fremste novellister, en katolsk forfatter som var annerledes<br />
enn mange andre katolske diktere fra 1900-tallet. Hun bodde<br />
i «bibelbeltet», staten Georgia, <strong>og</strong> var fascinert av den radikale protestantisme<br />
som omgav henne. Hun var i sin diktning en «rå» katolikk, som<br />
kritisk solidariserte seg med «bibelbeltes» kristne, de «Kristus-besatte»,<br />
de åndelig deformerte, forblindede, <strong>og</strong> de hysteriske fornektere. Jeg blir<br />
stadig utfordret av Flannery O’Connor. Treffer hun noe i meg? Setter hun<br />
et provoserende navn på min konversjon? <strong>En</strong>ten katolikk eller vantro.<br />
Ytre sett er min vei frem til konversjonen tydelig nok. Ikke så vanskelig<br />
å følge. Den har sin begynnelse <strong>og</strong> sitt mål. Men under det ytre gis det lag<br />
som unndrar seg en glassklar innsikt. Denne historien hører <strong>og</strong>så med når<br />
jeg forteller om min vei til Kirken. Hvilket forhold er det mellom den ytre<br />
historien <strong>og</strong> den indre, mellom overflatehistorien <strong>og</strong> den som ligger under<br />
overflaten? De to historiene griper inn i hverandre. Hvordan det skjer, er<br />
ikke lett å svare på. Men det er lov å forsøke.<br />
Bør jeg i det hele tatt fortelle om min konversjon? Rommer den det<br />
man litt høytidelig kan kalle visdom? Kanskje visdommen består i at man<br />
innser at et menneskeliv ikke går opp i formler. Det er noe som blir liggende<br />
utenfor eller avviker fra de rammer som er tegnet for oss eller som<br />
1 Oversettelse av Gordon Hølmebakk fra 1971.<br />
7
veien <strong>og</strong> målet<br />
vi selv har tegnet. Når man har levd en stund, merker man et drag i sinnet.<br />
Man leter etter sammenhenger i eget levd liv på tvers av oppbrudd <strong>og</strong><br />
omveier, bakgater <strong>og</strong> skarpe svinger. For mange blir livet svært så entydig,<br />
uten blindveier eller dramatiske brudd. Det gir en enkel fortelling. Slik<br />
skulle det vel ha blitt <strong>og</strong>så for meg. Eller var det kanskje det motsatte som<br />
lå klart allerede da jeg ble født, et oppbrudd måtte komme en dag. Slikt<br />
kan man reflektere over. Svar er vanskelig å finne.<br />
Når jeg setter det siste punktum for en tekst, <strong>og</strong> det har jeg gjort noen<br />
ganger i livet, er den avsluttet <strong>og</strong> skal etter hvert sendes fra meg. Da kan<br />
en underlig tomhet sige inn i sinnet. Jeg kan ha lagt mye arbeid i teksten.<br />
Men teksten må bort. Den kan ikke forbli i min varetekt. Det som<br />
er avsluttet, er avsluttet. Men der fremme ligger nye høyder å klatre opp.<br />
Er man kommet til toppen, ser man nye topper foran seg. I det fjerne er<br />
det blåne bak blåne. Dette er et slags sinnbilde på livet mitt. Jeg har hatt<br />
en uro som har drevet meg videre. Er jeg nå kommet frem til målet? Ikke<br />
helt. Før jeg når helt frem, skal jeg se meg tilbake. <strong>En</strong> ny tekst vil ta form.<br />
Kanskje den siste? Det vet jeg heldigvis ikke.<br />
Man søker en mening med livet, heter det gjerne. Og man ser <strong>og</strong> tenker<br />
fremover for å kunne realisere den. Men det er i den tilbakeskuende<br />
erkjennelse man mener å kunne se at livet fikk mening. Når jeg nå ser<br />
bakover på livet, blir jeg vár noe som er forut for spørsmålet om mening:<br />
Det er søken etter virkelighet, den virkelige virkeligheten, dens nærvær <strong>og</strong><br />
dens ansikt.<br />
Jeg tror dette har vært den dypeste drift i meg.<br />
Skulle aldri ha blitt katolikk<br />
Selvsagt skulle ikke jeg ha blitt katolikk. Det var nesten naturstridig. Jeg<br />
var født inn i, vokste opp <strong>og</strong> ble oppdratt i et indremisjonshjem. Gikk<br />
på bedehusets søndagsskole fra jeg var ganske liten <strong>og</strong> frem til konfirmasjonen.<br />
Under realskole- <strong>og</strong> gymnastiden var jeg med i den lavkirkelige<br />
<strong>og</strong> egentlig antikatolske ungdomsorganisasjonen Norges Kristelige Student- <strong>og</strong><br />
Gymnasiastlag, før jeg høsten 1961 begynte ved Det teol<strong>og</strong>iske Menighetsfakultet<br />
(MF), som i enhver forstand var protestantisk-luthersk. Katolisismen lå<br />
utenfor min horisont. Det var ikke bare av religiøse <strong>og</strong> kirkelige grunner.<br />
Jeg kom ikke fra overklassesjiktet innen borgerskapet som ennå i dag kan<br />
8
innledning<br />
sverme for katolsk kultur, men som er bare så måtelig interessert i Kirkens<br />
lære <strong>og</strong> et katolsk liv. Jeg kom fra Askim, en bygd i Indre Østfold, som<br />
hadde vært et rent bondesamfunn, men som ut over på 1900-tallet ble et<br />
senter for storindustri. Her var det bønder, men fremfor alt en arbeiderklasse<br />
som satte sitt preg på det sosiale <strong>og</strong> kulturelle livet. Få av dem som<br />
konverterte under siste halvpart av 1900-tallet <strong>og</strong> fremover, hadde med<br />
seg industrisamfunnets arbeiderkultur i blodet. Men noen var det.<br />
Under årene før jeg tok artium i 1961, hadde jeg begynt å se mot Den<br />
katolske kirken, men ikke med tanke på å gå inn i den. Som ung gymnasiast<br />
med en gryende trang etter å kjenne tidens kultur <strong>og</strong> samfunn på<br />
pulsen, kunne jeg ikke annet enn å bli fjetret av den utadrettede dominikanerpresten<br />
Hallvard Rieber Mohn (1922–1982), som var så ofte å høre i<br />
radio. Elegant <strong>og</strong> intellektuelt suverent forsvarte han kristentroen i møte<br />
med sekulær humanisme. Han var som en duft av en ukjent verden. Pateren<br />
viste at det var mulig å formidle kristen tro inn i vår kultur på en<br />
intellektuelt overbevisende måte. Jeg fikk det inntrykk at den kirken han<br />
tilhørte <strong>og</strong> tjente, gav en indre trygghet <strong>og</strong> tyngde i møte med et protestantisk<br />
<strong>og</strong> sekularisert samfunn. På protestantisk side var det bare Per Lønning<br />
(1928–2016), som senere ble biskop i Den norske kirke, som hadde<br />
noe av dette. I min gymnastid var Hallvard Rieber-Mohn <strong>og</strong> Per Lønning<br />
kristne stemmer man lyttet til.<br />
Under gymnastiden fikk jeg <strong>og</strong>så fatt i A. H. Winsnes’(1889–1972) bok<br />
om den katolske filosofen Jacques Maritain (1882–1973) som var en av de<br />
