Ondskapens sæd - leseprøve
En flyktningepike kommer til Norge, og forsvinner i løpet av det første døgnet. Hvor ble hun av, og hva er det som har formet henne når hun dukker opp igjen som sexfiksert og moden kvinne noen år senere? Politietterforsker Bernhard Mohn har flere merkelige og rituelle drap å etterforske, og på ny krysses hans og Oscar Grevstads veier. Jeger og storbonde Oscar Grevstad får også nye utfordringer i livet når ektefellen Lisa blir alvorlig syk.
En flyktningepike kommer til Norge, og forsvinner i løpet av det første døgnet. Hvor ble hun av, og hva er det som har formet henne når hun dukker opp igjen som sexfiksert og moden kvinne noen år senere?
Politietterforsker Bernhard Mohn har flere merkelige og rituelle drap å etterforske, og på ny krysses hans og Oscar Grevstads veier. Jeger og storbonde Oscar Grevstad får også nye utfordringer i livet når ektefellen Lisa blir alvorlig syk.
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
<strong>Ondskapens</strong> <strong>sæd</strong>
<strong>Ondskapens</strong> <strong>sæd</strong><br />
Geir A. Molland<br />
2016
© Publica Bok 2016<br />
PUBLICA BOK<br />
Gamleveien 87<br />
4327 SANDNES<br />
www.publicabok.no<br />
ISBN 978-82-8251-481-1<br />
Sats og omslag: Andrej Mišina<br />
Materialet i denne publikasjon er omfattet av åndsverklovens bestemmelser. Uten særskilt<br />
avtale med Publica Bok er enhver eksemplarfremstilling og tilgjengeliggjøring<br />
bare tillatt i den utstrekning det er hjemlet i lov. Utnyttelse i strid med lov eller avtale<br />
kan medføre erstatningsansvar.
Jeg vil at du skal være her hos meg, her, nede i mørket<br />
Der du velger sviket og horeriet, nederdrektigheten, og min vilje<br />
Jeg er mørket i deg, det onde, din ene side<br />
Jeg har alltid vært her siden lenge før den gang mennesket valgte<br />
å gå sine egne veier<br />
Og vit. Jeg vil være her, for deg, slik at du kan velge meg<br />
Hva? Lurer du på hvem jeg er?<br />
Menneske, spør deg selv om det, du vet det jo allerede<br />
Jeg er jo i deg også<br />
Men hør nå: ikke gå, hører du<br />
Ikke gå mot lyset, hører du, bli her … hører du. Ikke …
Del 1<br />
1978–1995<br />
Et menneske<br />
Den gjennomtrengende lyden da døren brutalt ble revet opp på de<br />
tørre hengslene, var voldsom, og Saroya bråvåknet mens hun kjente<br />
den lammende følelsen av frykt innta hele kroppen. Hun hadde hatt<br />
følge med den følelsen gjennom hele livet og var velkjent med den.<br />
Men denne gangen var det ikke den voldelige ektemannen som kom<br />
hjem etter en fyllekule; det var konturene av en helt annen mann<br />
som fylte døråpningen. Og nå var hun alene, og hun visste at det<br />
som kom, skulle ramme henne selv og sannsynligvis noen av de<br />
andre kvinnene. Hun hadde sett dette før. Hun trakk pusten dypt,<br />
hjerne og kropp var stålsatt. Vold og ufrivillighet hadde fulgt dem<br />
i perioder hele livet, og hun kunne og ville bare gjøre én ting nå – det<br />
som måtte til for å overleve.<br />
Den oppadstigende morgensolen i bakgrunnen fikk silhuetten av<br />
soldaten til å virke enorm idet han entret rommet, og kanskje var<br />
det den umiddelbare trusselen han utgjorde, som også medvirket til<br />
oppfatningen hun hadde av størrelsen. Intuitivt kunne hun fornemme<br />
hva han var kommet for, hun hadde sett det før, men hadde alltid<br />
greid å stikke seg unna, hadde alltid gått klar selv, helt til nå. Vagt<br />
registrerte hun gjennom det forstyrrende mylderet av tanker som<br />
jagde gjennom hodet, at lyset fra den lave morgensolen skinte mer<br />
blendende enn noen gang tidligere; allslags detaljer la hun merke til,<br />
som at støvet hang lett i luften, og det i en situasjon som denne. Ute<br />
kunne hun høre bråk og rop. Det skulle ikke være noen krigshandlinger<br />
her nå, de var inne i en fredelig periode der opprørsstyrkene<br />
hadde inngått våpenhvile med regjeringen. En våpenhvile som hadde<br />
vart i nærmere ett år. Ett år med fred, og for så vidt også en form for<br />
trygghet, bortsett fra en og annen bande som rekte rundt. Man visste<br />
