Bror min - leseprøve
Om og fra oppveksten i lag med kunstneren Kjell Pahr-Iversen
Om og fra oppveksten i lag med kunstneren Kjell Pahr-Iversen
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
© Commentum Forlag 2017<br />
COMMENTUM FORLAG AS<br />
Gamleveien 87<br />
4315 SANDNES<br />
www.commentum.no<br />
ISBN: 9788282334273<br />
Sats og omslag: CF Media<br />
Repro: Haakon Mæland<br />
Fotografi: Roy Storvik<br />
Materialet i denne publikasjon er omfattet av åndsverklovens<br />
bestemmelser. Uten særskilt avtale med Commentum Forlag er<br />
enhver eksemplarfremstilling og tilgjengeliggjøring bare tillatt i<br />
den utstrekning det er hjemlet i lov. Utnyttelse i strid med lov<br />
eller avtale kan medføre erstatningsansvar.<br />
2
ENGWALL PAHR-IVERSEN<br />
<strong>Bror</strong> <strong>min</strong><br />
EN FORTELLING OM<br />
KJELL PAHR-IVERSEN SOM UNG MANN<br />
3
4
InnhOld<br />
Nyttårskvelden som endret familiens liv ....................... 8<br />
Flyfabrikanten som beundret James Dean .................... 31<br />
Tegneren med sans for de fortapte spillemenn ............ 42<br />
Unggutten som ofte følte seg som Emmausvandrer ........ 54<br />
Alt skakt og stygt skal kunne få en ny verdighet ............. 63<br />
Familien snakket mye – uten at så mye ble sagt .............. 74<br />
Billedkunstneren som også malte med ordene ............. 85<br />
Kunstanmelder som ikke hadde T <strong>min</strong>us i blikket ........ 98<br />
Å gi et verbalt uttrykk for sine mange inntrykk .............. 115<br />
Kunstneren som alltid ville male det grenseløse ........... 123<br />
Etterord ............................................................ 137<br />
5
6
FORORD<br />
Dette er ingen biografisk beretning om bror <strong>min</strong>. Det er en fortelling<br />
hvor jeg flanerer langs noen av de snublete stiene som ledet bror <strong>min</strong><br />
fram til den livsveien som han – ufortrødent og meget målbevisst – har<br />
vandret, og som har ført ham til det stedet og stadiet hvor han befinner<br />
seg i dag – som bildende kunstner og medmenneske.<br />
Vi vokste opp i et baptistisk hjem hvor bøker og musikk – aller mest den glade lovsang<br />
– sto sentralt. Denne foreldrearven har satt sitt preg på oss begge. Selv om det er som<br />
bildende kunstner at bror <strong>min</strong> er kjent i dag, kunne han nok ha sikret seg en plass på<br />
det litterære parnass, så vel som skaffet seg et sete på et orkesterpodium.<br />
<strong>Bror</strong> <strong>min</strong> har mange og ulike talenter. De har likevel et markant felles trekk: Han<br />
har alltid forvaltet sine talenter i tråd med en gammel livserfaring: «Det vi vedblir å<br />
gjøre, blir lettere å utføre – ikke fordi tingenes natur forandres, men fordi vår evne<br />
til å gjøre det blir større.» Dermed har han også fått oppleve sannhetsgehalten i det<br />
bibelske løftet fra evangelisten Matteus: «For hver den som har, ham skal gis, og han<br />
skal ha overflod.»<br />
I denne fortellingen har jeg tatt med en del av bror <strong>min</strong> sine avisartikler, men aller<br />
mest en håndfull av hans kunstanmeldelser. I sum viser disse eksemplene både hans<br />
formuleringsevner, men like meget hans sans for å finne fram til de positive trekk ved<br />
arbeidene til de kunstneriske kollegene som han avisanmeldte. I tillegg gir de et beskrivende<br />
bilde av hans evne til å gi uttrykk for sine inntrykk på et forståelig og folkelig<br />
vis. I klar motsetning til den gamle garde av distriktets bildekunstnere som hardnakket<br />
hevdet at «bildet skulle tale», kan bror <strong>min</strong> tale også om bildet …<br />
På midten av 1960-tallet laget bror <strong>min</strong> en bildeserie som han kalte «Musikk fra<br />
sideværelset». Dette er <strong>min</strong>e ord fra sideværelset. <strong>Bror</strong> <strong>min</strong> har verken fått hørt eller<br />
lest dem før nå.<br />
Engwall Pahr-Iversen<br />
August 2017<br />
7
Kapittel 1:<br />
Nyttårskvelden sOm<br />
endret familiens liv<br />
«Hvorfor har storebroren din en så stor bandasje i ansiktet?»<br />
Det er noen spørsmål du aldri glemmer. Derfor har denne eldgamle inkvisisjonen fått<br />
en sentral plass i <strong>min</strong> mentale <strong>min</strong>nebok. Jeg husker både hvem som spurte, og på<br />
hvilken dag spørsmålet ble stilt. Det var den 27. mars i 1951 – for øvrig også den 3.<br />
påskedagen dette året og den tirsdagen da jeg fylte sju år – og spørreren var sønn av<br />
noen misjonærvenner av foreldrene <strong>min</strong>e. Han og hans foreldre var på påskebesøk hos<br />
oss fordi faren hans hadde vært såkalt «tilreisende predikant» på formiddagsmøtet i<br />
Tabernaklet på første påskedag.<br />
Vanligvis oppholdt den gjestende familien seg i Kongo hvor de «gjorde tjeneste på<br />
misjonsmarken», som det alltid het når menighetslemmene i byens Baptistmenighet<br />
brukte Kanaans språk. Mine foreldres nærmeste venner gjorde gjerne det når de<br />
snakket om de «himmelske herligheter», spesielt hvis de befant seg på de jordiske misjonsmarkene.<br />
Den gjestende misjonsfamilien var på en slags lokal kollekt-turne for å fortelle om<br />
«de stakkars sorte» og «de åndelige behov som de hadde» i de tre baptistmenighetene<br />
på Nord-Jæren. En kollekt-turne innebar at det samlet inn midler til den gode sak,<br />
«de sortes frelse fra deres woodoo-pregede vanskjebne», som det ble hvisket, helst litt<br />
høyt, i lønnkamrene.<br />
At de var på påskebesøk hjemme hos oss, skyldtes nok mest at far <strong>min</strong> ledet sangen og<br />
musikken i den lokale baptistmenigheten, gammel verdslig musiker som han var. Den<br />
musikalske lederposisjonen inntok han også når det var regionale eller nasjonale samlinger<br />
av baptistflokken, eller «stevner», som de helst ble kalt i sakrale sammenhenger.<br />
Han var derfor en kjent kar i menighetene over hele landet.<br />
Det jeg visste om Kongo var at det var et eller annet fjernt sted hvor alle barna sultet<br />
hvis jeg ikke spiste opp maten <strong>min</strong>. Jeg visste også at bror <strong>min</strong> slett ikke hadde noen<br />
bandasje i ansiktet. Han hadde en plasterlapp over det høyre øyet. Det fortalte jeg den-<br />
8
Et bilde som ble tatt av oss to like før tragedien traff bror <strong>min</strong> midt i ansiktet.<br />
ne fødselsdagsgjesten med <strong>min</strong> mest snurtne stemme, og vendte ham øyeblikkelig ryggen.<br />
For ham var det ikke lenger noen plass på kjellerlemmen til huset i Hillevåg.<br />
«Hvorfor i all vide verden var han invitert?» var spørsmålet jeg unnlot å stille. I vårt<br />
hjem stilte man ikke spørsmål som kunne avstedkomme vonde svar, eller som satte<br />
svareren i det <strong>min</strong> mor alltid kalte for «en ubekvem situasjon».<br />
Min tydelige sluttreplikk til spørreren, «det har han kje det, så», ble gravlagt da <strong>min</strong><br />
mor øyeblikkelig fulgte opp med en tydelig marsjordre: «Nå må dere gå ut og leke og<br />
huske på at dere må være snille med hverandre. Ikke glem at Steinar er på besøk helt<br />
fra Afrika».<br />
At «doddaren» som jeg av gammel vane kalte bror <strong>min</strong> – da jeg var «en liten, snakkesalig<br />