førende tenkere på denne tiden, ny-thomist med viktige oppdrag <strong>og</strong>så for<br />
UNESCO. Dette var en ukjent verden. Jeg strevde meg frem i dette landskapet.<br />
Ingen kunne veilede meg. I Askim var det ingen som visste noe<br />
som helst verken om thomisme eller katolisisme. I hvert fall ikke som jeg<br />
kjente. Boken satte merker i meg.<br />
De fleste ungdommer har en viss uro i seg. I Askim dro unge karer<br />
på sjøen ikke lenge etter de var konfirmert. De kom tilbake med flotte<br />
silkejakker kjøpt i Østen. De skaffet seg morsykkel <strong>og</strong> for omkrig med<br />
kjæresten bakpå. Ikke lenge etter var de gift <strong>og</strong> hadde barn, <strong>og</strong> de fikk seg<br />
arbeid i industrien. Jeg hadde <strong>og</strong>så en vilje til oppbrudd, ønsket å komme<br />
ut <strong>og</strong> bort fra hjemstedet, så snart jeg hadde tatt artium.<br />
9
veien <strong>og</strong> målet<br />
Et katolsk bønnebarn?<br />
Det må ha vært mot slutten av 1980-tallet. Jeg var innbudt til Hamar<br />
kirkeakademi for å holde et foredrag om Ronald Fangen (1895–1946). Jeg<br />
hadde omtrent et tiår tidligere skrevet en avhandling om ham med tittelen<br />
Kristendom <strong>og</strong> kulturansvar hos Ronald Fangen (Oslo: Gyldendal 1981). Da<br />
møtet var slutt, kom jeg i samtale med en nonne som var møtt frem. Hun<br />
var interessert i Fangens forhold til Kirken. Og hun spurte om det var<br />
sannsynlig at han ville ha blitt katolikk, om han hadde fått leve lenger?<br />
Fangen døde brått våren 1946, i en flyulykke rett ved Fornebu. Kort etter<br />
konverterte en av hans nære venner, Sven Stolpe (1905–1996), en svensk<br />
forfatter, litterat <strong>og</strong> journalist, som i likhet med Fangen var blitt grepet av<br />
Oxfordgruppevekkelsen på 1930-tallet. Det første etterkrigsåret var det<br />
en intens brevveksling mellom Fangen <strong>og</strong> Stolpe. Nonnen <strong>og</strong> jeg samtalte<br />
litt om dette. Jeg gav henne nok et vagt signal om at jeg selv var åpen<br />
for det katolske. Det kan være at jeg var tydeligere enn jeg nå erindrer.<br />
Men i hvert fall avsluttet hun samtalen med å forsikre at hun skulle be for<br />
meg, ikke i den fromme alminnelighet, men slik at nåden kunne veilede<br />
<strong>og</strong> føre meg inn i Den katolske kirke. Jeg vet ikke hvem hun var. Hun var<br />
vel knyttet til en kommunitet i Hamar. Det er all grunn til å tro at hun<br />
holdt det hun lovte. Kanskje er jeg et katolsk «bønnebarn»? I en moderne<br />
intellektuell lutheraner hadde hun sådd et frø. Hos meg var det god jord å<br />
vokse i, <strong>og</strong> det fikk stadig næring gjennom mine erfaringer i den lutherske<br />
statskirken. Vel ti år etter konverterte jeg, <strong>og</strong> hennes bønn ble oppfylt.<br />
Hadde jeg vært en rasjonalistisk teol<strong>og</strong> eller grunnleggende skeptisk<br />
til konkrete uttrykk for troens liv, ville et løfte om forbønn for meg vært<br />
en vakker gest fra et fromt menneske <strong>og</strong> intet mer. Kanskje ville jeg ha<br />
følt meg litt brydd. Så nær innpå meg ville jeg ikke ha ønsket at noen<br />
våget seg. Men jeg var vokst opp i bønnens verden. I mitt hjem ble det<br />
bedt for dagen, <strong>og</strong> da natten kom. Fadervår hadde jeg lært fra jeg var liten.<br />
Vi bad Guds engler komme <strong>og</strong> stå rundt sengen når vi skulle sove inn.<br />
Og vi ba for så mange andre enn vår egen lille familie, for hele rekken av<br />
nære slektninger <strong>og</strong> til sist «for land <strong>og</strong> folk». Det ble bedt i kirken <strong>og</strong> på<br />
bedehuset. Når vi som barn eller unge skulle gå inn i eller ta fatt på noe<br />
som var vanskelig, så ble det bedt for oss. Vi var litt blyge, <strong>og</strong> vi sa bare til<br />
mor: «Vil du tenke på meg?» Jeg vokste opp i bønnens atmosfære. Men<br />
10
innledning<br />
nonnens bønn var likevel noe annet. Så nær min virkelighet, men samtidig<br />
så fjern. Litt sært at noen ville be for meg, slik at jeg ved Guds hjelp kunne<br />
bli katolikk. Jeg var tross alt ansatt ved et luthersk teol<strong>og</strong>isk fakultet. Som<br />
nonne levde hun nær Kristus. Kanskje det var han som hadde gitt henne<br />
den innskytelse å ha meg som et bønnebarn. <strong>En</strong> åndelig virkelighet som<br />
jeg kjente så vel, men som likevel var annerledes. Den virkeligheten hun<br />
kom fra, var større, dypere, men samtidig kom den så nær ved denne nonnen.<br />
Min mor var for lengst død. Kanskje var det en moderlig virkelighet<br />
som her møtte meg levende, god <strong>og</strong> kjærlig. I det katolske rommet er det<br />
moderlige så nærværende. Den hellige jomfru Maria er mor, ja hun ble<br />
Guds mor da hun fødte Jesus. Og hun er alle troendes mor. Sist, men ikke<br />
minst er Kirken vår mor. I ettertid har jeg tenkt, var det en flik av Kirkens<br />
moderlighet som jeg møtte gjennom nonnen.<br />
11
ernt t. oftestad <strong>·</strong> veien <strong>og</strong> målet<br />
1<br />
Ved bedehus <strong>og</strong> bygdefabrikk<br />
jeg ble født i bygda Askim vinteren 1942. Midt i bygda, omgitt av<br />
stasjonsby <strong>og</strong> tettbebyggelse, lå Viking Askim Gummivarefabrikk som på folkelig<br />
vis ble kalt «Gummin». Den lå i hjertet av Indre Østfold omgitt av<br />
lokalt bondeland <strong>og</strong> jordbruksbygder som Spydeberg, Skiptvedt, Eidsberg<br />
<strong>og</strong> Trøgstad. I sosio-ge<strong>og</strong>rafien kalt «bygdefabrikken». Da jeg vokste<br />
opp, var Viking vel etablert. To tusen arbeidere <strong>og</strong> funksjonærer, som kom<br />
så vel fra Askim som fra bygdene omkring, tjente til livets opphold på<br />
«Gummin». De kom fra bondesamfunnet <strong>og</strong> var preget av dets idealer<br />
<strong>og</strong> mentalitet. De var arbeidsomme <strong>og</strong> pliktoppfyllende, <strong>og</strong> de mistet<br />
ikke kontakten med det samfunn de kom fra. Til Askim kom arbeidskraft<br />
<strong>og</strong>så fra andre deler av landet – fra Vestlandet <strong>og</strong> Nord-Norge, fra byer<br />
<strong>og</strong> grender så å si fra alle strøk av Norge. Stedet ble en sosial smeltedigel.<br />
Men under min oppvekst var likevel mentaliteten fra Indre Østfold<br />
dominerende. De fleste i bygda var arbeidsfolk, men politisk radikale var de<br />