aldri helt sikkert, spesielt her utenfor byene, der regjeringssoldatene<br />
bare dukket opp sporadisk; de kunne aldri kjenne seg helt trygge.<br />
7
<strong>Ondskapens</strong> <strong>sæd</strong><br />
Døren hadde glidd sakte igjen, og rommet lå i halvmørke. Tankene<br />
hennes ble avbrutt da han bevegde seg igjen. Hjernen hennes<br />
var helt klar, og hun vendte ansiktet mot ham, deretter til side,<br />
bort fra trusselen, og øynene klamret seg et øyeblikk til krusifikset<br />
av jomfru Maria. Som en bauta hang hun der på veggen,<br />
rett over puten hvor hodet hennes hadde hvilt bare noen sekunder<br />
tidligere. Saroyas lepper formet en lydløs, kort bønn. Brått<br />
reiste hun seg og ble stående med ryggen mot veggen. Soldaten<br />
betraktet henne med en merkelig ro. Han kom stille fremover,<br />
var nesten fremme ved henne, bevegde seg rolig og trygt, som<br />
om han forsto at han hadde full kontroll og skulle gjøre noe helt<br />
dagligdags. Hun kunne fornemme luktene fra ham. Svette, olje<br />
og en svak eim av alkohol. Hjernen hennes registrerte og vurderte<br />
alt i løpet av kort tid. Han hørte ikke til her, var verken fra<br />
regjeringstroppene eller opprørerne, ikke en fra hennes eget folk.<br />
Dette var en hvit mann, sannsynligvis en leiesoldat. Et vindpust<br />
blåste døren opp igjen, og hun kunne se ham tydeligere. Hun<br />
tenkte: Ansiktet hans er barskt, han er nesten vakker, og farlig.<br />
På ny var hun overrasket av sine egne tanker. Øynene, blikket<br />
hans, iskaldt, tungt og fjernt, og hun leste og tolket ham i løpet<br />
av ett øyeblikk: overlevelse, forståelse …<br />
Kroppen hennes var stiv av anspenthet, full av adrenalin som<br />
pumpet rundt i hele systemet og gjorde henne ør, og hun fornemmet<br />
så vidt presset av kantene i den harde steinveggen mot<br />
ryggen, som om hun håpte på å kunne forsvinne inn i den minste<br />
sprekk, bort, bort, men det var ingen steder å flykte. Hun<br />
var fanget. Fornemmelsen av klaustrofobi var rystende. Og så:<br />
Fornedrelsen, smerten, tomheten etterpå, historiene fra andre<br />
kvinner … En innskytelse. Raskt lot hun kroppen gli ned langs<br />
veggen mens hånden grep kniven som lå på nattbordet. Hendene<br />
samlet seg om knivskaftet. Hun løftet kniven oppover, og så, i en<br />
lang, buet bevegelse, hogg hun den mot sitt eget hjerte. Heller<br />
dø enn …<br />
8
Del 1 | 1978–1995 | Et menneske<br />
Spissen på den store kniven var bare millimetere unna brystkassen<br />
da soldatens geværpipe rammet henne over det ene håndleddet.<br />
Det harde stålet traff med stor kraft og feide armene<br />
hennes til side. Saroya registrerte med en umiddelbar følelse av<br />
sorg at hun hadde mislykkes, samtidig som smerten fra håndleddet<br />
meldte seg. Kniven smalt inn i veggen og ble liggende og<br />
snurre på golvet til den stanset med spissen pekende mot henne,<br />
som en bisarr form for «flasketuten peker på, og nå er det din tur,<br />
Saroya». Soldaten stirret henne inn i øynene før han bøyde seg<br />
ned og dro henne opp etter armen. Veltet henne ned på sengen.<br />
I løpet av et øyeblikk hadde han strekt et tau under sengen og<br />
surret hendene hennes fast slik at armene lå utstrakt over hodet.<br />
Så bøyde han seg og tok frem kniven han hadde nede på leggen.<br />
Hun la merke til at han ikke var brutal, heller rasjonell, brukte<br />
bare den kraften som måtte til. Kanskje han bare var slik, egentlig<br />
ikke voldelig for voldens egen del?<br />
Med trygge, rolige bevegelser lot han kniven flå av henne den<br />
tynne nattkjolen. Deretter betraktet han henne en stund før han<br />
bøyde seg ned og kappet av henne trusen. Uten så mye som en<br />
skramme på kroppen etter kniven, lå hun der, naken.<br />
Soldaten vurderte henne med rolig blikk. Kvinnen foran ham<br />
var vakker som få, ung, i begynnelsen av tjueårene, etter hans<br />
umiddelbare vurdering, og dessuten fast og fin i kroppen. Den<br />
mørkebrune kroppen var slank og muskuløs. Sikkert fra arbeidet<br />
ute på markene. Om noen få år ville hun være en gammel og<br />
inntørket kjerring, ødelagt av en altfor krevende tilværelse. Det<br />