deigklump», som bror <strong>min</strong> pleide å si, klarte jeg ikke å artikulere Kjell Oddvar, og<br />
laget <strong>min</strong> egen versjon av hans fødselsnavn – hadde plaster foran det høyre øyet, visste<br />
jeg godt. Det trengte ingen østlending fra Kongo komme og fortelle meg,<br />
Jeg hadde også fra nært hold stirret inn i det hullet i hodet hvor det høyre øyet skulle<br />
9
ha hatt sin plass. Det så jeg når han tok av plasteret før han la seg om kvelden, men jeg<br />
visste ikke hvorfor han bare hadde ett øye.<br />
Det hadde ingen i familien fortalt meg. Selv om vi var en sterkt-snakkende slekt, ble<br />
det ikke sagt noe om hva som egentlig hadde hendt med «doddaren», i hvert fall ikke<br />
som <strong>min</strong>e alltid lyttende ører hadde oppfattet.<br />
Tragedien som skjedde like over riksveien foran huset vårt i Hillevåg på nyttårsaften<br />
1945, var – som så mye annet – blitt skjult under et taushetens teppe hjemme. Da den<br />
skjedde, var jeg 21 måneder gammel og etter at jeg var blitt stor nok til eventuelt å fatte<br />
hendelsen og dimensjonene av den, var årsaksforholdet for lengst blitt familiært utdebattert.<br />
Det var ikke noe som det ble snakket om. Det var bare sånn det var med den<br />
saken ...<br />
Det var først da jeg skulle begynne i 4. klasse på folkeskolen – og jeg skulle gjemme<br />
et gjennomlest og -studert eksemplar av «Verdensrevyen» oppe på loftet slik at <strong>min</strong>e<br />
foreldre ikke skulle få lyster de formodentlig hadde glemt at de hadde – at jeg oppdaget<br />
et lite avisutklipp fra Aftenbladet, behendig stukket inn i en av <strong>min</strong> mors mange broderiskuffer<br />
fra den danske fabrikanten som produserte GMC-garn av typen Mouline.<br />
Hun drev broderibukk på Nytorget ved siden av Petrikirken, og laget selv de fleste av<br />
mønstrene til duker og puter. Det ble vel ikke arrangerte en eneste basar i Ryfylke uten<br />
at det på gevinstlisten fantes duker og puter fra mors butikk, K. Luras Eftf.<br />
Butikken var opprinnelig startet av <strong>min</strong> mormor Karoline Lura, men hun var ingen<br />
maratonløper i forretningslivet, snaut nok en sprinter. Hun kunne sette ting i gang,<br />
men ikke drive dem. Som <strong>min</strong> far pleide å si; det ble mest tilløp uten hopp med henne.<br />
På avisutklippet, som opprinnelig var plassert på side 2 i avisen, kunne jeg lese:<br />
Trist ulykke<br />
i Hillevåg<br />
nyttårsnatten<br />
Lettsindig behandling av en signalpistol<br />
En trist ulykke hendte nyttårsaften i Hillevåg, idet en gutt fikk ene øyet helt ødelagt og kinnet sterkt opprevet ved<br />
et uhell med en signalpistol. En beruset norsk soldat, som var sammen med en dame, ble stoppet opp av noen<br />
unger og bedt om å skyte ut noen lyskuler for dem. Soldaten, som hadde fått utlevert en signalpistol i anledning<br />
av en nyttårsfest i Kvalabergleiren, sa seg villig til dette. De første skuddene gikk det godt med, men siste skuddet<br />
gikk ikke av. Soldaten ga seg da til å fingre med revolveren med den følge at skuddet plutselig gikk av, og traff en<br />
av guttene som stod rundt ham, i ansiktet. I sterkt lidende tilstand ble gutten kjørt til sjukehuset. Politiet fortsetter<br />
etterforskningen.<br />
10
Da jeg lette gjennom flere av skuffene, fant jeg også er utklipp fra morgenavisen<br />
1.ste Mai. Der var hendelsen plassert på første side, og fortalte en langt mer dramatisk<br />
historie. Den gang kjente man tydeligvis til begrepet «den differensierte dagspresse».<br />
Hendelsen ble formidlet til leserne på ganske forskjellig vis i de to lokalavisene.<br />
Stygg ulykkeshending<br />
i Hillevåg<br />
Beruset person avfyrer<br />
signalpistol rett<br />
i ansiktet på en gutt<br />
Det skjedde en stygg ulykke nyttårsnatten i Hillevåg. En gutt, Kjell Oddvar Pahr, var gått ut med sine foreldre for<br />
å se på fyrverkeriet. En beruset person fyrte en signalpistol av rett i ansiktet på gutten fra kort hold så det ene øyet<br />
ble skutt ut og en del av kinnet ble revet av. Gutten ble straks kjørt til Stavanger sykehus. Mannen ble satt i arresten<br />
om natten, men slapp ut i går morges.<br />
Gjennom hele <strong>min</strong> tidlige oppvekst ble skyteulykken i den familiære krets, utelukkende<br />
referert til som det «forferdelige som hendte» bror <strong>min</strong>, en drøy uke etter at han hadde<br />
fylt åtte år. Når jeg i voksen alder har truffet barndomsvenner og -bekjente av bror<br />
<strong>min</strong>, er det ikke måte på hva de kan fortelle om det som hendte, og at de var på plass da<br />
skuddet gikk i bakken og opp i ansiktet på bror <strong>min</strong>.<br />
Når Aftenbladet skriver at det var «noen unger» rundt skytteren, må det være en<br />
underdrivelse. I følge alle de som i nyere tid har utgitt seg for å være tidsvitner til<br />
skytingen, må det <strong>min</strong>st ha vært omkring 30–40 stykker som hadde samlet seg rundt<br />
soldaten ...<br />
Hvor mange som var på plassen, får være som det være vil. Det som heller ikke ble<br />
nevnt, var at det var far <strong>min</strong> som grep den skadde gutten, fikk stoppet en bil og kjørte<br />
ham til sykehuset, hvoretter den skadde kom i doktor Søilands varetekt. At far <strong>min</strong><br />
først oppdaget hvem den skamferte gutten var da han kom fram til sykehuset, var også<br />
et forhold som familiehistorien alltid tidde talende om.<br />
Også den gang hadde mange barn et ferieparadis som de beskrev med begeistrede<br />
ord. Jeg visste helt sikkert – selv om ingen noen gang hadde sagt det – at bror <strong>min</strong> i<br />
stedet hadde sitt feriehelvete. Det var Bergen og Betanien hospital, hvor «doddaren»<br />
hver eneste sommer ble lagt på operasjonsbordet for å bli utsatt for det ene operative<br />
inngrepet etter alle de andre.<br />
At operasjonene måtte gjentas så mange ganger, skyldtes at gutten vokste uten at hu-<br />
11
<strong>Bror</strong> <strong>min</strong> og jeg foran kjellerveggen i Hillevåg etter at livet hans endret retning.<br />
12
den som var transplantert fra brystet og magen, og deretter blitt plassert i ansiktet og<br />
øyenhulen hans, gjorde det. Derfor ble det først satt punktum for disse omfattende<br />
operasjonene da «doddaren» var ferdig utvokst.<br />
Oppveksten hans var derfor et plastisk-kirurgisk operativt maratonløp, men vel uten<br />
at den lange ferden fram til den årelange første oppvekst-operasjonsrunden var over,<br />
nødvendigvis var grunnen til at bror <strong>min</strong> på friidrettsbanen utelukkende satset på de<br />
korte løp.<br />
«Han tar det så godt», sa alltid de voksne om bror <strong>min</strong> og hans medisinske pasientforhold<br />
til professor Halfdan Schjelderups skalpell. For noen var denne fremragende<br />
plastiske kirurgen mest kjent for å være bror til biskop Kristian Schjelderup.<br />
Det var den biskopen som alltid var i strid med<br />
indremisjonsfolkets selvutnevnte portvakt ved<br />
de heisdørene som førte til himmelen eller helvetet,<br />
professor Ole Hallesby.<br />
Hjemme i Hillevåg hørte jeg aldri – selv om jeg<br />
var en alltid lyttende guttunge til de voksnes prat<br />