ikke. Kommunistene var en liten sekt. Her gjorde heller ingen økonomisk<br />
overklasse seg tydelig gjeldende, men småborgerligheten trivdes blant<br />
dem som ikke var arbeidsfolk. I bondesamfunnet omkrig bygdebyen var<br />
det noen gårdbrukere som forsøkte å være et slags aristokrati. Men folk<br />
flest var sosialdemokratisk innstilt. I etterkrigstidens Norge var Askim et<br />
skikkelig «gerhardsenland».<br />
Vinteren 1942 var en av de kaldeste under den annen verdenskrig. I<br />
Russland frøs de tyske soldatene i hjel da Hitlers invasjon av Sovjetunionen<br />
stoppet opp for alvor. I Norge fikk det nazistiske undertrykkelsesapparat<br />
stadig mer makt. Men det var motstand. Våren 1942, ikke mange<br />
måneder etter at jeg var født, kom den norske kirkekamp for alvor. Biskoper<br />
13
veien <strong>og</strong> målet<br />
<strong>og</strong> prester <strong>og</strong> lekfolk brøt med det nazistiske statsstyret <strong>og</strong> dannet en provisorisk<br />
fri folkekirke. Min far var ikke prest, men som emissær i Det norske<br />
lutherske Indremisjonsselskap opplevde han kirkekampen på sin måte. Siden<br />
han kunne reise mye på tvers av de sikkerhetssoner som landet var inndelt<br />
i, tjente han som kurer innen det kirkelige motstandsarbeid. Jeg var tre år<br />
da freden kom, <strong>og</strong> jeg kan ennå erindre 8. mai 1945 <strong>og</strong> husker stemningen<br />
<strong>og</strong> dramatikken ved arrestasjonen av nazistene i bygda.<br />
Det fremmedes fravær<br />
Mitt religiøse oppvekstmiljø var preget av den brede pietistiske tradisjon,<br />
som var levende hjemme <strong>og</strong> på bedehuset. Blant dem som tilhørte folkekirken,<br />
<strong>og</strong> det gjorde så å si alle, var vi på bedehuset et lite mindretall. Det<br />
store flertallet kom til kirkens gudstjenester ved store høytider <strong>og</strong> ved de<br />
kirkelige handlinger som dåp, konfirmasjon, bryllup <strong>og</strong> begravelser. Men<br />
vi var annerledes. Vi gikk fast i kirken. Mine foreldre <strong>og</strong> deres venner på<br />
bedehuset utgjorde kjernemenigheten i Den norske kirke. Disse var faste<br />
nattverdgjester. De satt i menighetsrådet, <strong>og</strong> de var gjerne prestens beste<br />
støtter. Men søndag kveld <strong>og</strong> ellers i uken gikk veien til møte på bedehuset.<br />
Kirken om formiddagen <strong>og</strong> bedehuset om kvelden, av noen ble det<br />
kalt «det normale kirkesyn.» I mitt hjem var vi «normale.»<br />
Men i Askim var det <strong>og</strong>så en frodig frikirkelighet. Misjonsforbundet,<br />
Pinse vennene <strong>og</strong> De frie venner hadde sine forsamlinger <strong>og</strong> lokaler, bygget<br />
før den annen verdenskrig. <strong>En</strong> <strong>og</strong> annen metodist <strong>og</strong> noen få baptister<br />
fantes det <strong>og</strong>så. Vi fra bedehuset følte et visst fellesskap med de troende<br />
fra slike forsamlinger. Men noen katolsk kirke var det ikke spor av. Fantes<br />
det i det hele tatt katolikker i bygda på denne tiden? De må ha vært ytterst<br />
få. I dag er det en katolsk kirke i Askim. Den ble innviet for noen år siden<br />
Etter 1945 var det en del polske flyktninger som ble igjen i den vestlige<br />
verden. Å vende tilbake til et kommunistisk Polen ville de ikke. Noen av<br />
dem bodde i Norge. Også i Askim var det slike landflyktige polakker. De<br />
giftet seg med norske kvinner <strong>og</strong> dannet familier. Ut over på 1950-tallet<br />
dukket det opp barn med polske navn i skoleklassene. Fedrene var sikkert<br />
katolikker. Hvilket forhold de hadde til Den katolske kirke i Norge, vet<br />
jeg ikke. Sannsynligvis var det fjernt. Først i ettertid har jeg tenkt på denne<br />
bitte lille katolske minoriteten.<br />
14
ved bedehus <strong>og</strong> bygdefabrikk<br />
Det må ha vært en sommer tidlig på 1950-tallet. Jeg kan huske at en<br />
venn av familien dro på biltur til Italia. På den tid var slike reiser ikke så<br />
vanlige, <strong>og</strong> selvsagt var vi interessert i å få høre om det store utland da han<br />
kom hjem igjen. Suvenirer hadde han <strong>og</strong>så med. Han hadde vært innom<br />
Roma, sett Napoli, Capri <strong>og</strong> andre kjente steder. Men om det katolske<br />
Italia fortalte han ikke noe, etter det jeg kan huske. Noe sitter likevel igjen<br />
i sinnet, om enn litt vagt <strong>og</strong> uklart. Det katolske hadde han nok observert,<br />
ikke minst i kirkene, men det hadde ikke skapt nysgjerrighet eller noen<br />
form for åpen undring. Det katolske vær fjernt, veldig fjernt. Ja så langt<br />
borte at det ikke en gang var naturlig å ta avstand fra det.<br />
De troende på norske bedehus var engasjert i indremisjon i vårt eget<br />
land, men like viktig var misjonsarbeidet i andre deler av verden, i Asia<br />
<strong>og</strong> Afrika. Madagaskar var et kjent <strong>og</strong> kjært misjonsland. På mange måter<br />
fikk misjonsvennene kunnskap om misjonsarbeidet i fremmede land. De<br />
leste blader, <strong>og</strong> de så lysbilder <strong>og</strong> etter hvert <strong>og</strong>så film. Misjonærer kom<br />
hjem til Norge. Under hjemmeoppholdet besøkte de venner av misjonen<br />
i de mange foreninger. De fortalte gripende <strong>og</strong> levende om arbeidet der<br />
ute. Kunnskapen om kristenlivet i andre deler av verden, der norsk misjon<br />
hadde virket, var høy blant bedehusfolket. Men det var protestantisk<br />
misjon man kjente til. Den misjonsinnsats som Den katolske kirke hadde<br />
stått for helt siden 1500-tallet, <strong>og</strong> som etter hvert ble enorm, lå helt utenfor<br />
rammene. Men bedehusfolket fikk likevel visse inntrykk av katolsk<br />
misjon. På Madagaskar hadde Den katolske kirke lagt hindringer i veien<br />
for protestantiske misjonærer. I Columbia skulle protestantiske kristne<br />
blitt levende begravet av katolikker. Slikt hadde visst <strong>og</strong>så hendt i Spania.<br />
Katolisismen var fjern, <strong>og</strong> den var farlig for virkelig troende mennesker.<br />
Søsteren min må ha vært omtrent fjorten år gammel <strong>og</strong> jeg bare seks,<br />
da hun kom hjem en kveld <strong>og</strong> fortalte en dramatisk historie om noen som<br />
hadde vært i en katolsk kirke. Hvor <strong>og</strong> når visste hun ikke. I denne kirken<br />