svarte håret. Han bøyde seg ned og grep det, lot det gli mellom<br />
fingrene. Hun stirret tilbake på ham, fulgte med på hver bevegelse<br />
han foretok seg. Hun hadde sett intenst inn i øynene hans flere<br />
ganger nå. Mørke og kalde saumfor de hele kroppen hennes og<br />
vurderte henne med et begjærlig blikk. Hun kunne tydelig se at<br />
han var opphisset. Sløret han hadde over øynene, fortalte henne<br />
9
<strong>Ondskapens</strong> <strong>sæd</strong><br />
at han ikke var helt til stede, enten han var ruset på dop eller fjern<br />
av andre årsaker. Kanskje merket av opplevelsene og handlingene<br />
han sikkert hadde deltatt i.<br />
Han rettet seg opp, fant frem en lommelerke av stål, løftet den<br />
til munnen og drakk. Så ned på armen, klokken. Han hadde<br />
god tid. De andre karene, det var tre igjen av dem, var nok i ferd<br />
med å ta for seg i de to andre husene som lå for seg selv i utkanten<br />
av landsbyen. Det var helt tilfeldig at de oppdaget denne<br />
bosettingen. Hadde ikke en av dem hørt hanegalet da de stanset<br />
for å pisse, hadde de bare fulgt veien videre. Det hemmelige<br />
oppdraget for en av landeierne hadde vært krevende. I over fem<br />
uker hadde de vært tvunget til å oppholde seg ute i bushen i en<br />
ulidelig varme, og nå når oppdraget var ferdig utført, trengte de<br />
noe annet enn lemlestelse og død. De hadde måttet delta i handlinger<br />
som han aldri hadde forestilt seg at han noensinne skulle<br />
være med på. Handlinger som lå utenfor hans kontroll, som ville<br />
definere ham for all ettertid. Han forble stående over henne,<br />
betraktende. Solen var helt oppe nå, og lyset fra den nye dagen<br />
strømmet inn gjennom den ene vindusåpningen rommet hadde.<br />
Øynene hennes var uttrykksløse, ingenting der som han kunne<br />
lese eller tolke, ingenting å forstå, ingen antydning til frykt. Han<br />
likte henne umiddelbart. Stort sett var de en gjeng med hylende<br />
krek alle her nede. Men ikke denne, hun hadde dette i øynene<br />
som man bare fant hos helt spesielle mennesker. Han bestemte<br />
seg der og da, hun skulle bare nytes, på hans vis, og forsiktig.<br />
Hun var som en sjelden juvel, og nå var hun hans for en stakket<br />
stund. På ny så han på klokken og bekreftet sine egne tanker<br />
enda en gang. De hadde det ikke travelt. Hendene hans vandret<br />
ned til beltespennen, og med rolige bevegelser lot han buksene<br />
falle ned. Kledde seg helt naken foran henne. Hun skulle ikke<br />
kastes bort på et kjapt nummer. Det kunne han få hvor som helst.<br />
Hun ville bli et minne, noe han skulle ta med seg. Han trengte<br />
gode minner, en motpol mot ondskapen han hadde blitt en del<br />
10
Del 1 | 1978–1995 | Et menneske<br />
av. Det var ikke dette han hadde forventet. Ren strid var en ting,<br />
men kvinnene, og barna, det … Det var blitt så mange av dem,<br />
de vonde minnene.<br />
Saroya stirret. Det var en mann som sto der nå, han var ikke soldat<br />
lenger. Ikke nå som han var naken. Tatoveringen han hadde<br />
på innsiden av venstre underarm, brant seg fast, hun hadde ikke<br />
sett noe tilsvarende. Tatoveringen og et særpreget fødselsmerke<br />
oppe i overgangen mellom hals og kragebein var det eneste som<br />
skilte seg ut på den muskuløse kroppen hans.<br />
Da han la seg over henne, brøt han lett bena hennes til side og<br />
tvang seg på plass. Idet han trengte inn i henne, stirret han henne<br />
inn i øynene som om han forventet at hun skulle gi ham noe. En<br />
respons? Det han fikk, var en fornemmelse av noe større enn ham<br />
selv; en frysning strøk seg som et rullende bånd nedover ryggen.<br />
Hva var det med henne?<br />
Øynene han stirret inn i, var dype og intense, som å stå overfor<br />
et dypt, kaldt sluk. Et øyeblikk kjente han seg som det han var, en<br />
inntrenger, en som bare tok. «Fordømte kjerring.»<br />
Ordene, disse to ordene. Det første som var sagt etter at han<br />
kom inn. Språket hans var fremmed, totalt ukjent for henne.<br />
Han måtte tøyle disse øynene, dette intense blikket. Han senket<br />