– at far <strong>min</strong> og mor <strong>min</strong> snakket eller hvisket om<br />
biskopen eller tros-professoren, langt <strong>min</strong>dre<br />
om helvetet. Det var aldri noe tema. Det var kirurgen<br />
det alltid handlet om. Han ble utelukkende<br />
sett på som en styrelse. Halfdan Schjelderup<br />
ble nærmest holdt hellig hjemme hos oss.<br />
At bror <strong>min</strong> var blitt pasient<br />
hos Halfdan Schjelderup, ble<br />
betraktet som et bønnesvar. Jeg<br />
trodde lenge at denne internasjonalt<br />
ledende plastiske kirurgen<br />
hadde «takk-og-lov» som<br />
en del av etternavnet.<br />
At bror <strong>min</strong> var blitt pasient hos Halfdan Schjelderup, ble betraktet som et bønnesvar.<br />
Jeg trodde lenge at denne internasjonalt ledende plastiske kirurgen hadde «takk-oglov»<br />
som en del av etternavnet. Far <strong>min</strong> snakket aldri om Betanien i Bergen og planlagte<br />
plastisk-kirurgiske operasjoner, uten å avslutte sekvensen med å formulere med<br />
svært tydelig tale at «og så skal Kjell Oddvar opereres av professor Schjelderup, takk<br />
og lov».<br />
Selv om bror <strong>min</strong> sa alt han ville til meg, våget jeg ikke alltid å si til ham alt det jeg<br />
undret meg på. Det hadde sannsynligvis med <strong>min</strong> alder å gjøre, og at han var <strong>min</strong> absolutte<br />
ledestjerne. Jeg torde derfor aldri å spørre «doddaren» om han egentlig syntes<br />
det var så kjekt å høre at han «tok det så godt», det han gjennomgikk om somrene på<br />
sykehuset i Bergen.<br />
Jeg var nemlig helt sikker på at han mye heller ville ha tilbrakt ferietiden på helt andre<br />
måter og steder enn å ligge i en seng på Betanien-hospitalet mens far <strong>min</strong> var gjestedirigent<br />
for Baptistkirkens blandede sangkor i Bergen. Av en eller annen grunn hadde<br />
13
jeg imidlertid slett ikke lyst til at bror <strong>min</strong> skulle bekrefte <strong>min</strong> tro. Noen ganger lærer<br />
du tidlig å unnlate å snakke om ting som du helst ikke vil vite alt om. Når du spør, kan<br />
du få svar som fortjent.<br />
Vi snakket derfor aldri om sommer-operasjonene fordi de var en del av familiens<br />
vanskjebne. Det som hadde rammet «doddaren» så katastrofalt, rammet oss andre på<br />
sitt vis. Hans smerte kunne imidlertid ikke vi andre verken dele eller føle – selv om det<br />
gjerne ble sagt av de voksne at det var nettopp det vi gjorde.<br />
Familien forsøkte vel den gang å etterleve det løftet som en ennå ufødt Bjørn Eidsvåg<br />
senere skulle formulere med verselinjer som<br />
Eg ser du har det vondt,<br />
men eg kan ikkje grina alle tårene for deg.<br />
Du må grina de sjøl,<br />
men eg vil grina med deg.<br />
eg vil grina med deg.<br />
For «doddaren», som vel levde i et smertehelvete gjennom store deler av oppveksten,<br />
lindret det nok ikke noe særlig på hans smerter at «andre gråt med ham». De tårene var<br />
vel egentlig mest til de mange medgråtendes egen trøst ...<br />
Vurdert i ettertid, tror jeg at bror <strong>min</strong> allerede den gang – som tolvåring – hadde etablert<br />
en slags grunnholdning. Utad en total aksept av de faktiske forhold, hans ansikt<br />
var som det var. Det måtte han leve med. For ham tror jeg det fødte et behov for å skape<br />
seg en indre orden, alltid å tilstrebe en overensstemmelse mellom verden og ham selv.<br />
Det innebar at han måtte akseptere fullt hva han ytre sett var ment til å bli fra skaperhånden,<br />
og hva han ble.<br />
Mange år senere snakket bror <strong>min</strong> om sine fornemmelser i barneårene. Han sa noe<br />
om det i et intervju med Aftenbladets journalist Fredrik Koch:<br />
«Det var skremmende å møte mitt eget ansikt i speilet. Sårene og mange operasjoner<br />
over lang tid ga meg nesten uutholdelige smerter. Men det merkverdige er hvordan en<br />
skavank kan vendes til styrke. Det har å gjøre med kompensasjonens lov.<br />
Jeg lærte å trekke veksler på skaden som ble påtvunget meg. Kanskje har mitt ene øye<br />
gjort meg til en bedre betrakter enn en person med normalt syn på begge øynene. Husk<br />
at Homer, den store seer, ble fremstilt som blind.<br />
I hvert fall må den enøyde bruke hele kroppen på en mer aktiv måte for å kunne se<br />
et panorama; det gir en egen rytmisk synsbevegelse som også kan tjene rytmikken i et<br />
bilde.<br />
14
Omgitt av et gunstig miljø bygger man opp et apparat for å skjerme det som skjemmer.<br />
Samtidig oppstår en lengsel etter det man savner. Ut av det ødelagte, det sønderrevne,<br />
det vanskapte, springer et behov for det praktfulle, for skjønnhet og vekst;<br />
kanskje et mye sterkere behov enn det den såkalt normale har.<br />
Jeg kjenner meg i slekt med H.C. Andersen; jeg gjenkjenner meg både i eventyrdikterens<br />
egen ulenkelige gestalt og i eventyrene om den standhaftige tinnsoldat og den<br />
stolte tepotten som hadde fått knekket lokket.<br />
Som kunstner er man pålagt den oppgave å utdype disse problemene til å bli noe<br />
allment som berører alle mennesker; det dreier seg om noe langt mer enn et privat<br />
reparasjonsarbeid. Det er kanskje grunnen til at jeg føler at det jeg gjør, må være bedre<br />
enn det alle andre gjør, for å være like godt!»<br />
Hvilket smertehelvete han må ha gjennomlevd, fattet jeg en flik av da jeg – etter måneder<br />
med cellegift og stråling – våknet opp fra narkosen etter en kreftoperasjon i<br />
endetarmen. Da kjente jeg ingen smerter, smertefjernende morfindråper dryppet rytmisk<br />
inn i ryggsøylen <strong>min</strong>.<br />
Dette skjedde i begynnelsen av 2002. Jeg undret meg da over hvor store lidelser bror<br />
<strong>min</strong> hadde hatt etter sin oppvåkning på operasjonsbordet i 1946, og de etterfølgende<br />
årene. Jeg har aldri våget å tenke fullt ut hvordan en eventuell smertelindring den gang<br />
fungerte. Jeg har heller aldri spurt ham om det.<br />
Selv om jeg som guttunge ikke ante noe om hva bror <strong>min</strong> følte og kjente etter de<br />
årlige operasjonene, visste jeg imidlertid i <strong>min</strong> barnlige skråsikkerhet at <strong>min</strong> families<br />
vennekrets – som enten «hørte til» eller «gikk i» forskjellige frikirkelige forsamlingshus<br />
– jevnlig var samlet hjemme hos oss, hvor de bad høyt og lenge for «doddarens»<br />
helbredelse. Forskjellen på «å gå» eller «å høre til» i en menighet, dreide seg om medlemskapet.<br />
«Hørte du til», var du døpt og tillagt menigheten. Hvis du bare «gikk i», var du ikke<br />
blant menighetens hjord, som det het. Siden dette skillet alltid ble presisert, må det<br />
ha hatt en betydning for mer enn valget til menighetens diakonat. Det betød imidlertid<br />
ingenting for de samlingsstundene som var hjemme, hvor det dreide seg om å<br />
be for «doddaren». Da var det plass for alle i bønneringen som foregikk som en slags<br />
stafettbønn. Den ene fulgte etter alle de andre med stort sett samme ord. Det var bare<br />
intensiteten i bønnen som varierte.<br />
Jeg spurte bror <strong>min</strong> hvorfor de holdt på med disse bønnegreiene, men uten at jeg<br />
ble særlig klokere den gang av svaret hans. «De mener det godt, og de tror fullt og fast<br />