hadde det vært så mange underlige, ja pussige ting, at de begynte å fnise<br />
<strong>og</strong> le. Da ble de vist ut. <strong>En</strong> nonne tok en kost <strong>og</strong> feide etter dem, fortalte<br />
hun. Historien må ha gjort inntrykk på meg, siden den står så klart i<br />
minnet. Men var den sann? Det var den nok ikke. Senere i livet fikk jeg<br />
vite at dette var et antikatolsk vandresagn. Historien er interessant. Den<br />
forteller oss at på denne tiden <strong>og</strong> under min oppvekst var katolisismen<br />
15
veien <strong>og</strong> målet<br />
ikke bare veldig merkelig <strong>og</strong> fremmed, den var <strong>og</strong>så truende. Det fantes<br />
en katolsk fare.<br />
Først i 1956 opphevet Stortinget grunnlovsforbudet mot jesuitter i<br />
Norge. Det hadde overlevd fra 1814. Smertefritt gikk det ikke. Et samlet<br />
Kristelig Folkeparti stemte imot, <strong>og</strong>så noen fra andre partier. Forut for vedtaket<br />
var det debatt i det kirkelige miljøet. Ved Menighetsfakultetet gikk<br />
flere professor inn for å opprettholde forbudet. <strong>En</strong> av de store stjerner<br />
på det protestantiske vekkelsesfolkets himmel, teol<strong>og</strong>en Olav Valen-Sendstad<br />
(1904–1963), utga i 1952 et lite hefte som het: Moskva – Rom. Fjorten epistler<br />
om verdenspolitikken <strong>og</strong> det 20de århundres motrevolusjon. Antikatolisisme ble en del<br />
av det vestlig forsvar under «den kalde krigen» mellom kommuniststatene<br />
<strong>og</strong> de vestlige demokratier, som flammet opp fra slutten av 1940-tallet.<br />
Dette var en konflikt mellom stormaktene USA <strong>og</strong> Sovjetunionen om<br />
makten ikke bare i Europa, men over hele kloden. Valen-Sendstad hadde<br />
hatt kontakt med protestantiske, høyreorienterte krefter fra USA, som<br />
ikke bare var sterkt antikommunistiske, men <strong>og</strong>så antikatolske, noe som<br />
ikke var uvanlig innen reformert protestantisme. Som guttunge erindrer<br />
jeg bare at heftet til Valen-Sendstad lå på pappas skrivebord. Den politisk-ideol<strong>og</strong>iske<br />
sammenheng det hørte hjemme i, har jeg fått innsyn i<br />
først under de senere år. Nevneverdig opptatt av denne pamfletten kan<br />
jeg ikke huske pappa var. Ikke desto mindre levde antikatolisismen sitt<br />
trygge liv i det lavkirkelige bedehusmiljøet. Påfyll fra Valen-Sendstad<br />
trengte den sikkert ikke. Men for noen var nok denne politiske utvidelsen<br />
av det antikatolske perspektivet sikkert «trosstyrkende». I det lavkirkelige<br />
bedehusmiljøet var man ikke særlig opptatt av lærespørsmål. Det<br />
konfesjonelt-lutherske var nærværende, men ikke avgjørende i arbeidet<br />
for Guds rike. «Livet», som var praksis <strong>og</strong> erfaring innen den pietistiske<br />
vekkelsens mønster, var langt viktigere. Det åpnet for fellesskap <strong>og</strong>så med<br />
«dissentere» (ikke-lutherske kristne). Disse var søsken fordi man sto for<br />
den samme vekkelsespraksis. Her kom katolisismen sørgelig til kort.<br />
Vekkelsens liv var alvorlig. Man hadde front mot «verden». Dens «gleder»<br />
måtte man bryte med. Det var kjennetegnet på en rett omvendelse.<br />
Men det pietistiske fromhetsideal rammet <strong>og</strong>så katolisismen. Rett kristen<br />
fromhet kunne man ikke finne i Den katolske kirken. Vel var det alvor<br />
blant mange katolikker. Det kunne man ikke komme fra. Men alvoret<br />
16
ved bedehus <strong>og</strong> bygdefabrikk<br />
manglet noe. Katolisismen hadde for mange «døde ritualer» som hindret<br />
«livet». Dessuten var katolikkene smittet av mye overtro, ja hedenskap,<br />
som helgendyrkelse <strong>og</strong> relikvier. Mariadyrkelsen var dypt ubibelsk. Katolikker<br />
var i bunn <strong>og</strong> grunn «navnekristne» som stolte på de ytre tingene<br />
<strong>og</strong> seremoniene <strong>og</strong> sine egne gjerninger. Luther hadde avslørt at de drev<br />
«handel» med nåden <strong>og</strong> frelsen gjennom avlaten. Dessuten hadde man<br />
paven <strong>og</strong> hans prakt. De katolske prester hadde stor makt over lekfolket,<br />
som var lite opplyst. Her var ikke det frie <strong>og</strong> sterke lekfolket. Aversjonen<br />
mot katolisismen var både psykol<strong>og</strong>isk, kulturelt <strong>og</strong> teol<strong>og</strong>isk betinget.<br />
Katolisismen var en rent lovisk religion som ikke hadde forstått evangeliet<br />
om frelse ved troen alene. Ved sine ritualer <strong>og</strong> ytre gjerninger truet<br />
den <strong>og</strong>så den levende <strong>og</strong> personlige troen. Protestanter kunne ikke forstå<br />
katolikkenes religiøse psyke. Men hadde man sin bakgrunn i et spartansk<br />
bedehus på den norske landsbygda eller i småbyen, ble en katolsk barokkirke<br />
fra 1600-tallet i det sørlige Europa fremmed <strong>og</strong> kunne virke provoserende<br />
både kulturelt <strong>og</strong> religiøst. Den katolske kirke hadde ikke bare alt<br />
det man mislikte ved den norske statskirken, den var enda verre.<br />
Lite visste de troende protestanter i Norge om det katolske innslag i<br />
deres egen religiøse kultur. Bilder av Jesus, av engler som voktet små barn<br />
ved stup <strong>og</strong> fall <strong>og</strong> av velkjente bibelske scener var av katolsk opprinnelse,<br />
importert fra Italia. På bedehusene <strong>og</strong> i de troende hjemmene hang<br />
bildet av «Veronicas svededuk». Hjemme hos oss hadde vi <strong>og</strong>så ett. Det<br />
var riktig stort. Og når mor bad aftenbønn med oss barna <strong>og</strong> sang «Når<br />
jeg legger meg til hvile, tretten engler om meg står», så var det opprinnelig<br />
en katolsk sang som kirkeledelsen i sin tid ville ha sanert vekk fra det<br />
folkelige fromhetsliv. Antikatolisismen hadde røtter <strong>og</strong>så annensteds enn<br />
i den lutherske tradisjon. Folk med en kalvinistisk preget lavkirkelighet,<br />
som det var mye av på Vestlandet, likte ikke krusifikset. Korset skulle være<br />
nakent. Det bibelske billedforbudet, som Luther hadde fjernet, rammet<br />
altså krusifikset. Hjemme tenkte man ikke slik. Vi hadde et lite krusifiks,<br />
vakkert plassert på veggen i en av stuene.<br />
Lys levende katolikker traff jeg ikke før jeg tidlig i tenårene var med min<br />
