Eiliv Vinje - Universitetet i Bergen
Eiliv Vinje - Universitetet i Bergen
Eiliv Vinje - Universitetet i Bergen
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
PARADOKS SOM RETORISK BEGREP 179<br />
Brooks avsluttar lesinga av Donne med ein påstand om at teksten er<br />
sjølvinkluderande; det den omtaler, omfattar også teksten sjølv. Brooks uttrykker det<br />
rett nok ikkje akkurat på den måten; han seier: "The poem is an instance of th e<br />
doctrine which it asserts; it is both the assertion and the realization of the assertion"<br />
(Brooks 1986, 300). Denne påstanden om sjølvinklusjon blir nok litt nærmare utdjupa,<br />
men blir i hovudsak ståande som postulat. Det er synd, kunne ein seia, for her yter<br />
Brooks paradokset meir rettferd som retorisk term enn elles i artikkelen sin.<br />
Paradokset som tekstkategori<br />
Termen paradoks blir også brukt som kategori for teksttype eller sjanger. Også<br />
denne tradisjonen går tilbake til antikken, og den gjer seg sterkt gjeldande i<br />
renessansen og på 1600-talet, særleg i England. Det er vanskeleg å gi ei presis<br />
avgrensing av paradokset som sjanger. Dette kan forklarast som ein dobbelhet ved<br />
sjangeren; paradokset blir på den eine sida relatert til ei rekke spesifikke former:<br />
enkomium, vituperatione, apologi, osv. Samstundes har det eit sett av meir generelle<br />
karakteristiske trekk som ein kan finna igjen i ei rekke forskjellige former.<br />
Denne dobbelheten skal eg gjera nærmare greie for med eksempel frå det<br />
paradokse enkomiet, den kanskje mest brukte og best kjende av dei spesifikke<br />
varantane av sjangeren. Først to definisjonar: Arthur Stanley Pease (som brukar ei<br />
anna nemning: "adoxography") definerer det som ein type laudatio, "in which the<br />
legitimate methods of the encomium are applied to persons or objects in themselves<br />
obviously unworthy of praise, as beeing trivial, ugly, useless, ridiculous, dangerous,<br />
or vicious" (Pease 1926, 28-29). Henry Knight Miller taler om "[…] a species of<br />
rhetorical jest or display piece which involves the praise of unworthy, unexpected, or<br />
trifling objects, such as the praise of lying and envy or of the gout or of pots and<br />
pebbles" (Miller 1956, 145). I begge desse tilfella blir det brukt to sett av kriterium. (1)<br />
Topoi frå enkomiet (2) blir brukt på spøk, som framsyning eller som eit upassande<br />
språk.<br />
Det første kriteriet - topoi frå enkomiet - dreiar seg om eit avgrensa sett av<br />
innhaldsklisjéar, utvikla allereie i tidleg gresk retorikk: ei innleiing - prooimion - der<br />
talaren innrømmer at han ikkje strekker til når han skal gjera greie for eit så stort<br />
eller høgverdig emne; vidare - genos - om slekta til den lovpriste, og om byen eller<br />
landet som slekta kjem ifrå; ei hending ved fødselen - genesis - som er verd å merka<br />
seg som teikn på kva som skulle komma; situasjonar i