på at det vil hjelpe», sa han uten å utdype hva han mente med det. Ennå husker jeg at<br />
«doddaren» en gang sa at forstander Erling Dybvik i menigheten hadde lest opp fra et<br />
15
lite hefte som en pinsepredikant som far <strong>min</strong> også kjente godt, Erling Strøm i Oslo,<br />
hadde skrevet noen år tidligere.<br />
Heftet lå igjen hjemme etter dette samværet – som slike treff alltid ble kalt – og hadde<br />
tittelen «Sykdommens hvorfor». Jeg prøvde å lese det, men la heftet fort til side.<br />
Jeg skjønte lite av innholdet, men far <strong>min</strong> sa alltid at den lille boken inneholdt meget<br />
til ettertanke. Det var spesielt et kapittel som tydeligvis traff noe hos ham. Det var vel<br />
derfor at far <strong>min</strong> stundom leste det høyt for meg. Vanligvis mente han at jeg leste mer<br />
enn godt nok selv. Etter ansiktsuttrykket hans gjorde det ham imidlertid godt å høre<br />
ordene fra heftet lest høyt. Det var en situasjonsskildring fra Johannes evangelium som<br />
han selvsagt straks hadde gjenkjent.<br />
Mange år senere fant jeg heftet som jeg husket han hadde lest fra. Det kapitlet far<br />
<strong>min</strong> foretrakk, var markert med tydelige blekkstreker i margen. Det sto et utdrag fra<br />
Johannes evangelium:<br />
Da Jesus kom gående, fikk han se en mann som hadde vært blind fra fødselen av. «Mester,» sa disiplene, «hva<br />
kommer det av at denne mannen er født blind? Er det et resultat av hans egne synder eller er det noe hans foreldre<br />
har gjort?»<br />
«Ingen av delene,» svarte Jesus. «Det var for å vise Guds kraft. Vi må alle gjøre det Gud ber oss om å gjøre.<br />
Snart kommer natten, og alt arbeid kommer til å stanse. Så lenge jeg er i verden, er jeg verdens lys.»<br />
Så spyttet han på bakken og laget en deig av spyttet. Dette smurte han over øynene til den blinde mannen og sa<br />
så til ham: «Gå og vask deg i dammen Siloa» (ordet «Siloa» betyr «Utsendt», sto det i en forklarende<br />
parentes i margen, formodentlig for sikkerhets skyld). Mannen gikk dit han ble sendt,<br />
vasket seg og kom tilbake seende.<br />
Naboene og andre som kjente ham som en blind tigger, spurte hverandre: «Er dette den samme mannen –<br />
tiggeren?» Noen sa ja og andre sa nei. «Det kan ikke være samme mannen,» tenkte de, «men han er veldig lik<br />
ham!» Tiggeren sa: «Jeg er den samme mannen.»<br />
Så spurte de ham hvordan i all verden det var gått til at han kunne se. Hva hadde hendt? Mannen sa til dem:<br />
«En mann som de kaller Jesus, laget en deig og smurte den over øynene <strong>min</strong>e, og så sa han at jeg skulle gå til dammen<br />
Siloa og vaske meg. Jeg gjorde det, og nå kan jeg se!»<br />
Pinse-pastor og redaktør Erling Strøm trodde for sin del fullt og fast på helbredelse<br />
ved bønn. Han hadde også påpekt i boken at det ikke var sikkert at helbredelse ville skje<br />
med en gang, og at det i flere tilfeller kunne ta tid før det ble resultater av bønnen. Dette<br />
kunne enten skyldes menneskelige faktorer som hindret Gud å gripe inn, men det<br />
kunne også være en Guds vilje i den forstand at Herren – som de voksne alltid sa med<br />
ekstra trykk på ordets første stavelse – skulle ha en bestemt hensikt med at et menneske<br />
skulle måtte lide før det skulle bli helbredet.<br />
Hvorfor noen måtte lide, ble aldri forklart på annen måte enn at «Herrens veier var<br />
16
Familien hos fotografen før ingenting ble som det hadde – og skulle ha – vært.<br />
Fra venstre mor Ovalda, jeg, bror <strong>min</strong> og far Ottar.<br />
uransakelige», og at vi menneskebarn «alltid skjønte stykkevis og delt». Når broder<br />
Høie var på plass, unnlot han aldri å si at han hadde hentet disse ordene fra apostelen<br />
Paulus sitt bibelbrev til folket i Korint, og ikke fra Ibsens skuespill om «Brand». Han<br />
var stasjonsmester og hadde lest mer enn jernbanens rutetabeller.<br />
En gang da jeg lå under sofaen i sideværelset og lyttet til gruppen som var samlet<br />
rundt «doddaren», som satt på gulvet mens de ba høyt til sin Herre i en ring rundt<br />
ham, <strong>min</strong>nes jeg at forstander Erling Dybvik fortalte med talerstol-røst – det innebar<br />
at han trakk ut vokalene og nærmest sang dem, som far <strong>min</strong> hadde fortalt meg – at en<br />
av de store feil som mennesker kunne gjøre når de ba om noe fra Herren, var å kommandere<br />
Gud.<br />
Det hadde nemlig aldri vært Guds mening at bønn skulle fungere på denne måten. For<br />
Gud lot seg ikke kommandere, sa Dybvik som samtidig trøstet de bedende med at Her-<br />
17
en selv hadde forbeholdt seg retten til å bestemme både tid og måte for bønnhørelsen.<br />
Det var en del av Herrens allmakt<br />
Jeg skjønte ikke så meget av Dybviks ord, og jeg fattet enda <strong>min</strong>dre da han tok fram det<br />
som bare ble kalt en bønneklut. Det var et lite hvitt tøystykke, som det visstnok var blitt<br />
bedt over – samt at det var blitt salvet med et eller annet – på et menighetsmøte. Dette<br />
tøystykket ble så gitt til de som trengte forbønn eller helbredelse. Jeg husker at broder<br />
Liland alltid sa at bønnekluten dreide seg om en form for «overføring av salvelse» –<br />
uten at det ga meg noen mening utover å feste seg i hukommelsen.<br />
Allerede som tenåring – selv om ingen den gang brukte det begrepet, han var fylt tretten<br />
år på den fødselsdagen da jeg ble sju – viste bror <strong>min</strong> seg som en utmerket pedagog.<br />
Han hadde en disippel – lille meg – som han hadde måtte passet både i tide og utide,<br />
foreldrene våre hadde mer enn sitt å gjøre med musikk og broderier – og «doddaren»<br />
følte åpenbart et behov for å føre den lille «deigklumpen» inn i vitenens verden. Han<br />
mente tydeligvis at jeg heller burde spise av kunnskapens tre framfor alt det andre jeg<br />
puttet i <strong>min</strong> alltid vidåpne munn.<br />
<strong>Bror</strong> <strong>min</strong> fortalte meg til stadighet – med noen finstemte sakrale stemmebånd som<br />
i sitt toneleie <strong>min</strong>net om <strong>min</strong> fars yndlings-evangelist Anders Teige når han var på<br />
sitt mest intense på talerstolen – at den gamle Adams umåtelige begjær etter en bit av<br />
en usedvanlig forbuden frukt, hadde resultert i mange katastrofale konsekvenser for<br />
menneskeheten.<br />
Kong Sigurd Jorsalfars – som bror <strong>min</strong> stundom kalte for Sigurd Magnusson – like<br />
ustanselige begjær etter å få fatt i en treflis fra Kristi kors, fikk ikke samme sort konsekvenser<br />
for menneskeheten, påpekte bror <strong>min</strong>, men til gjengjeld fikk det merkbare<br />
følger for folket som bodde mellom bakkar og berg utmed havet, i det nære nabolaget<br />
til et Kvalaberg hvor vi begge vokste opp ...<br />
Hadde ikke den langt fra salige Sigurd søkt etter et lykketreff på det eldgamle korset,<br />
er det heller tvilsomt om det hadde blitt noen Bispeladegård bortenfor Breiavatnet.<br />
Uten nettopp en slik avlsgård hadde det nok heller ikke blitt noe Hillevåg, doserte bror<br />
<strong>min</strong> gjerne på vårt felles soveværelse på loftet, før han falt i tvil om han var i ferd med<br />
å legge seg, eller å stå opp. Den ettertanken tok gjerne sin tid<br />