eldre bror som da var teol<strong>og</strong>istudent i Oslo, til en messe i St. Olavskirken.<br />
Kirkesangen var annerledes, <strong>og</strong> jeg la merke til at menigheten brukte<br />
knele benker. Også på bedehuset knelte man når det var bønnemøter, men<br />
17
veien <strong>og</strong> målet<br />
da på en annen måte, med hodet ned i benken <strong>og</strong> resten av kroppen i været.<br />
I kirkens kor var det langt flere enn jeg var vant til. Alle var i vakre liturgiske<br />
klær. Ved messens slutt kom biskopen skridende ned midtgangen<br />
iført en lilla drakt <strong>og</strong> med lilla hansker på hendene. Han hilste <strong>og</strong> velsignet<br />
folket <strong>og</strong> ble hyllet tilbake. Dette var overveldende annerledes enn det<br />
gudstjenesteliv jeg var vant til. Mitt første møte med katolisismen var en<br />
opplevelse av noe som var fjernt <strong>og</strong> fremmed, men det var <strong>og</strong>så godt, lyst<br />
<strong>og</strong> vakkert.<br />
Predikantbarn<br />
Min far var lekpredikant, ansatt som emissær i Indremisjonsselskapet fra<br />
tidlig på 1920-tallet. Han ble i Selskapets tjeneste til han nådde pensjonsalder,<br />
men fortsatte som forkynner til sin død i 1988. Han var født år<br />
1900 i bygda Borge som ligger på østsiden av Glomma mellom Sarpsborg<br />
<strong>og</strong> Fredrikstad. Hjemmet var vanlig folkekirkelig. Selv kom han i kontakt<br />
med det gammelhaugianske miljøet i hjembygda, da han kort etter konfirmasjonen<br />
begynte å «søke Gud». Han ble nærmest avvist. Han måtte ikke<br />
tro at det var lett å finne veien til tro <strong>og</strong> gjenfødelse. Å bli «omvendt» var<br />
ikke noe som kunne skje momentant en intens kveld på bedehuset. Nei,<br />
det var ikke noe man kunne ta lett på. Det var rester av den gamle haugianismen<br />
han hadde møtt. På det hold var frelsen ingen enkel sak. <strong>Veien</strong> til<br />
virkelig gjenfødt liv i Gud gikk gjennom flere stadier. Man måtte komme<br />
gjennom den dype <strong>og</strong> langvarige «ruelsen» over synden, for så til sist å se<br />
evangeliets lys ved en nærmet mystisk opplevelse. Ikke alle så lyset. Far<br />
fant frem, ikke ved hjelp senhaugianerne, men først <strong>og</strong> fremst fordi han<br />
ble hjulpet av presten i bygda, en mild konservativ embetsprest med et<br />
videre syn både på troen <strong>og</strong> verden enn det trange haugiansk-pietistiske.<br />
Senere fikk han hjelp med å komme inn på Indremisjonsselskapets bibelskole<br />
i Kristiania. Det åpnet veien for tjeneste i Indremisjonsselskapet <strong>og</strong><br />
en forkynnertjeneste som varte livet ut.<br />
Min mor var født i Tvedestrand samme år som far. Hun kom fra en<br />
kirkelig familie, som sto presten nær <strong>og</strong> som var engasjert i misjonen –<br />
indremisjonen <strong>og</strong> «hedningemisjonen». Mor var med i den kristelige ungdomsforeningen<br />
som presten drev i den lille sørlandsbyen. I 1921 kom<br />
vekkelsen til Tvedestrand. Mor ble omvendt <strong>og</strong> fant sin plass på Bedehuset.<br />
18
ved bedehus <strong>og</strong> bygdefabrikk<br />
Far, som begynte på Bibelskolen i 1921, kom til Tvedestrand da han var<br />
på turné med en sang- <strong>og</strong> musikkgruppe av bibelskoleelever. Etter hvert<br />
ble han kjent med mor, <strong>og</strong> det ble dem. I 1929 giftet de seg <strong>og</strong> bosatte<br />
seg i Kragerø. I 1937 flyttet familien til Askim, fem mil sør for Oslo. I et<br />
hjem som vårt, preget av protestantisk vekkelseskristendom, var det selvsagt<br />
at det kostet å følge Kristus. Som troende skilte man seg ut. For barna<br />
i vårt hjem var det nærmest et kors i annen potens. Vi var ikke bare en<br />
troende familie som hørte hjemme blant bedehusfolket. Far var dessuten<br />
emissær. Lekpredikanten eller emissæren var et hatobjekt i den moderne<br />
kulturen. For ved ham ble det satt et skille i det folkekirkelige rommet<br />
mellom frelste <strong>og</strong> ufrelste. I norsk kulturturtradisjon har bildet av presten<br />
hatt nyanser. Han har stått for stiv konservatisme, hykleri <strong>og</strong> forvalter av<br />
autoritære fordommer. Men det gis <strong>og</strong>så, om ikke så ofte, et annet <strong>og</strong> mer<br />
positivt prestebilde. Bedehusfolket har stadig blitt sett ned på. De har<br />
jevnlig vært uthengt. Og selve prototypen på deres dømmesyke, fariseisme<br />
<strong>og</strong> maktvilje har vært emissæren. Min far var emissær. Likevel opplevde<br />
jeg aldri regulær mobbing på grunn av det. For mange andre emissærbarn<br />
var det annerledes. Barn av frikirkelige pastorer <strong>og</strong> forstandere kan <strong>og</strong>så<br />
ha hatt det tungt. Ikke desto mindre visste jeg at uviljen <strong>og</strong> forakten lå på<br />
lur. Derfor var det klokt å gå litt stille i dørene. Men hjemme ble vi så visst<br />
ikke opplært til det. Mor var ingen grå mus. Foruten å være aktiv i misjon<br />
<strong>og</strong> menighet, var hun yrkesaktiv, var revisor i Askim Sparebank <strong>og</strong> medlem<br />
av Askim menighetsråd i flere perioder. Beskjedne skulle vi være, ikke<br />
fordi vi var kristne. Men det hørte med når man kom fra et «godt hjem».<br />
Da hadde man lært å «spise med kniv <strong>og</strong> gaffel». Hun forente på en måte<br />
det kristelige <strong>og</strong> borgerlige.<br />
Den pietistiske oppdragelse hadde trange rammer. Mye var synd, eller<br />
det kunne føre til synd <strong>og</strong> ut i «verden», bort fra Gud. Det kunne bli oppdragelse<br />
til husmannsånd <strong>og</strong> from tilpassing. Pietistisk oppdragelse kunne<br />
utvikle en eiendommelig dobbelthet hos barn <strong>og</strong> unge. Ved troen var man<br />
knyttet til Guds folk, men man fikk ikke mye kraft <strong>og</strong> indre trygghet til å<br />
stå frem i samfunnet med troen. Det fantes likevel unge som fulgte vekkelsens<br />
mønster helt ut <strong>og</strong> sto frem med et overeksponert kristent vitnesbyrd<br />
i «verdslige» sammenhenger der det bare virket pinlig. Slike ble unge<br />
troshelter i vekkelsens kultur. Jeg hørte ikke med blant dem.<br />
19
veien <strong>og</strong> målet<br />
Mor var annerledes, hun følte seg ikke underlegen på grunn av troen,<br />
snarere tvert imot. Denne holdning overførte hun direkte <strong>og</strong> indirekte<br />