hodet ned til hennes, til de lå tett, panne mot panne. Nå kunne<br />
hun stirre det hun ville. Han trengte ikke blikket hennes, men<br />
han ville beundre resten av det han tok, skulle ha …<br />
En skygge fra døren fikk ham til å virvle rundt. Han kjente<br />
tryggheten da hånden lukket seg omkring pistolskjeftet. Men<br />
det var bare en av de andre soldatene.<br />
«Kommer du?»<br />
«Kommer når jeg er ferdig her. Dere får vente, eller gjøre noe<br />
i mellomtiden. Gi beskjed om at jeg vil være i fred.»<br />
Soldaten nikket kort og dro døren igjen etter seg da han gikk.<br />
11
<strong>Ondskapens</strong> <strong>sæd</strong><br />
Den fremmede ble værende hos henne lenge, og da han var<br />
ferdig, kuttet han henne løs, før han gikk sin vei med tomt blikk.<br />
Saroya stirret konsentrert mens hun telte de hvite flisene langs taket<br />
i soverommet for Gud vet hvilken gang. En lyd, en bevegelse, og hun<br />
bøyde hodet og hvilte blikket på bylten som lå på brystet hennes.<br />
Den nyfødte datteren sov stille. Lettelsen over å være i de trygge<br />
omgivelsene her hos søsteren Elena og ektemannen var enorm, og<br />
hun smilte mot søsteren idet hun kom inn på badet igjen.<br />
«Hvordan går det?» Elena bøyde seg og strøk hånden over søsterens<br />
panne.<br />
«Det går greit nå. Takk for at jeg får være her.»<br />
Elena rynket pannen. «Ikke snakk slik. Jeg vil gjøre alt for deg.<br />
Du er min eneste søster, og alt har vært så urettferdig og feil hele<br />
livet. Du vet det jo selv. Da vi var små, så fikk jeg alt hjemme. Jeg<br />
fikk skolegangen. Jeg fikk de beste klærne. Jeg fikk dette da jeg<br />
giftet meg med Jani. Jeg fikk vinnerloddet, mens du skulle være<br />
den som tok deg av mamma og pappa når de ble gamle. Én datter<br />
kunne de fostre opp, ikke begge to.» Hun ristet på hodet før hun<br />
fortsatte. «Jeg har tenkt mye på dette i det siste, men det ble som<br />
det ble. Du på din kant, i fattigdom og elendighet med en voldelig<br />
ektemann, og jeg på min kant med så mye av det gode i livet.<br />
I hvert fall når det gjelder den delen. Vi har jo hatt vårt vi også<br />
når det gjelder hvordan myndighetene har forfulgt og behandlet<br />
Jani.» Hun vendte blikket bort, fikk noe sorgtungt over ansiktet<br />
et øyeblikk før hun vendte seg tilbake mot søsteren. «Og, Saroya,<br />
jeg tror kanskje du og barnet må vurdere å bli her fremover.»<br />
Hun holdt inne, ble om mulig enda mer alvorlig før hun fortsatte.<br />
«Mannen din ringte i går kveld. Han hadde nok drukket, men sa<br />
klart ifra om at hvis du viser deg hjemme med den hvite horungen,<br />
så skulle han kverke dere begge to. Du vet at han er farlig, Saroya.<br />
Vi har mer enn nok, vi kan gi dere alt. Der, hjemme i landsbyen,<br />
venter det deg ingenting. Bare elendighet for dere begge.»<br />
12
Del 1 | 1978–1995 | Et menneske<br />
Saroya vendte blikket mot veggen. Alt det Elena hadde sagt,<br />
stemte. Selv hadde hun alltid vært den som tapte. Huggestabben<br />
som begge foreldrene bare utnyttet, mens den ti år eldre søsteren<br />
var øyenstenen. Hun visste at hun ikke kunne vende hjem.<br />
Hun vendte blikket mot datteren. Han er farlig, Gud vet hva<br />
han kan gjøre mot deg. Hun la armene beskyttende rundt datteren<br />
og knuget henne inntil seg. Kanskje dette var til det beste?<br />
Tanken slo henne flere ganger. Hvis hun virkelig hadde savnet<br />
ektemannen, så burde hun vel følt noe nå? En lengt? Egentlig<br />
hadde hun aldri hatt følelser for ham. Det var foreldrene som<br />
hadde arrangert det hele. Og hun hadde jobbet både mye og<br />
gratis for svigerforeldrene også. Men å ta stilling til dette her og<br />
nå, en ny tilværelse? Husrom og omsorg, ingen nedlatende eller<br />
dømmende blikk og ord.<br />
«Du bestemmer selv, vet du. Men vi vil dette begge to, både<br />
Jani og jeg. Du kan jobbe som hushjelp, hvis du vil det, og oppdra<br />
datteren din her. Du får lønn, og dere har det godt begge to.<br />
Du vet at vi til tider har levd farlig her. Jani har vært fengslet og<br />
torturert for meningene sine flere ganger. Men de rører ham ikke<br />