Etter at «doddaren» var blitt enig med seg selv om at det faktisk var leggetid, og at tiden<br />
for en personlig oppstandelse først fulgte etter noen tause nattetimer, fortalte han<br />
meg at Hillevågs historie egentlig kan ha startet med at den stadig reiselystne Sigurd<br />
fikk det for seg at hans livskall på jorden også innebar en nokså spesiell transportopp-<br />
18
gave. Han skulle hente hjem til Norge en bit fra et trekors reist på en fjern høyde, langt<br />
bortenfor både berget det blå og Soria Moria.<br />
Sigurd Jorsalfars farefulle ferd skulle føre ham til Golgata på jakt etter denne flisen<br />
som stammet fra korset hvor Jesus hadde slengt ut sine siste bebreidelser til den åndelige<br />
faderen som visstnok skulle befinne seg høyt oppe i det gråblå.<br />
Nå fortalte verken bror <strong>min</strong> eller historien noe om at Sigurd oppnådde sitt mål på<br />
jorden. I hvert fall finnes det ikke noe kors<strong>min</strong>ne fra Golgata i Domkirken i Stavanger.<br />
Hvis Sigurd fikk tak i en flis, kan den ha satt seg fast i en finger og blitt til en verkebyll<br />
som han måtte gjøre kort prosess med, formodentlig på samme måte som da han kvittet<br />
seg med sin dronning Malmfrid. Da Sigurd fikk øye på den skjønne Cecilia – som muligens<br />
stammet fra Hundvåg, skjønt bror <strong>min</strong><br />
tvilte sterkt på det, for han foretrakk ei langbent<br />
<strong>Bror</strong> <strong>min</strong> slo alltid opp et stort<br />
lerret, og fortalte fargerikt at<br />
biskop Magne i Bergen ikke<br />
hadde noen som helst sans for<br />
verken en kongelig skilsmisse<br />
eller monarkens øyeblikkelige<br />
gjengifte. Som bergensere gjerne<br />
har gjort gjennom tidene,<br />
sa han tvert nei til bønnen fra<br />
Stavanger.<br />
jente fra Hinna – ble turisten Sigurd rammet av<br />
mer enn en flis fra Amors bue. Han ble tydeligvis<br />
truffet av en tømmerstokk.<br />
Uavhengig av hvilken flygende gjenstand det<br />
var, ble han rammet rett i et hjertekammer, og<br />
straks sparket han ikke bare sin dronning ut av<br />
sengen, men også alle de frillene som hadde<br />
sørget for å holde ham varm når vinteren blåste<br />
iskulde over mann og mus. Heller ikke Bjørghild<br />
Olavsdotter, som hadde avlet Sigurds datter,<br />
Kristin, fikk lenger øyenkontakt eller annen<br />
kontakt med jorsalfareren. Sigurd så bare Cecilia<br />
– som han ville gjøre til sin nye dronning.<br />
<strong>Bror</strong> <strong>min</strong> slo alltid opp et stort lerret, og fortalte<br />
fargerikt at biskop Magne i Bergen ikke hadde noen som helst sans for verken en<br />
kongelig skilsmisse eller monarkens øyeblikkelige gjengifte. Som bergensere gjerne har<br />
gjort gjennom tidene, sa han tvert nei til bønnen fra Stavanger. Sigurds svar på biskopens<br />
bestemmelse var like kort og kontant. Han utbrøt på sitt tungemål et slags «eg ska<br />
trega deg igjen», mente bror <strong>min</strong>.<br />
For meg var det alltid unødvendig å spørre bror <strong>min</strong> hvor disse historiene hans<br />
egentlig skulle ende. Det ordnet han på egen hånd. Fordi han formodentlig alltid ville<br />
ha et fornuftig svar, spurte han aldri meg, men utelukkende seg selv. Derfor svarte han<br />
seg – samtidig som han fortsatte å fortelle meg – at den gården som Reinald fikk, ble kalt<br />
19
for Bispeladegård. Den strakte seg fra Breiavatnet til Ekeberget. Eiendommen ble skilt<br />
ut fra en av Erling Skjalgssons gamle eiendommer i Stavanger, Eichanesgården, som<br />
omfattet atskillig mer av byen enn den delen som noen i dag kaller for Eiganes, mens<br />
andre tviholder på det stedsnavnet som ble forkynt i de pent møblerte stuene: Egenes.<br />
«Og simsalabim,» tryllet gjerne bror <strong>min</strong> til et slags postludium, «så vet selv du, at<br />
i Hillevåg finnes det et gatenavn som direkte stammer fra Bispeladegård, nemlig gatenavnet<br />
Bispeladegård, hvor du og dine venner både spiller fotball og slår brennball».<br />
«Du kan jo lese mer om Hillevågs historie sjøl. Jeg har jo lært deg å lese», <strong>min</strong>net<br />
bror <strong>min</strong> meg om, før han mer enn gjerne holdt fram med sin forelesning ved å peke<br />
på at en usedvanlig, kombinert, menneskelig innretning, veimester, kaptein, kystvernsjef<br />
– det var åpenbart ingen grenser for hvor mange yrkestitler karen hadde – Peder<br />
Klow, overtok eiendommen i Hillevåg, og bosatte seg på Bispeladegård i 1789.<br />
Nå var det ikke bare å lese bror <strong>min</strong> lærte meg. Han lærte meg også å sykle og svømme.<br />
Begge måtene var basert på en slags egenoppdaget «gjør-det-selv»-oppskrift. Syklingen<br />
startet med at han holdt fast i baksetet på <strong>min</strong> mors gamle sykkel, men jeg hadde<br />
ikke trødd mange meterne før han slapp taket, og lot meg tråkke <strong>min</strong> egen sjanglete sti.<br />
Det gikk som det måtte gå. Etter noen meter i fri tråkke-dressur, mistet jeg balansen og<br />
gikk i bakken med sykkelen som en dyne over meg.<br />
<strong>Bror</strong> <strong>min</strong> var straks på pletten med sin tøffe trøst: «Om igjen. Du må trene og trene<br />
til du får det til. Jo mer du øver, jo fortere klarer du å sykle. Det er ikke nødvendigvis<br />
sant at øvelse gjør deg til mester, men uten stadige øvelser, blir du i hvert fall ikke bedre.<br />
Så sett i gang!»<br />
Jeg lærte å svømme etter samme resept. Vi hadde hytte ved Lutsivannet og blott en<br />
dag – som det mer enn gjerne ble hjertelig sunget den gang – fant bror <strong>min</strong> ut at jeg<br />
burde lære å svømme. Vi tok robåten, og da vi var kommet på «jyptå» – drøye fem meter<br />
ut fra land – kommanderte den enøyde sjørøver-skipperen med den stemme som<br />
ikke var innstilt på å lytte til motsigelser: «Hopp uti – og svøm i land.»<br />
Jeg visste vel hva jeg hadde å gjøre. Å adlyde. Jeg hoppet ut, plasket i vannet og kom<br />
ingen annen vei enn direkte mot bunnen, før jeg ble halt opp igjen av bror <strong>min</strong>s<br />
håndkraft. «En gang til», beordret han etter å ha demonstrert for meg nok en gang de<br />
rette bevegelsene med armer og bein som krevdes for å oppnå en fornemmelse av brystsvømningens<br />
mysterier. Jeg gjorde som han sa, og oppnådde straks noen tilsvarende<br />
munnfuller med vann som jeg også hadde gjort ved første forsøk.<br />
Slik holdt vi på, time ut og dag inn, inntil jeg en ettermiddag oppdaget at jeg klarte<br />
å svømme. Noe sitter fortsatt igjen etter bror <strong>min</strong>s svømmeopplæring. Jeg liker fort-<br />
20
Foreldrene våre fikk sine barn med 7 års intervaller – uten at det er noen tallmagi i det. Sju år etter ekteskapet<br />
kom bror <strong>min</strong>, sju år senere jeg. Her er den unge «doddaren».<br />
21
satt ikke å ha hodet under vannet, og dermed få badevann i munnen, når jeg i dag går<br />
frivillig i vannet.<br />
Da svømmeopplæringen var ferdig, var det en gang at bror skrek til meg, med et helt<br />
annet tonefall enn han hadde brukt som svømmeinstruktør: «Ikkje symm!!!! Håll deg<br />
i ro i båden!!! Eg komme!!!»<br />
Bakgrunnen for brølet var at en besøkende bestekamerat og jeg hadde lekt ved robåten,<br />
og jeg skulle demonstrere <strong>min</strong>e nyvunne svømmeferdigheter for Rolf. Jeg ba ham<br />
