Eiliv Vinje - Universitetet i Bergen
Eiliv Vinje - Universitetet i Bergen
Eiliv Vinje - Universitetet i Bergen
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
PARADOKS I HOLBERG-ESSAYET 223<br />
A, een af mine Naboer, der bræger som en Giedebuk, aabner sine Vinduer om<br />
Sommeren, for at lade sin Røst høre, og det meget ofte. B derimod, som haver en<br />
herlig Stemme, lader sig sielden høre. Begge incommodere mig: den eene med sin<br />
Sang, den anden med sin Taushed. Begge kunde derimod obligere mig lige meget:<br />
den første ved at tie, den sidste ved at sjunge; eller den første ved at lukke sit Vindue<br />
til, og den sidste ved at lukke det op. (MTkr I.84, 75)<br />
[…] thi man merker af utallige Exempler, at Villie og Afmagt, Uvillie og Dygtighed<br />
gemeenligen boe sammen, og at de, som mindst kand giøre, anmasse sig mest<br />
Forretninger (MTkr I.84, 75).<br />
Desse eksempla viser ei tendensiell rørsle frå det spesifiserte (eller relative) og til det<br />
generelle (eller absolutte). Påstanden står til slutt fram som generell regel:<br />
[…] ligesom den, der ingen Stemme haver, synger gemeenligen mest, saa følger<br />
Skrivesygen dem, som mindst have Capacité til at skrive (MTkr I.84, 75).<br />
Men det synes, at han vil tale længe, just fordi han taler ilde (MTkr I.84, 75).<br />
Han kand ikke tie, just fordi han kand ikke tale (MTkr I.84, 75).<br />
Også i MTkr I.86 gjer denne tanken seg gjeldande. "Jo vankundigere et<br />
Menneske er, jo mindre holder han en Ting at være u -muelig, og jo fornuftigere en<br />
Mand er, jo frygtsommere og tvivlraadigere er han" (76). Også her er implikasjonen<br />
slutningsform, og også her er det vakling mellom absolutt og relativ bestemming,<br />
noko eg ikkje skal gå nærmare inn på. Men i tillegg er det også forveksling av<br />
antecedens og konsekvens, noko ein ser i historia om Hannibal.<br />
Hannibal kom engang til Ephesum, hvor han hørte en Tale, som blev holden af den<br />
Peripatetiske Philosopho Phormio om Kriigs-Discipline og en Feltherres Pligt. Alle<br />
Nærværende anhørte denne Tale med Fornøyelse, og spurte Hannibal, hvad han<br />
dømte derom. Hannibal, som derudi intet havde fundet uden Dumdristighed, dømte<br />
ham fra Forstanden, sigende, at intet større Tegn kunde være til Galskab, efterdi<br />
Phormio var en Mand, der hverken havde seet en Leyer eller Kriigshær. (MTkr I.86,<br />
77-78.)<br />
Hannibal avviser Formio på grunn av innhaldet i det han seier, men også på eit meir<br />
formelt grunnlag; at Formio i det heile tatt gir råd, er i seg sjølv teikn på hans<br />
fåkunne og galskap. Dette blir antydningsvis markert som slutning ("sigende, at intet<br />
større Tegn kunde være til Galskab"), og denne slutningsforma - frå konsekvens til<br />
antesedens - blir andre stader i stykket gjennomført utan reservasjonar og som<br />
generell regel.