nå, i hvert fall ikke slik situasjonen er for tiden. Dere får det trygt<br />
her hos oss. Og, som sagt, vi vil dette begge to, både Jani og jeg.<br />
Hva sier du? Da kan hun få vokse opp sammen med guttene våre.<br />
De er jo bare fire og seks år eldre enn Safira.»<br />
Saroya vendte blikket mot søsteren. Hverdagen her var en annen<br />
enn hjemme, her var det velstand og nok av alt. Mer enn<br />
nok, etter hennes målestokk. Søsterens ektemann, Jani, med det<br />
krøllete håret og de korte bena, professor og en godt lønnet mann<br />
som underviste ved universitetet. Politisk aktiv på venstresiden<br />
i alle år. Intellektuell, og samtidig opposisjonell. Merkelig nok<br />
hadde han greid seg til tross for at han hadde vært fengslet av<br />
regjeringens sikkerhetsstyrker flere ganger. Men det var roligere<br />
tider nå, og opposisjonen fikk holde på med sitt, delvis. Verdens<br />
øyne var rettet mot landet, og regjeringen lot enkelte av de kjente<br />
13
<strong>Ondskapens</strong> <strong>sæd</strong><br />
opposisjonelle være i fred mens andre som var mindre kjent, satt<br />
fengslet, led under tortur, eller bare forsvant. Amnesty var som<br />
en klegg på myndighetene, og det virket, først og fremst for dem<br />
som var kjente, dem man kjente til og visste om. Og Jani var en<br />
av dem som var på listene til Amnesty.<br />
«Hvis det er greit for dere, så … Men da vil jeg jobbe her. Jeg<br />
kan ta meg av ungene, stelle huset mens dere er på jobb. Oppdra<br />
Safira. Hun skal hete det. Safira.» Hun knuget barnet inntil seg.<br />
«Og hun må aldri nevnes utenfor disse veggene. Hun eksisterer<br />
ikke i noe register, er usynlig for verden. Hvis hun blir oppdaget,<br />
risikerer jeg å miste henne.» Hun nikket bekreftende til sine egne<br />
ord. «Vi kan prøve det, en stund. Så ser vi. Er det greit?» Blikket<br />
hennes var rolig.<br />
Elena lyste opp i et smil. «Selvfølgelig er det greit. Alt sammen<br />
er greit. La meg holde henne.» Hun løftet det lille barnet og bar<br />
henne bort til vinduet. «Her skal du få vokse opp, Safira, så lenge<br />
moren din vil. Velkommen til verden, velkommen til oss.»<br />
Tiden gikk, og Saroya og datteren ble boende hos søsteren og<br />
ektemannen. Safira, den hvite piken, uoffisiell og uten identitet,<br />
ble hele tiden holdt i skjul for omverdenen. Morens frykt for hva<br />
som kunne hende, gjorde at ingen nevnte henne utenfor hjemmets<br />
vegger, og hun vokste for det meste opp inne i tantens og onkelens<br />
store hus, totalt i skjul for omverdenen. Men en og annen gang,<br />
og alltid på en søndag, tok onkelen Safira og sine egne gutter med<br />
på en kjøretur, helst helt ut til havet, der de vasset rundt i timevis.<br />
Etterpå stoppet de ved en eller annen fastfoodsjappe og spiste.<br />
Dette var høydepunkt for dem alle, sjeldne, men verdifulle. Etter<br />
at hun hadde fylt sju år begynte hun å være mer ute også. Men<br />
ikke før hun var tydelig instruert av onkelen om hvor hun kunne<br />
oppholde seg på den delen av eiendommen som var full av store<br />
trær som ga skjul mot omverdenen. Hagen her var frodig og rik på<br />
både planter og fugleliv. Saroya gledet seg over dette. Hun kunne<br />
tydelig merke på datteren at hun var gladere når hun slapp å være<br />
14
Del 1 | 1978–1995 | Et menneske<br />
inne hele tiden. Jenta fant dyrebøker i bokhyllene, spurte og grov.<br />
Etter hvert lærte hun seg navnene på både planter og fugler. Men<br />
hun var mye alene. Hun kort og godt eksisterte ikke i noe som helst<br />
register, ingen skolegang. Alle behov, som legetilsyn og tannlege,<br />
kostet. Tausheten kostet. De tiet begge to, både legen og tannlegen,<br />
bare de fikk pengene sine. Onkelen, Jani, betalte, han var en raus<br />
og godhjertet mann. Elena jobbet som lærer ved en privat skole,<br />
og la tidlig merke til den lille pikens kvikke blikk, og evner.<br />
«Deg skal vi sannelig lære opp. Du skal bli til noe du, Safira.»<br />
Hun mumlet stille for seg selv en kveld hun satt og observerte<br />
jentungen der hun satt på golvet og holdt på med Rubiks kube. De<br />