om å skyve båten – som ikke hadde årene om bord – ut fra steinbrygga slik at jeg virkelig<br />
kunne vise for all verden hvordan man hopper<br />
uti fra en robåt, og så svømmer som en villand<br />
i land.<br />
Nå gikk det ikke som planlagt. Båten drev lenger<br />
og lenger ut fra land på det brede Lutsivann,<br />
og jeg våget ikke å hoppe fra den og svømme i<br />
land. Det ble etter hvert for langt for <strong>min</strong>e<br />
nyvunne ferdigheter.<br />
Når <strong>min</strong> nød var størst, var imidlertid alltid<br />
bror <strong>min</strong> nærmest. Kameraten <strong>min</strong> fikk tak i<br />
«doddaren» og han svømte – etter å ha skreket<br />
fra land hva jeg hadde å gjøre i båten – de nærmere<br />
100 meterne ut til den ranke og åreløse<br />
båten, hvor jeg satt svett og varm av frykt.<br />
<strong>Bror</strong> <strong>min</strong> kom seg opp i båten fra den ene<br />
siden ved å beordre meg til å sitte på den motsatte<br />
siden av hvor han bedrev sin gymnastiske båt-entring. Da han var vel om bord,<br />
«padlet» han ved hjelp av toftene, robåten inn til land igjen. Da vi var kommet inn til<br />
steinbrygga, fikk Rolf og jeg en klar beskjed fra den reddende engel:<br />
«Dette jørr dokkor aldrigt merr! Og dokkor seie det heller aldrigt te någen!» <strong>Bror</strong><br />
<strong>min</strong> la ikke til som vel de fleste ville ha gjort, «ellers ...», etterfulgt av en slags trussel.<br />
Det ville ikke ha vært ham.<br />
Til gjengjeld viste han sitt sanne jeg når han doserte sin versjon av Hillevågs lokalhistorie<br />
ved sengeleiet. Med svært så jevne mellomrom ville han forvisse seg om at jeg<br />
hadde fått med meg at det var på 1700-tallet at den kombinerte yrkesinnretning Peder<br />
Klow, startet med å selge ut Bispeladegård, stykkevis og delt.<br />
Den første som fikk kjøpe en del av Hillevåg, var møllemester og mechanicus Friderich<br />
Petersen, og – påpekte bror <strong>min</strong> med betydelig bruk av begge pekefingrene – og<br />
Når <strong>min</strong> nød var størst, var<br />
imidlertid alltid bror <strong>min</strong><br />
nærmest. Kameraten <strong>min</strong> fikk<br />
tak i «doddaren» og han svømte<br />
– etter å ha skreket fra land<br />
hva jeg hadde å gjøre i båten<br />
– de nærmere 100 meterne ut<br />
til den ranke og åreløse båten,<br />
hvor jeg satt svett og varm av<br />
frykt.<br />
22
konkluderte for n’te gang at det var med denne salgskontrakten at Hillevågs nyere historie<br />
egentlig startet.<br />
«Med det kjøpet rykket nemlig familiene Petersen og Køhler inn på arenaen i Hillevåg<br />
og bygget opp det som skulle bli et imperium», sa «doddaren», før han <strong>min</strong>net meg<br />
om at det fra nå var <strong>min</strong> ukentlige oppgave å sope ren fortauskanten foran huset vårt.<br />
«Doddaren» hadde gjort sin sopeplikt, og dessuten var jeg etter hvert blitt gammel<br />
nok til å gjøre noe nytte for meg. <strong>Bror</strong> <strong>min</strong> følte åpenbart et behov for en passende<br />
pust, ikke bare i bakken, men aller mest i munnvikene. Det tok nemlig sin tid før lyset<br />
ble slukket på loftsrommet etter hans vandringer på de lokalhistoriske om- og sideveiene.<br />
Å sope gadå, det hadde helst vært bror <strong>min</strong> sin faste fredagsjobb, mens jeg hjalp til<br />
med et feiebrett for å få vekk støvet som han samlet sammen. Langs hele Hillevågsveien<br />
gikk det på femtitallet folk før klokken 19 på fredagene med sopekoster i hendene for<br />
å gjøre fortauskantene helgeklare. Hvorfor dette arbeidet absolutt skulle være fullført<br />
innen klokken 19, var ikke skrevet opp i noen bok. Det var bare sånn det var blitt, og<br />
slett ikke noe å diskutere.<br />
<strong>Bror</strong> <strong>min</strong> sopte ikke bare utenfor vårt eget hus. Han – og senere jeg – fjernet også<br />
fortaus-støvet foran et av nabohusene. I det huset bodde det nemlig tre søstre – ingen<br />
av dem var gift, men den ene hadde vært svært nære på, fortalte alltid farmor uten å<br />
gå i nærmere detaljer om hva det avstandsbegrepet innebar i ekteskapelig sammenheng<br />
– og far <strong>min</strong> hadde bestemt at «å sopa gadå», ikke var noen oppgave for kvinner. Den<br />
jobben kunne bror <strong>min</strong> og jeg gjøre.<br />
Det var egentlig sånn det var i Hillevåg den gang. Folk brydde seg ikke så mye med<br />
hverandre, men aller mest om hverandre ...<br />
<strong>Bror</strong> <strong>min</strong> og jeg holdt felles hus på loftet nattestid. I den ene enden av loftet var det<br />
blitt innredet et rom for oss to. På dette soverommet fantes også husets elektriske vippe,<br />
hvor sikringene med ujevne mellomrom takket for seg og etterlot seg et fullstendig<br />
mørke. Da hadde vi brukt mer strøm enn vi hadde bestilt. Skrudde vi ikke av en lampe<br />
i tide, gikk både strøm og sikring sin vei.<br />
Det kunne være en krevende sportsøvelse å kravle seg opp den bratte loftstrappen<br />
med en lommelykt for å skifte sikring. Det hvilte for øvrig en slags forbannelse over sikringsskapet.<br />
Den sikringen som ble ødelagt, var alltid den sikringen som <strong>min</strong> far hadde<br />
glemt å kjøpe ny av. Også da var det godt å ha kjøpmann Heggheim – eller onkel Sivert<br />
som han helst ble kalt i familiekretsen – både i det nære nabolaget og i den familiære<br />
venneflokken.<br />
Det var langt ned til familietoalettet i kjellergangen fra loftsrommet. Derfor hadde<br />
23
<strong>Bror</strong> <strong>min</strong> og mormor hadde et veldig nært forhold. Her er de to i hagen foran huset i Hillevåg.<br />
bror <strong>min</strong> og jeg en fargerik dobøtte – med tilpasset lokk – utenfor rommet. Den skulle<br />
helst brukes til bimmelim – som <strong>min</strong> far alltid sa etter at han en gang hadde deltatt med<br />
en nasjonal musikkvartett på en flere måneders lang sang- og musikkturne i Sverige –<br />
bare unntaksvis skulle den benyttes til bommelom, som mormor sa, uten at det hadde<br />
sammenheng med at hun en gang hadde vært på besøk i Amerika.<br />
Farmor brukte helt andre ord om det menneskelige legemets tømmeprosess. Hun<br />
stammet fra Straen og brukte derfor helt andre ord og uttrykk enn mormor fra Mal<strong>min</strong>,<br />
gjorde. Mormors tale var gjerne bibelsk, mens farmors var hentet fra sjømannsspråkets<br />
fargerikdom.<br />
Ifølge bror <strong>min</strong> var livet en evigvarende læringsprosess, uten at jeg alltid skjønte hva<br />
han mente. Jeg hadde tidlig lært meg å nikke forsøksvis forstående til det som ble sagt<br />
til meg av uforståeligheter, før jeg fant veien til biblioteket for selv å finne ut hva det<br />
sagte egentlig betød.<br />
Mine spørsmål ble som oftest besvart med et sukkende «må du allti spørr så møje?»,<br />
fra <strong>min</strong>e foreldre. Det var bare bror <strong>min</strong> og en forunderlig familievenn, som utelukkende<br />
ble omtalt som «onkel Nils», som ikke sa slikt. De hørte tålmodig på meg, og<br />
24
«onkel Nils» nikket alltid blidt til meg selv om munnen <strong>min</strong> løp løpsk. Det tok imidlertid<br />
noen år før jeg skjønte at onkel Nils var døvstum.<br />