på oss. Vi kunne være trygge, troen var ikke noe å skamme seg over. For<br />
henne var apostelens ord: «Jeg skammer meg ikke over evangeliet …» et<br />
livsmotto. Derfor likte hun ikke husmannsånden blant mange av dem<br />
som tilhørte bedehusfolket. Men overfrimodige troende unge som vitnet<br />
om Jesus uten tanke på situasjonen, syntes hun lite om. Hun oppdro<br />
oss ikke til å være utagerende trosvitner, heller ikke til husmannsåndens<br />
ydmykhet. For henne var det å være troverdig både som menneske <strong>og</strong><br />
som kristen, det avgjørende. I så henseende fikk vi ingen helt «kristelig»<br />
oppdragelse etter vekkelsestradisjonens ideal. Det har jeg alltid vært glad<br />
for. Fra mor fikk jeg med meg en livsholdning som var enkel: Ikke la deg<br />
imponere av penger, karriere, posisjon eller et kjent navn. Dyrk ikke noe<br />
menneske. Hold deg til det som er sant <strong>og</strong> rett, det som er godt <strong>og</strong> ære<br />
verdt. Noe oppfattes som det, men er det ikke selv om mange tror det.<br />
Og vær ikke redd for å si din mening. <strong>En</strong> slik holdning kan koste i visse<br />
kristne miljøer både blant protestanter <strong>og</strong> katolikker. Noen ganger har<br />
jeg tenkt på rådet fra forfatteren Helge Kr<strong>og</strong> (1889–1962), en kvass kristendomshater<br />
fra 1900-tallet, som en gang holdt frem denne regelen for<br />
skrivende folk: «Hvis du er i tvil om hva du skal skrive, så skal du velge det<br />
som kan skade deg mest.» De fleste skjønner det gode poenget ved et slikt<br />
råd, selv om man ikke bør følge det. Og Kr<strong>og</strong> fulgte det nok ikke selv. Som<br />
kristendoms kritiker kunne han alltid være sikker på applaus, ikke minst<br />
fra kultureliten i samfunnet.<br />
Når jeg i dag ser tilbake på bedehusfolket som mine foreldre tilhørte,<br />
minnes jeg kjærligheten <strong>og</strong> omsorgen. Den ble ikke uttrykt i mange ord,<br />
men i holdning <strong>og</strong> kjærlig interesse. De var selvsagt klar over at jeg etter<br />
hvert hadde fjernet meg fra bedehuskulturen. Jeg var likevel fortsatt «en<br />
av deres». Det var én ting som var viktig for dem: å «bevare livet i Gud.»<br />
Det var når alt kom til alt, den pietistiske vekkelseskulturens indre <strong>og</strong><br />
gode kjerne. I mitt hjem rådde selvsagt denne kulturen, men den var ikke<br />
entydig dominant. Her var <strong>og</strong>så andre innslag <strong>og</strong> ikke minst en mentalitet<br />
som åpnet for å se verden fra en kritisk vinkel, vekkelseskulturen ikke<br />
unntatt. Det kunne motivere oppbrudd. Det var først <strong>og</strong> fremst min mor<br />
som bar i seg det frigjørende avviket.<br />
20
ved bedehus <strong>og</strong> bygdefabrikk<br />
Kristtorn for å minnes de døde<br />
Ut på høsten feiret vi alltid allehelgensdagen, i kirken <strong>og</strong> hjemme. Selvsagt<br />
feiret man ikke helgener i Den norske kirke, kanskje var det heller «alle<br />
sjeler» man feiret. Folk kom til gudstjenesten <strong>og</strong> mintes sine avdøde. Det<br />
var ennå ikke vanlig å sette levende lys på gravene da jeg var barn. Hjemme<br />
markerte mor allehelgensdagen på sin måte. Som i så mange andre<br />
hjem hadde <strong>og</strong>så vi en stuevegg med familiebilder. Til allehelgensdagen<br />
festet mor blader av kristtorn til bildene av dem som nå var gått bort eller<br />
«gått før oss», som hun sa. Selv hadde hun mistet sin mor ni år gammel.<br />
Hun hadde en bror som døde så altfor tidlig, <strong>og</strong> noen år senere døde en<br />
eldre søster. Etter hvert døde <strong>og</strong>så farmor. Mor mintes dem ikke bare med<br />
vemodig ettertanke. Hun hadde <strong>og</strong>så dyp forvissning om at de var hjemme<br />
hos Herren. Kristtornen som hun festet til bildene, var symbolet på<br />
at de ved troen på Kristus, hans lidelse død <strong>og</strong> oppstandelse, hadde nådd<br />
saligheten. Og salige var de visst alle sammen av de tidligere generasjoner.<br />
Hennes slekt hadde vært troende så langt tilbake som hun kunne huske.<br />
De hadde ikke stått vekkelsen så nær, men var «kirkefolk» som hun pleide<br />
å si. Flere av dem hadde vært gode spillemenn <strong>og</strong> spilte gjerne til dans i<br />
brylluper. Hjemme hadde vi en brennevinskagge fra en av slektsgårdene<br />
i Holt ved Tvedestrand. Andre i hennes slekt hadde vært sterkere knyttet<br />
til kirken <strong>og</strong> presten. Vi hadde en blikkbøsse med en smal åpning i lokket<br />
til å putte penger i. På bøssen stod inskripsjonen: «Til misjonen.» Hun var<br />
fast i troen på at de som hadde gått foran, var nærværende i våre liv. De var<br />
«skyen av vitner omkring oss», som Skriften minner oss om. På en eiendommelig<br />
måte følte vi barna at det nærmest var en plikt mot slekten at<br />
vi som var hennes barn, forble i troen. I det lå trygghet, men <strong>og</strong>så et trykk.<br />
At et av barna skulle bli katolikk, lå selvsagt helt utenfor horisonten til<br />
mine foreldre. Det ville ha vært uttrykk for en dramatisk, ja kanskje tragisk<br />
frigjøring. Antikatolisismen var en del av tidens kristelige atmosfære,<br />
ikke påtrengende, for katolisismen var uendelig fjern, men antikatolisisme<br />
hørte med til inventaret. Selv har jeg aldri opplevd det slik at jeg brøt<br />
med slekten da jeg konverterte, heller ikke med min mor. Hun gav oss noe<br />
som for meg ble til fulle bevart i det katolske.<br />
Det var «messeplikt» hjemme. Kirkens søndagsgudstjeneste måtte<br />
ikke forsømmes. Og «messeplikten» ble en del av meg for resten av livet.<br />
21
veien <strong>og</strong> målet<br />
Derfor har jeg lyttet til utallige prekener. De fleste prester jeg hørte, sto<br />
for konservativ protestantisme, utdannet som de var ved MF <strong>og</strong> preget av<br />
professor O. Hallesby (1879–1961). De var bibelsentrerte, d<strong>og</strong>matisk ortodokse<br />
<strong>og</strong> folkekirkelige, men med en mild oppfordring til omvendelse<br />
<strong>og</strong> nytt liv. Særlig skarpe i kanten var de ikke. Men de underslo aldri det<br />
store enten-eller. Ikke mange i menigheten gikk til nattverdbordet. Der<br />
var helst troens bekjennere. Men barnedåp var en alminnelig skikk. Etter<br />
dåpssalmen var sunget, kom presten frem i koret, dåpsbarnet var blitt båret<br />