unge fingrene løp lett mens de vridde og løste oppgaven. Det var<br />
åpenbart at hun hadde det i seg. Tanten tok en beslutning der og<br />
da, og fra nå av underviste hun på skolen om dagene, og sørget for<br />
å undervise den unge jenta om kveldene. Naturfag, matematikk,<br />
samfunnslære og historie, kunst og kultur. Og språk, både fransk,<br />
som for øvrig var deres eget språk, og engelsk. Om dagen jobbet<br />
Safira med nye oppgaver som tanten hele tiden ga henne. Og om<br />
kvelden hang hun som en klegg på de to eldre søskenbarna når de<br />
gjorde lekser. Huset var fullt av bøker, og Safira var både vitebegjærlig<br />
og interessert. Etter hvert forsto hun mer og mer av verden,<br />
og verdens forskjellighet. Hun diskuterte mye med både tanten og<br />
onkelen, og ønsket å lære stadig mer. Og etter som hun vokste til,<br />
forsto hun også at en dag ville denne tilværelsen ta slutt. En dag<br />
skulle og måtte hun ut. Ut der hvor verden rullet og gikk mens hun<br />
foreløpig var innestengt her inne. Etter hvert la hun også merke til<br />
morens fravær i de nærmest akademiske samtalene som ble ført.<br />
Morens analfabetisme satte henne på sidelinjen, og til tider trakk<br />
hun seg unna, som om hun var skamfull over sin egen identitet.<br />
I 1994 oppsto det voldsomme opprør i befolkningen igjen. Regjeringen<br />
innførte portforbud, og dødsskvadronene opererte<br />
brutalt i sin hensynsløse jakt på dissidenter som både åpent og<br />
15
<strong>Ondskapens</strong> <strong>sæd</strong><br />
i det skjulte agiterte mot regimet. Saroya sto ved kjøkkenbenken<br />
en formiddag da Jani og Elena kom hastende inn.<br />
«Saroya. Vi kan ikke bli her lenger. Vi må dra nå, med en gang.<br />
Jani fikk en telefon i dag fra en kontakt som sa han står på dødslisten<br />
denne gang. I verste fall tar de oss alle. Jani har forberedt<br />
for denne dagen dersom den skulle komme, og vi har fluktruten<br />
klar. Hvis du og Safira vil bli med, så må dere bestemme dere fort.<br />
Her kan dere ikke bli. Politiet kommer uansett før eller siden. Og<br />
hva de finner på, kan ingen vite.» Elena snakket fort og høyt, som<br />
om hun var på grensen til hysteri.<br />
«Jammen, jeg har ikke penger, hvordan?» Saroya rakte hendene<br />
åpne frem foran seg.<br />
«Ikke tenk på det, vi har alt vi trenger for oss alle. Bare pakk<br />
det dere kan bære. Vi kjører nordover nå, et par timer, så må vi<br />
gå over grensen og hele tiden holde oss i skjul. Kle dere i brunt<br />
eller beige. Ingen sterke farger.»<br />
Safira kom stille inn i kjøkkenet og ble stående og se fra moren<br />
til tanten. «Jeg hørte hva du sa, tante, og hvis vi kan bli med, så<br />
blir vi det. Ikke sant, mamma? Her er det ingenting for oss. Vi<br />
må stole på onkel nå. Dette landet, det er bare elendighet. Og jeg<br />
har ingenting i vente her. Gå her resten av livet og leve i skjul.»<br />
Hun ristet på hodet mens stemmen gradvis økte.<br />
Elena rettet seg opp. Med klar røst klargjorde hun at det var tid<br />
for å ta en beslutning. «Bestem dere fort, men vi ønsker at dere<br />
blir med. Men nå må jeg hjelpe Jani så vi kommer oss av gårde.<br />
Guttene er allerede klare, de venter nede ved bilen.»<br />
Safira stirret på moren med intenst blikk, klar til å kjempe for<br />
sin egen mening. Saroya lyste opp og endret holdning i løpet av<br />
et øyeblikk og utbrøt, mens hun løp mot soveværelset:<br />
«Så pakker vi, da.»<br />
Det grå skylaget hang lavt denne novemberkvelden da trailersjåføren<br />
startet motoren, klar til å kjøre i land i den norske<br />
16
Del 1 | 1978–1995 | Et menneske<br />
havnebyen. Det hadde vært urolig under overfarten. Åpent hav<br />
og tung sjø fra vest. Han ble aldri fortrolig med det. Nå, når han<br />
satt her, var han mer usikker på om kvalmen han kjente, skyldtes<br />
sjøgangen som hadde vært, eller nervøsiteten. Kroppen var spent<br />
i hver eneste muskel, og med alle sanser i høyeste beredskap.<br />
Underarmene begynte å verke, og det allerede nå. Han sukket,<br />
og løsnet på det krampaktige grepet om rattet. Pustet dypt et<br />
par ganger.<br />