Også ved toalettbøtten på loftet fantes det læringsmuligheter. Den illustrerte på sitt<br />
vis at det alltid og i alle sammenhenger, gjerne var alltid atskillig avstand mellom liv og<br />
lære, teori og praksis. Det lå derfor ofte en eim av for lengst fortært mat i loftsluften.<br />
Når bommelom-nøden var størst, var bimmelim-bøtten alltid nærmest for guttebaken.<br />
Ved siden av loftsvinduet var det festet et branntau som jeg ikke visste hvordan skulle<br />
brukes, hvis, såfremt, i fall ... Den lå i en uryddig kveil under senga til bror <strong>min</strong>. Jeg<br />
stolte på at han visste beskjed. Han gjorde gjerne det. Branntauet var formodentlig en<br />
konsekvens av at en av feierbrødrene Janzon i Hillevåg hadde vært på inspeksjon. Med<br />
det som bror <strong>min</strong> alltid kalte for «ujevne mellomrom», skulle nemlig feierne sjekke at<br />
også den hjemlige verden var brannteknisk som den var ment å være.<br />
Begge våre bestemødre – som bodde i hver sin del av 2. etasje – var på femtitallet offisielt<br />
enker. Farmor var virkelig enke. Maskinist Olav hadde på sine eldre dager måttet<br />
amputere begge bena på grunn av sukkersyke. For meg var han mest et <strong>min</strong>ne fra en<br />
rullestol som sto som en relikvie i stua til farmor. Om farfar var borte, var rullestolen<br />
fortsatt hos henne.<br />
<strong>Bror</strong> <strong>min</strong> husket helst farfar som den muntre mannen som fortalte de mange og<br />
eventyrlige historiene om livet på de mange hav og opplevelser i fremmede land og<br />
byer. Ikke <strong>min</strong>st fortalte farfar fantastisk og fantasifullt om livet i den fjerne byen Rio<br />
de Janeiro.<br />
Så mange og så voldsomme ble etter hvert historiene hans, at farmor stadig måtte<br />
formane sin husbond, Olav Ahasverus, om ikke å «lyga ongen foddle», mens hun<br />
humret med hele sin kraftfulle kropp av historiene. Hun hadde sans for frodige fortellinger<br />
fra flere hold enn ukebladenes.<br />
Farfars forunderlige og fantasifulle historier om fargefloraen og -ekstasen i Rio – og<br />
ikke <strong>min</strong>st om den pirrende brasilianske lukten av sigarer – gjenfortalte bror <strong>min</strong> til<br />
meg, som ikke visste hvor Rio de Janeiro lå på kloden. Jeg fattet imidlertid at det måtte<br />
være som et slags Jødeland for bror <strong>min</strong>. Jødeland var den gule kartflekken som menigheten<br />
snakket om som et sted der den gjerne skulle ha vært.<br />
Jeg tror «doddaren» ønsket at han kunne ha vært med farfar til de søramerikanske<br />
kystene, og danset taktfast med Pepita og hennes frodige venninneflokk under den<br />
kjempesvære kristusstatuen på fjelltoppen Corcovado. Ikke <strong>min</strong>st originalnavnet,<br />
Christo Redentor – Kristus forløseren – ville nok ha hatt en appell til bror <strong>min</strong> ...<br />
Selv om det ble snakket mye, var det likevel atskillig som det aldri ble sagt noe om i<br />
25
husene langs Hillevågsveien. En grublende guttunge skjønte relativt fort at noe kan du<br />
si og spørre om, men det er mye mer som du får nøye deg med å tenke på for deg selv.<br />
Om du spør, er det mer enn vinden som blåser bort svaret.<br />
Derfor fikk jeg aldri vite hvorfor Iver Pahrs åpenbart elskede husholderske, hadde gitt<br />
deres felles barn Olav også fornavnet Ahasverus. For meg var det en gåte hvorfor farfar<br />
ble oppkalt etter den evige skomaker? Var det fordi han – i motsetning til sin fornemme<br />
bondefader – utelukkende skulle holde seg til sin lest? Eller fantes det en annen<br />
og mer finurlig forklaring på at noen kaller sitt kjærlighetsbarn Olav Ahasverus – og<br />
deretter lar kjærlighetsbarnet få en fullverdig plass i den familiære varme og sfære ved<br />
å forfremme husholdersken til husfrue?<br />
Dersom bror <strong>min</strong> visste noe om fortidens forunderlige grener på familietreet, delte<br />
han ikke denne vitenen med meg. Sannsynligvis mente han at smågutt-karten måtte<br />
modnes en smule før familiehemmelighetene ramlet ut av de mange skapene som<br />
skjulte hva skjultes skulle, som farmor gjerne sa.<br />
Jeg fikk heller aldri spurt noen om hvem denne forunderlige figuren Oluf var, som<br />
farmor hadde latt ta bopel i sitt sideværelse etter at farfar Olaf hadde hinket inn i<br />
evigheten. Det lå aldri i familieluften at det var et tema som kunne hentes ned og bli<br />
snakket om.<br />
Olufs rom var smekkfullt med bøker, underlige bøker fra fjern og nær, som han med<br />
stort alvor og voldsomme håndbevegelser jevnlig diskuterte med en forunderlig figur<br />
som bare gikk under betegnelsen «broder Nygård» i familiekretsen.<br />
<strong>Bror</strong> <strong>min</strong> fortalte meg at denne «broder Nygård» hadde satt noe som måtte være en<br />
slags verdensrekord. En gang han hadde kjørt bil i Pedersgaten, hadde det vært parkert<br />
en eneste bil langs fortauskanten. Helt uten at det var annen trafikk i gaten enn den<br />
han selv sto for, hadde «broder Nygård» klart å treffe den parkerte bilen i fronten.<br />
Det var siste gang «broder Nygård» kjørte bil. Min bror var aldri i tvil om at det var<br />
«en styrelse» som mor pleide å karakterisere gledelige begivenheter. Selv var bror <strong>min</strong><br />
en stadig gjest i Olufs bokhyller, og forsynte seg med betydelig appetitt av de mange og<br />
ulike litterære godbitene. Han bestemte også at jeg ville ha godt av å lese de to bøkene<br />
som professor Edgar Schieldrop hadde skrevet på 1930-tallet om «Teknikkens vidundere».<br />
<strong>Bror</strong> <strong>min</strong> sin medisinering var korrekt for pasienten. Bøkene bød på artig og<br />
nyttig sikringskost.<br />
Mormor presenterte seg også alltid som enke. Statusen skyldtes ikke at morfar var<br />
blitt borte på sjøen, men utelukkende at han hadde gjort seg bort, og derfor var blitt<br />
deportert til USA av mormor for flere tiår siden. Han var ikke-eksisterende i mormors<br />
liv. Han hadde nemlig begått en utilgivelig synd i <strong>min</strong> mormors øyne. Som såkalt<br />
26
<strong>Bror</strong> <strong>min</strong> fotografert fra den siden han ville bli fotografert fra.<br />
27
sjefkusk på brannvakta, hadde han en gang styrt sine galopperende hester til feil bydel<br />
for å slukke en meldt husbrann.<br />
Brannfolkene fant følgelig ikke hus, verken i fyr eller flamme, og returnerte til sentrum<br />
med en beklagelig beskjed til brannvakten om at det ikke fantes noen brennende<br />
bolig i Paradis. Fra brannvakten fikk de servert en kontant kontramelding. Det var<br />
nettopp brent opp et hus på Egenes, og huseieren undret seg hvorfor det ikke kom<br />
noen brannvogn.<br />
«Hvorfor kom det ingen brannslukkere til mitt hus,» var spørsmålet som harmdirrende<br />
ble rettet til den utsendte brannbataljon.<br />
Det viste seg straks at både brannkusken og brannformannen, mens de tilbrakte sin<br />
arbeidstid på brannvakten, hadde slukket sin egen halsbrann for meget og for lenge.<br />
De hadde derfor av gammel uvane kjørt direkte til Paradis. Det var helst i det strøket at<br />
det oppsto brann.<br />
Den senere så beryktede brannturen til Paradis ble derfor slutten på det aktive arbeidslivet<br />