inn av gudmoren. <strong>En</strong> kvinnelig fadder som skulle ta av luen på barnet<br />
før dåpen, fulgte med. På begge sider av midtgangen sto de øvrige faddere,<br />
menn <strong>og</strong> i mørke klær. Så snart alle var på plass, kom prestens tiltale:<br />
«Kjære kristne». Dette var den klassiske folkekirken. For enkelte av fadderne<br />
var det en påkjenning å stå oppstilt i kirken på denne måten. Slikt<br />
var man slett ikke vant med. Noen hadde tatt seg en liten knert på forhånd<br />
for å roe nervene. Det er <strong>og</strong>så folkekirken. I vårt hjem var man ikke så<br />
opptatt av folkekirkens «farer», at de som bar barna til dåpen, ikke kom<br />
til andre gudstjenester. Det viktigste var at barna ble døpt. Folkekirkens<br />
basis var luthersk sakramentalisme. Dessuten hadde man bedehuset. Man<br />
fikk håpe at noen fra det folkekirkelige flertall <strong>og</strong>så fant veien dit <strong>og</strong> ble<br />
omvendt til tro <strong>og</strong> nytt liv. Slik hadde det vært før. Men ut på 1950-tallet<br />
var det tydelig at denne tiden var forbi. <strong>Veien</strong> fra kirke til bedehus var i<br />
ferd med å gro til. Noen forsøkte å skape vekkelse ut fra nye premisser,<br />
men det ble det lite ut av.<br />
Liv i kirkelig ellipse<br />
Jeg vokste opp i den kirkelige ellipsen: Kirke, gudstjeneste, prest, dåp <strong>og</strong><br />
nattverd på en ene siden <strong>og</strong> bedehusforsamling, ofte med friske prekener<br />
av leke emissærer, musikkforeninger <strong>og</strong> kor, bønne- <strong>og</strong> vitnemøter på den<br />
andre. Mor <strong>og</strong> far levde i denne spenningen. Men de opplevde det ikke<br />
som spenning. Det var på en måte det normale kristenliv. Det var ikke<br />
slik for alle på bedehuset. Det fantes noen i forsamlingen av en litt yngre<br />
generasjon som fòr av sted på tur hver eneste søndag formiddag, mens<br />
klokkene kimte til samling i kirken. Vi så dem aldri på kirkebenken eller<br />
ved nattverdbordet.<br />
Utover i mellomkrigstiden hadde det vokst frem i det vanlige indre-<br />
22
ved bedehus <strong>og</strong> bygdefabrikk<br />
misjonsmiljøet en radikal nyevangelisk fromhetstype. Til vår frelse var alt<br />
gjort ferdig ved Jesu død på Golgata <strong>og</strong> hans oppstandelse. For oss gjaldt<br />
det bare å høre Ordet om korset, tro det <strong>og</strong> ta det til oss. Da sto vi rettferdige<br />
for Gud. Alt var gratis, alt var fritt. Men man måtte bekjenne troen<br />
overfor verden <strong>og</strong> finne sin plass i de troendes forsamling på bedehuset,<br />
der Ordet ble forkynt. Der var det dessuten bønn <strong>og</strong> sang <strong>og</strong> vitnemøter<br />
<strong>og</strong> et vennesamfunn som var innrammet av forenings- <strong>og</strong> organisasjonsliv.<br />
Å være kristen besto i å delta i «virksomheten», i «arbeidet for Guds rike.»<br />
Dette var en sakramentløs ordkristendom. Dåpen var uten åndelig betydning.<br />
Nattverden var noe man kunne bruke, for det sto om den i Bibelen,<br />
men den hadde liten eller ingen betydning for troens liv. For mange i<br />
vekkelsesbevegelsen ble nattverden en fjern kirkeskikk. Vekkelsessangene<br />
hadde fortrengt den kirkelige salmeskatten. Kirkens liturgi så man på som<br />
tyngende <strong>og</strong> «upersonlige» ritualer. Troens liv hadde ikke noe med slikt<br />
å gjøre. Dette var en blodløs kristendom. Ut over i etterkrigstiden kom<br />
denne åndeligheten til å dominere de frie indremisjonsorganisasjoner.<br />
Det var evangelieforkynnelse til stadighet, men den gikk mer <strong>og</strong> mer på<br />
tomgang. «For gamle tiders vekkelse», som man mintes med vemod, den<br />
uteble. Og fellesskapet på bedehuset begynte å forvitre. Da jeg var ung,<br />
var det bare skygger igjen av det som en gang hadde vært, selv om det<br />
fantes unntak.<br />
Da far kom til i Kristiania i 1921 <strong>og</strong> begynte på Bibelskolen i Staffeldtsgate<br />
4, møtte han evangelisk forkynnelse <strong>og</strong> sjelesorg, <strong>og</strong> her ble han fri<br />
fra det haugianske mørke. Den «nye» evangelieforkynnelsen om frihet fra<br />
alle religiøse krav fordi Jesu hadde gjort alt til vår frelse, tok han til seg.<br />
Han opplevde den andre brede vekkelsesstrømning i norsk kristenliv ved<br />
siden av <strong>og</strong> etter den haugianske: den lutherske nyevangelismen. Disse to<br />
strømninger ble forent hos ham <strong>og</strong> kom til å prege ham hele livet. Den<br />
haugianske tradisjonen la vekt på at veien inn til troen, fra død vantro til<br />
å bli gjenfødt, rettferdiggjort <strong>og</strong> helliggjort, var en lang <strong>og</strong> tung prosess<br />
som gikk gjennom anger <strong>og</strong> bot. Nyevangelismen holdt frem den lutherske<br />
lære om frelse ved troen alene. Frelsen er gratis, absolutt gratis. Vi kan<br />
ikke prestere noe selv, men sette vår lit til Ham som bar våre synder opp<br />
på korset. Jesus har gjort alt til vår frelse. Var det ikke en spenningsfull<br />
syntese? Det må det ha vært. Men på sitt vis holdt han boten <strong>og</strong> gleden<br />
23
veien <strong>og</strong> målet<br />
sammen. Det kom frem når han prekte. Ansiktet kunne skifte fra det tunge,<br />
mørke inntrengende alvor – til smil som bredte seg over hele ansiktet.<br />
Noen velsmurt retoriker var han slett ikke, men likevel var han en god<br />
formidler som påvirket med hele seg. Mange år senere sa han at møtet<br />
med det nyevangeliske synet gav ham både en religiøs <strong>og</strong> sosial frigjøring.<br />
Det siste var viktig for han som kom fra industriarbeiderklassen <strong>og</strong> vokste<br />
opp med en alenemor. Skolegangen i Borge var så som så. Ungene skulle<br />
jo bare begynne på bruket eller bli gift <strong>og</strong> få familie. Jeg har sett karakterboken<br />
fra grunnskolen. Han var en fremragende elev. I protokollen fra<br />
bibelskskolen over det elevkull han begynte sammen med, står han oppført<br />
som fabrikkarbeider. Og han var den eneste med en slik sosial bakgrunn.<br />
Indremisjonen var småborgerlig <strong>og</strong> med innslag av det lavere bondearistokratiet.<br />
Organisasjonens formann fra 1923 <strong>og</strong> frem til femtitallet var<br />
professor O. Hallesby, en storbonde fra Aremark i Østfold som hadde<br />