«Slapp av, mann, dette går bra.» Han hørte sin egen formanende<br />
stemme, men merket ingen effekt. Bilene begynte å bevege<br />
seg langs fergedekket. Noen minutter senere kjente han lettelsen<br />
overta for den intense og nervøse følelsen i magen da han<br />
ble vinket videre av tollbetjentene etter kontrollen. Han hadde<br />
alltid vært overnervøs, visste med seg selv at han ikke egnet<br />
seg til spenningen dette bød på. Men nå så det ut til å gå uten<br />
problemer – enda en gang. De våte armhulene. Dette var mer<br />
nervepirrende enn han egentlig satte pris på. Men innimellom<br />
tenkte han at disse turene var verd pengene, og det var det dette<br />
dreide seg om. Penger, og familien der hjemme. Han lukket øynene<br />
ett øyeblikk og kjente isingen i den dårlige tanna idet han<br />
pustet inn mellom hardt sammenpressede kjever. Han måtte se<br />
til å komme seg til tannlegen en dag, dette økte bare på. Han<br />
bøyde seg frem og sjekket kartet enda en gang. Destinasjonen<br />
for disse der bak var markert med en rød ring. Jo da. Han hadde<br />
kontroll nå. Deretter rettet han seg opp igjen og skrudde på<br />
radioen. Musikken fikk tankene bort fra bekymringene, i hvert<br />
fall delvis. Han kjørte rolig og snodde det store kjøretøyet med<br />
drevne bevegelser. Trafikken gikk tregt, tidvis stoppet den helt<br />
opp på det glatte føret. Køene løste seg opp når han svingte av fra<br />
europaveien. En times tid senere stanset han traileren på et øde<br />
industriområde. Stoppet motoren og ble sittende og vente. Etter<br />
en stund gikk han ut og åpnet bakdørene på semihengeren. Det<br />
hadde snødd jevnt hele tiden, og han kjente kladden av snø som<br />
17
<strong>Ondskapens</strong> <strong>sæd</strong><br />
hang fast under kloggene da han steg opp på lasterampen. Den<br />
ene foten forsvant plutselig under ham, og han greide å gripe tak<br />
i kanten av en palle rett før han falt. Med en kjapp bevegelse som<br />
fikk det til å verke i den gamle kneskaden, ble han hengende på<br />
albuen. Sakte og stønnende dro han den overvektige kroppen<br />
opp. Han sukket av anstrengelsen og klatret inn. Grep skrujernet<br />
som hang i et feste på veggen. På ny måtte han stoppe, og ble<br />
stående foroverbøyd og puste tungt. Pokker. Han rettet seg opp<br />
og gikk innover i hengeren. Måtte bli ferdig her og komme seg til<br />
overnattingsstedet. Han snodde seg frem mellom paller med last<br />
som skulle leveres til fire forskjellige destinasjoner i løpet av neste<br />
dag. Kort etter var skruene og deler av den løse veggen fremme<br />
fjernet. Han betraktet de seks menneskene som stille kom frem<br />
og gikk mot utgangen bak. Rolig fulgte han etter. Følget som<br />
klatret ned på norsk jord for første gang, gjorde inntrykk på ham.<br />
De gjorde alltid det, disse flykningene som de tjente gode penger<br />
på. Den litt emne og ubehagelige smaken han fikk hver gang han<br />
tenkte over hva han var med på, var noe han hadde vent seg til.<br />
Men selv om den hadde avtatt med tiden, så forsvant den liksom<br />
aldri. Han var en av dem som skodde seg på andres bekostning,<br />
og han likte det ikke. Slitne og tydelig kalde stilte de seg opp og<br />
ventet. Han nikket til dem med et stille smil, hadde ingenting å si.<br />
Det hadde gått over to måneder siden det lille reisefølget på<br />
seks forlot hjemlandet, og flukten hadde vært strabasiøs og tidvis<br />
farlig. Usikkerheten på om de ville bli hjemsendt dersom de ble<br />
arrestert underveis, var stor, og Jani kjente seg ikke noenlunde<br />
trygg før nå når de var fremme i Norge. “Frihetens og håpets<br />
land, vårt nye hjemland.” Dette mantraet hadde han gjentatt flere<br />
ganger daglig mens de var underveis, som om det var den tanken<br />
som lå lengst fremme i pannebrasken på ham. Holde motet<br />
oppe, og holde seg i skjul. Alt som kunne medføre mulighet for<br />
avslørende kontakt med andre, måtte unngås. Mange etapper,<br />
og stadige perioder i skjul der han betalte, og så måtte de stole<br />
18
Del 1 | 1978–1995 | Et menneske<br />