for morfar i Stavanger, og samtidig en ende på samlivet med mormor. For<br />
noen synder fantes det ikke tilgivelse hos mormor. For henne var dette en dødssynd.<br />
Formodentlig aller mest fordi den brakte skam over hennes, i hvert fall i egne øyne,<br />
alltid uklanderlige livsførsel. En ting var tydeligvis å snakke om nådens betydning, noe<br />
ganske annet var det åpenbart å praktisere den for damen som aldri la særlig eget brett<br />
på den bibelske beretning om splinten og bjelken.<br />
For morfar fantes det følgelig ikke lenger noe Paradis på hjemmebane. Som Adam og<br />
Eva, ble han uten følge kastet ut fra mormors liv, satt på Amerika-båten med enveisbillett<br />
til Brooklyn, hvor han endte sitt liv i Ørkenen Sur.<br />
Morfar gikk straks inn i hennes glemmebok. Han ble bare tatt fram ved en eneste<br />
anledning. Det var da jeg skulle få navn etter den baptistiske velsignelsen i Tabernaklet,<br />
og mor <strong>min</strong> hadde insistert på at jeg skulle få fornavnet til morfar. Hvordan det snille<br />
morsmennesket, som alltid sa «bestem dere, je e med», fikk kraft til å stå opp mot sin<br />
mektige mors utsagn om at «Engwall skal babyen i hvert fall ikke hete, babyen skulle<br />
hete Einar», vet jeg ikke ennå.<br />
Da jeg spurte mor <strong>min</strong> på dødsleiet om navnet mitt, sa hun bare: «Fordi jeg ville, og<br />
fordi jeg var skrekkelig glad i <strong>min</strong> far», mens hun la til med et bedrøvet tonefall som<br />
jeg ikke hadde hørt fra henne tidligere: «Jeg har aldri kunnet tilgi <strong>min</strong> søster Sefa at<br />
hun aldri tok kontakt med far da hun i så mange år bodde like i nærheten av det området<br />
hvor han subbet omkring i sin elendighet i Brooklyn. At hun kunne oppføre seg<br />
sånn ...»<br />
I voksen alder har jeg stundom tenkt på at det muligens var mitt fornavn som gjorde<br />
28
at det alltid var en betydelig avstand mellom mormor og meg. Hennes absolutte favoritt<br />
var bror <strong>min</strong>. Det var han som fikk overnatte hos henne på rommet. Jeg fikk ikke lov. I<br />
hennes herberge var det verken rom eller sengeplass for meg.<br />
Hennes offisielle familieforklaring var at jeg lå for urolig i sengen og ikke ville sovne<br />
når hun sa det. <strong>Bror</strong> <strong>min</strong> var nok mye mer diplomatisk og tilpasningsdyktig, og heller<br />
ikke så opptatt av å sparke fotball som jeg var. Han skulle senere komme til å do<strong>min</strong>ere<br />
på friidrettsbanen.<br />
Jeg løy aldri, men sa heller ikke alltid hele sannheten. Derfor sa jeg ikke til mor <strong>min</strong><br />
hvorfor jeg egentlig var svært fornøyd med å slippe overnatting hos mormor. Mormors<br />
nattbønner varte nemlig så uendelig meget<br />
lenger enn den kjappe kveldsbønnen mor <strong>min</strong><br />
fremførte, hadde jeg hørt fra bror <strong>min</strong>s observasjoner<br />
fra overnattingsbesøkene. Han fortalte<br />
også at hun alltid tittet under sengen sin før hun<br />
la seg. Hvorfor hun gjorde det, hadde han aldri<br />
spurt henne om. Det forble derfor en familiær<br />
hemmelighet. I mitt stille sinn undret jeg meg<br />
over om hun gjorde det av frykt – eller et håp om<br />
at noen skulle befinne seg der.<br />
Mormor hadde også en forunderlig kveldsvane<br />
som bror fortalte meg om under et slags taushetsløfte.<br />
Hver kveld før hun la seg, helte hun<br />
et velfylt vaskefat kaldt vann over sin kropp. Det<br />
var for å beholde helsen, som hun hadde fortalt bror <strong>min</strong>. Jeg husker henne imidlertid<br />
mest som å være svært ofte forkjølt.<br />
Naturlege Kneipp – som i Norge vel huskes best for sitt brød, «kneippbrød» – sto bak<br />
den såkalte «kneippkuren». Forenklet og forgrovet fortalt, var det en slags kaldtvannsbehandling<br />
som innebar – blant atskillig annen bruk av kaldt vann – også barfotturer<br />
i fuktig gress. Det var vannets «helbredende kraft» som skulle gjøre folk friske. Min<br />
mormor trodde for eksempel fullt og fast på Kneipps mirakuløse evner – om ikke med<br />
samme glød som hun gjorde på sin Herre og Mester.<br />
Sebastian Kneipp ga på slutten av 1800-tallet ut boka «Min Vannkur». <strong>Bror</strong> <strong>min</strong><br />
leste med atskillig innlevelse det som sto skrevet på folioarket til boken som han selvsagt<br />
hadde overtatt fra Olufs samlinger:<br />
«Kuren er prøvet igiennom firti år» og er skrevet til «sygdommes helbredelse og<br />
sundhedens vedligeholdelse». I boken heter det eksempelvis om noe som kalles for<br />
Jeg løy aldri, men sa heller ikke<br />
alltid hele sannheten. Derfor<br />
sa jeg ikke til mor <strong>min</strong> hvorfor<br />
jeg egentlig var svært fornøyd<br />
med å slippe overnatting hos<br />
mormor. Mormors nattbønner<br />
varte nemlig så uendelig meget<br />
lenger enn den kjappe kveldsbønnen<br />
mor <strong>min</strong> fremførte.<br />
29
«knegydning» – som for øvrig også <strong>min</strong> mormor praktiserte med betydelig iver:<br />
«Benene blottes til over knærne. Benklær trekkes lengst mulig tilbake og dækkes med<br />
et klede for at de under gydning ikke skal bli våde. Derpå setter man seg på en stol med<br />
føtterne i et kar. Gydning skjer med en liden havesprøyte. Den første kanne tømmes<br />
hurtig rett på knær. Den neste med svak straale vekselvis på høire og venstre leg.»<br />
Kneipp hadde for øvrig også sin oppskrift for å helbrede kreft. Det skulle skje ved<br />
hjelp av jevnlig munnvask – <strong>min</strong>st tre ganger om dagen. Det viktige var å rense «blodet<br />
og safterne».<br />
Vurdert med ettertidens tanke og lys, er det vel ikke usannsynlig at <strong>min</strong> blotte tilstedeværelse<br />
<strong>min</strong>net mormor om den gang hun hadde rensket sitt hus for «syndens sold»<br />
– helt uten bruk av Kneipps vannkaskader. Om ikke fornavnet skjemte meg, skjemtes<br />
forhåpentligvis hun ved det. Det var en daglig på<strong>min</strong>nelse om en mann som hun hadde<br />
fått fire barn med – og som hun hadde sendt fra seg uten noe ønske om å fare vel ...<br />
30
Engwall Pahr-Iversen<br />
har tidligere gitt ut ...<br />
Lokalhistoriske bøker:<br />
«Mellom børs og katedral» - 1994<br />
«Fra sild til olje – historier om Strømsteinen» - 1999<br />
«Et hus i Hillevåg» - 1999<br />
«Mirakelbrødre og klosterjomfruer» - 2006<br />
«Byhistorier – og sånt» - 2007<br />
«Stavangerhistorier» - 2008<br />
«Sandneshistorier» - 2009<br />
«Sangen fra Hillevåg» - 2009<br />
«Norijønå – sørijønå» - 2011<br />
«Snodige skruer og fornøyelige figurer» - 2012<br />
«50-tallet» - 2013<br />
«60-tallet» - 2014<br />
«70-tallet» - 2015<br />
«80-tallet» - 2016<br />
Biografier:<br />
«Melankoliker som likte å le» - 2011<br />
«Stavanger - signert torgrim» - 2012<br />
«Jysela jille mann – så fylle 70» - 2013<br />
«Balladen om Buffalo Bill og Olai Aslagsson» - 2014<br />
Bedriftshistorie:<br />
«Fra sild og olje til STOREblå» - 2000<br />
«1 pluss 1 kan bli mer enn 2…» - 2006<br />
«Tre holmer og et skjær» - 2007<br />
«Fra sjø er du kommet – til havn er du blitt» - 2009<br />
«Fra pianostreng til finstemt brønntraktor» - 2010<br />
«50th – NorSea Group 50 år» - 2015<br />
«John Dahle skipshandel 100 år» - 2016<br />
144