Eiliv Vinje - Universitetet i Bergen
Eiliv Vinje - Universitetet i Bergen
Eiliv Vinje - Universitetet i Bergen
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
164 KAP. 5.1<br />
svar som er sikre og presise, ein kan bare ha håp om å finna sanningar som er grovt<br />
tilskorne. (Aristoteles Etikk I.iii.1-4.)<br />
I sjuande bok av Den Nikomakiske etikk drøftar Aristoteles karakterstyrke og<br />
karakterveikskap. Dette er ikkje haldningar på linje med dygd og last, seier han, men<br />
dei er heller ikkje artsforskjellige frå dygd og last. I forlenging av dette gir han nokre<br />
generelle retningslinjer for etisk refleksjon.<br />
Nei, man må her, som i andre saker, gå ut fra de ting som klart foreligger, og etter at<br />
man først har drøftet problemene, bevise, aller helst, alle almene oppfatninger om<br />
disse tilstander eller, hvis det ikke er mulig, de fleste og de viktigste. For hvis både<br />
vanskelighetene blir løst og de almene oppfatninger står tilbake, er vel saken<br />
tilstrekkelig bevist. (Aristoteles Etikk VII.i.5.)<br />
Her er eit program for analyse av etiske spørsmål (1-4): (1) først å samla alle moglege<br />
synspunkt som gjer seg gjeldande i det aktuelle spørsmålet; (2) deretter å velja ut dei<br />
viktigaste, dvs. dei som får tilslutning frå folk flest, dei som står høgt i kurs: endoxa;<br />
(3) så kritisk undersøking av endoxa, der ein ser etter indre sjølvmotseiingar, vurderer<br />
endoxa på grunnlag av både fornuftskriterium og fakta eller kjennsgjerningar i saka;<br />
på dette grunnlaget etablerer ein ei korrekt etisk lære; (4) siste trinn dreiar seg om å<br />
prøva ut endoxa mot den sanninga som undersøkinga (i punkt 3) har etablert. Og<br />
denne konklusjonen er viktig; det er bra og ønskeleg at det er samsvar mellom endoxa<br />
og den sanninga undersøkinga kjem fram til, og det er utoleleg at det er konflikt<br />
mellom desse to i etiske spørsmål. Det er ein gjennomgåande tanke hos Aristoteles at<br />
folk har sans for sanning, og at sanninga derfor vil nedfella seg i det kollektive<br />
medvitet, i form av sentensar, ordspråk o.l. Derfor vil den som har blikk for det<br />
alminneleg antatte, også ha blikk for sanninga. (Aristoteles Etikk I.viii.7; The<br />
Nicomacean Ethics VII.i.5 med Rackhams note b, 376-77; Most 1994, 175-76.) Her er ei<br />
tiltru til det folk flest trur, ei oppfatning av endoxa som magasin for menneskeleg<br />
erfaring. På denne måten aksepterer Aristoteles endoxa som "aksiomatisk" grunnlag<br />
for argumentasjon i praktiske vitskapar. Faren ved etikk og retorikk synest såleis<br />
ikkje å vera at argumentasjonen støttar seg på det folk flest meiner, men heller at den<br />
i enkelte tilfelle kan bryta med endoxa.<br />
Argumentasjonsstrategi<br />
Hos Aristoteles ser ein starten på ei utvikling der paradokset blir etablert som<br />
retorisk term. Mest tydeleg skjer dette ved at begrepet inngår i ein typologi over