Eiliv Vinje - Universitetet i Bergen
Eiliv Vinje - Universitetet i Bergen
Eiliv Vinje - Universitetet i Bergen
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
MELLOM ILLUSJON OG STILISERING 133<br />
Det som er karakteristisk for ars dictaminis, kan - forutan at retorikken blir<br />
relatert til skrift og særleg brev - summerast i fire punkt.<br />
(1) Klassisk retorikk har eit mønster for inndeling av talen, vanlegvis i fem<br />
punkt: innleiing (exordium), utgreiing (narratio), prov (argumentatio), avvising av<br />
motargument (refutatio) og avrunding (conclusio). Dette blei brukt som mønster også<br />
for brevet; brevet skulle komponerast i delar, klart avgrensa frå kvarandre. Men det<br />
var visse, og ikkje ubetydelege, modifikasjonar:<br />
(2) Av talens fem delar får narratio, argumentatio og conclusio bare kort og<br />
summarisk omtale. Derimot får innleiinga, exordium, fyldig omtale, samstundes som<br />
helsinga, salutatio, blir skild ut som ny, eigen del og får kolossal prioritet. Under dette<br />
punktet gjer dictamen-lærebøkene nyansert greie for korleis mottakaren skal tiltalast<br />
alt etter kva stand og stilling han er i. Vektlegginga av dei to innleiande delane<br />
(salutatio og exordium) kallar Murphy "a hallmark of medieval ars dictaminis"<br />
(Murphy 1981, 207).<br />
(3) Bruk av modellar eller formular. Dette kjem markant til uttrykk hos Hugo<br />
frå Bologna; bare ein firedel av hans retoriske avhandling er teori, resten er modellar.<br />
"These [modellane] are no longer merely illustrative examples, designed to increase a<br />
reader's understanding of the subject. Instead, Hugh begin s to provide samples of<br />
phrases and even paragraphs that can be used verbatim in other situations."<br />
(Murphy 1981, 217.) Ein slik retorisk praksis ville vore utenkeleg i antikken, seier<br />
Murphy (Murphy 1981, 218, note 51.)<br />
(4) Cursus, dvs. rytmisk setningsslutt eller kadens, er det mest påfallande<br />
utviklingstrekket ved ars dictaminis. Dette slår inn som element i ars dictaminis<br />
omkring 1180. Etter 1250 har dei aller fleste lærebøker eit appendiks om cursus. Men<br />
dictaminis-forfattarane klarer aldri å integrera dette stoffet på skikkeleg vis (Murphy<br />
1981, 253).<br />
Generelt kan ein seia at ars dictaminis gjer greie for brevet som ei fast, formell<br />
og upersonleg form, det vil også seia ei snever form; den passa glimrande til<br />
diplomati og offentlege føremål, men gav ikkje særleg rom for annan bruk. (Witt<br />
1982, 14.) Nå er det nok ikkje heilt rett å hevda at det utelukkande dreiar seg om ei<br />
streng norm, utan rom for variasjon, men det er ikkje plass eller behov for å nyansera<br />
dette biletet i vår samanheng.<br />
Renessansen<br />
Renessansehumanistane gjenoppdagar antikken, avviser mellomalderen og gir<br />
brevet ein stadig meir sentral plass innanfor skriftkulturen. Samstundes blir