studert. Han hadde sin solide villa på Ris, et av Oslos beste strøk. Han var<br />
inngiftet i en av Norges fornemste embetsslekter. Far bar med seg noe av<br />
arbeidergutten hele livet. I Hallesbys indremisjon var klasseskillene klare<br />
<strong>og</strong> sterke. Hørte far hjemme der? Både ja <strong>og</strong> nei<br />
Far bar for alltid med seg en rest av det haugianske alvor. Man måtte<br />
«arbeide på sin frelse med frykt <strong>og</strong> beven». Det nyttet ikke bare å høre<br />
evangeliet <strong>og</strong> uten videre «avløse seg selv fra syndens skyld», der man satt<br />
i benken. <strong>En</strong> momentan omvendelse ved botsbenken, var ikke nok. Den<br />
måtte føre til nytt liv. Verken religiøst, sosialt eller kulturelt var min far<br />
helt <strong>og</strong> fullt innelukket i indremisjonen. Han hadde noen pigger som stakk<br />
ut, når avstanden mellom «storfolket» i ledelse <strong>og</strong> folk på grunnplanet i<br />
organisasjonen ble for stor. Og når folk lettet i urealistisk trosoptimisme.<br />
For mor var den nyevangeliske forkynnelsen om Jesus som hadde<br />
«gjort alt», slik at vi ikke trengte å gjøre noe, egentlig vanskelig å fordøye.<br />
Jeg husker ennå hun kom hjem fra et større indremisjonsmøte i Sarpsborg<br />
– jeg var vel omtrent seksten år – <strong>og</strong> hun var dypt indignert. <strong>En</strong><br />
av indremisjonsbevegelsens mektige høvdinger, professor Carl Fr. Wisløff<br />
(1908–2004), holdt hovedtalen ved stevnet. Men en av de yngre prestene<br />
i Sarpsborg var <strong>og</strong>så med. Mor var blitt sterkt grepet av den unge prestens<br />
preken. Han hadde talt om det nye livet i troen, <strong>og</strong> da med stor ydmykhet.<br />
Under lå erkjennelsen av å komme til kort overfor evangeliets krav.<br />
24
ved bedehus <strong>og</strong> bygdefabrikk<br />
Etterpå prekte Wisløff. For ham var alt så greit <strong>og</strong> enkelt. Det gjaldt bare<br />
å ta sin tilflukt til det Jesus hadde gjort ved sin død på Golgata <strong>og</strong> sin<br />
oppstandelse. Her var det ikke så mye om det nye livet. Mor var nesten<br />
krenket. Hun dyrket ikke predikanter heller ikke de kristne høvdingene,<br />
snarere tvert imot.<br />
Vekkelsens barnebarn<br />
Vi barna var vekkelsens barnebarn. Vi vokste opp sammen med foreldre<br />
som var preget av vekkelsen, men barnets liv er noe mer <strong>og</strong> noe annet enn<br />
vekkelse <strong>og</strong> trospraksis. Det representerer <strong>og</strong>så en annen <strong>og</strong> naturlig virkelighet.<br />
Hvordan forene det barnlige <strong>og</strong> naturgitte med det religiøse <strong>og</strong><br />
«overnaturlige»? Hvordan forene Guds rike med den virkelighet som er<br />
her <strong>og</strong> nå i denne verden? Hvordan forene vekkelsens «ene nødvendige»<br />
med «alt det andre»? Lot det seg forene? Ble ikke vi som levde i denne<br />
spenningen, spaltet i sinnet <strong>og</strong> kom til å leve et dobbeltliv? Det ble en<br />
befrielse for mange å komme ut av dette rommet når man endelig ble<br />
voksen, forlot hjemmet <strong>og</strong> kanskje det religiøse fellesskap som hjemmet<br />
var knyttet til. Noen la <strong>og</strong>så foreldrenes tro bak seg. Og de opplevde livet<br />
i «verden» som frigjørende. Men det man ville frigjøres fra, lå i sinnet <strong>og</strong> i<br />
kroppen, i blodårer <strong>og</strong> i hjerteslag. Båndene til fortiden var det ikke mulig<br />
å slite over – ikke helt.<br />
Vekkelsens barnebarn hadde et viktig kjennetegn. De hadde ikke opplevd<br />
noen skjellsettende religiøs omvendelse, ikke noe brudd som hadde flyttet<br />
dem fra «verden» <strong>og</strong> inn i Guds rike, fra et liv i synden til et gjenfødt<br />
liv i Gud, fra danselokalet til bedehuset, fra idrettslaget til den kristelige<br />
ungdomsforening. Det trengte de ikke, de følte heller ikke behov for et<br />
slikt dramatisk sporskifte. De var jo allerede der på «den smale vei» <strong>og</strong><br />
tilhørte bedehusmiljøet som et sosio-kulturelt nedslag av Guds rike i denne<br />
verden. De var der fordi foreldrene hadde døpt dem som barn <strong>og</strong> tatt<br />
ansvaret med å oppdra dem i kristen forsakelse <strong>og</strong> tro. Men hvordan skulle<br />
døpte barn av «omvendte» <strong>og</strong> troende foreldre innpasses i bedehusets<br />
vekkelseskultur? Helt siden begynnelsen av 1900-tallet hadde prester <strong>og</strong><br />
teol<strong>og</strong>er fra forskjellige strøk i kirkelandskapet drøftet forholdet mellom<br />
«oppdragelseskristendom <strong>og</strong> vekkelseskristendom». Også for indremisjonens<br />
dominante leder O. Hallesby var dette et viktig tema. Men hvordan<br />
25
28. august 2000 konverterte professor Bernt T. Oftestad ved Det<br />
teol<strong>og</strong>iske menighetsfakultet (i dag MF Vitenskapelig Høyskole) til Den<br />
katolske kirke. Dette var en hendelse som vakte oppsikt – ikke bare i<br />
kirkelandskapet. Aldri før hadde en norsk professor i teol<strong>og</strong>i <strong>og</strong> dertil<br />
prestelærer forlatt sin stilling for å bli katolikk!<br />
I denne boken forteller Oftestad om sin vei til katolisismen. Den gikk fra<br />
et vanlig lavkirkelig miljø i Indre Østfold med oppvekst i kirke <strong>og</strong> bedehus,<br />
til menigheten i St. Olav domkirke i Oslo.<br />
Konversjonen var en frukt av en teol<strong>og</strong>isk utvikling bort fra protestantismen<br />
<strong>og</strong> frem til katolsk tro <strong>og</strong> liv i Kirkens sakramentale fellesskap. <strong>En</strong> personlig<br />
reise med erfaringer fra norsk kirke- <strong>og</strong> kulturliv gjennom flere tiår.<br />
Slik blir boken <strong>og</strong>så en kirkehistorisk <strong>og</strong> åndshistorisk beretning.<br />
Bernt t. oftestad er teol<strong>og</strong> <strong>og</strong> professor i kirkehistorie <strong>og</strong> har forsket<br />
på norsk <strong>og</strong> europeisk kirke- <strong>og</strong> teol<strong>og</strong>ihistorie (protestantisk <strong>og</strong> katolsk),<br />
med vekt på nyere tid <strong>og</strong> reformasjonen. Han er medlem av Det Kongelig<br />
Norske Videnskabers Selskab <strong>og</strong> mangeårig søndagsskolelærer.<br />
ISBN 978-82-92922-78-1<br />
ISBN 978-82-92922-78-1<br />
9 788292 922781<br />
www.efremforlag.no