Eiliv Vinje - Universitetet i Bergen
Eiliv Vinje - Universitetet i Bergen
Eiliv Vinje - Universitetet i Bergen
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
PARADOKS SOM RETORISK BEGREP 163<br />
argumentasjon og ulike former for slutningar. Aristoteles skil mellom tre vitskaplege<br />
nivå: "scientific demonstration […], dialectic or the art of discussion by question and<br />
answer […], and rhetoric, the faculty of discovering the possible means of persuasion<br />
in reference to any subject" (Kennedy 1963, 96). Vitskapleg demonstrasjon<br />
argumenterer på grunnlag av aksiom, dvs. grunnsetningar som kan aksepterast utan<br />
prov og som er sjølvinnlysande sanne. Slutningsforma er syllogistisk; ein syllogisme<br />
inneheld to premissar og ein konklusjon, og alle tre påstandar er absolutte eller<br />
kategoriske utsegner. Argumentasjonen gir bare plass for påstandar som ikkje<br />
motseier kvarandre; dette er eit logisk prinsipp (non-kontradiksjonsprinsippet) som<br />
seier: "It is impossible for the same attribute at once to belong and not to belong to<br />
the same thing and in the same relation" (Aristoteles Metaphysics IV.iii.9; 1005 b).<br />
Til dei praktiske vitskapar høyrer etikk, politikk og retorikk.<br />
Argumentasjonsforma her er ikkje syllogistisk slik som i filosofien - den eigentlege<br />
vitskapen - men dialektisk eller enthymemisk. Den er nærmare bestemt tufta på<br />
meiningar som er sannsynlege eller som er representative for gjengs oppfatning, dvs.<br />
det som folk flest trur (doxa). Dialektisk argumentasjon inneber at både premissar og<br />
konklusjon kjem til uttrykk i slutningane; enthymemisk argumentasjon - som er<br />
karakteristisk for retorikken - dreiar seg derimot om slutningar der éin eller begge<br />
premissar er underforståtte.<br />
Til desse tre vitskaplege nivå føyer Aristoteles eit fjerde, nemleg såkalla<br />
drilske eller stridslystne argument. Desse er baserte på feilslutningar. Slike argument<br />
og slike slutningar finn ein ifølgje Aristoteles hos sofistane; derfor kallar han dei<br />
"sofistiske gjendrivingar". (Dette kjem eg tilbake til.)<br />
Dei krav Aristoteles stiller til vitskapen, er ei nyutvikling i jamføring med<br />
tidlegare gresk filosofi. I sine forsøk på å etablera ontologiske og epistemologiske<br />
teoriar gir føraristotelisk filosofi rom for paradokset (i tydinga antinomi). Heraklit,<br />
Parmenides, Zenon og Platon er innbyrdes forskjellige, men har som fellestrekk å sjå<br />
einskap i det motsetnadsfylte, samanheng i det usamanhengande. Blant dei krav som<br />
Aristoteles set til vitskap og filosofi, er det derimot ingen plass for paradoks (i<br />
tydinga antinomi). (Hyde 1979, 202-207.)<br />
Retorikk og dialektikk er funderte i doxa; i presisjon representerer dei såleis ei<br />
lågare form for vitskap enn filosofi. Men i dette ligg ikkje ei nedvurdering. Om<br />
presisjonen er mindre, er den likevel passande i forhold til sak og oppgåve. Det har<br />
ikkje noko for seg å vera like nøyaktig i etiske spørsmål som i filosofiske, seier<br />
Aristoteles. Kva som er godt og vondt eller rett og gale, blir oppfatta svært<br />
forskjellig; i slike spørsmål er det ikkje mogleg å komma fram til