på folk. De hadde krysset både hav og land og frosset og sultet<br />
mye underveis. Men nå var de fremme, og de visste allerede mye<br />
om det nye landet som de skulle bli en del av. Kunnskap som<br />
de hadde lest seg til, noen rykter. Hver enkelt av dem med sine<br />
forventninger. Og nå sto de her i den samme, vinterkalde virkeligheten.<br />
Isnende vind og snødrev i luften. Men viktigst, de kom<br />
til å få hjelp her. Og opphold på politisk og humanitært grunnlag.<br />
Det var det de var forespeilt, det var det som utgjorde den første<br />
delen av håpet. Trailersjåføren kremtet, nikket, smilte på nytt til<br />
dem, stengte igjen dørene på hengeren og vinket dem etter seg.<br />
Vabbet ustøtt foran dem på kloggene bort til brakken. Ble stående<br />
mens de gikk forbi ham opp trappen og inn gjennom døren. Han<br />
kunne kjenne varmen der innefra helt ut. Godt! Så slapp de i det<br />
minste å få en kald første natt i dette kaldslige landet. Han nikket<br />
fornøyd. Løftet hånden til hilsen og gikk. Hørte døren gli igjen<br />
bak seg og hastet tilbake. Klatret inn i førerhytta, startet og kjørte.<br />
Ingen ord, heldigvis. Han ville ikke under huden på noen av dem.<br />
Ville ikke vite, bli sentimental og medfølende. Da strømmet bare<br />
skyldfølelsen på. Egentlig så var han vel noe av det beste de kunne<br />
komme ut for. Han hjalp dem jo. Det var ikke alle som gjorde det<br />
etter at de hadde fått pengene. Det eneste som gjensto nå, var å ta<br />
den telefonen han hadde fått diktert. Men det fikk vente et par<br />
timer til han var fremme der han skulle overnatte. Der var det<br />
telefon. Kontakten mot mannen fra myndighetene, det var han<br />
som fikk ta seg av dem nå. Det snødde tettere. Veien nordover<br />
var forhåpentligvis skikkelig brøytet.<br />
Safira sto ved det ene av de to vinduene. Hun la ansiktet mot ruten<br />
og nøt den svalende berøringen mot pannen. Panelovnen på den<br />
gulnede panelveggen strålte god varme mot bena hennes. Hun<br />
måtte lene seg utover for at varmen ikke skulle bli for intens. Den<br />
varme ånden fra munnen lagde tåke på vinduet, og hun strøk hånden<br />
mot den våte og kalde overflaten. Myste ut og holdt hendene<br />
19
<strong>Ondskapens</strong> <strong>sæd</strong><br />
opp langs ansiktet. Skygget og myste. Det eneste hun så, var snøfnuggene<br />
som reflekterte lyset fra vinduet. Plutselig la hun merke<br />
til lukten. En ukjent lukt her inne som var verken behagelig eller<br />
ubehagelig. Den hang i veggene, i hele rommet. Alt var annerledes<br />
enn hjemme. Hun rettet seg opp og ble stående og stirre mot<br />
seg selv i vinduet. Uansett hvor hun var, så var hun den samme.<br />
Seksten år nå, og hun betraktet speilbildet sitt. Hun visste at hun<br />
var en særdeles vakker ung kvinne. Den fordelen hadde hun hatt<br />
i sin skjulte tilværelse; ingen hadde noensinne snakket henne ned<br />
på noe vis. Tvert imot. Alt hun hadde blitt fortalt, hadde bygd opp<br />
både selvkjensle og selvbilde. Og bekreftelsen lå også i likheten<br />
med den høyreiste moren, både i kropp og fremtoning. Ansiktet<br />
påtagelig vakkert. Symmetrisk og renskåret med lett markerte<br />
kinnben. Det samme blikket, som i likhet med morens øyne, kunne<br />
flamme opp i løpet av et øyeblikk og røpe en ild som kroppen<br />
ikke nødvendigvis avslørte. Mens hun sto der stille, betraktende,<br />
kom tanken igjen. Det som skilte henne fra resten av familien.<br />
Hudfargen. Her i dette landet ville hun forsvinne i folkemengden.<br />
Hun lot tankene vandre videre. Hørte de andre summe lavt<br />
rundt seg mens de ordnet seg for natten. De var fremme nå, og<br />
hun ville gjøre det hun måtte for å passe inn. Foruten onkelen var<br />
hun den av dem som hadde lest seg mest opp på det nye landet.<br />
Norge. Et ressursrikt land med et vennlig folk. Men navnet … Fra<br />
nå av ville hun kalle seg noe helt annet. Et norsk navn som var<br />
lett å uttale. Til tross for sin unge alder hadde hun forstått mye,<br />
og spesielt en ting. Og det var at det var mye enklere å være hvit<br />
i store deler av verden. Hun skulle tilpasse seg. Det var hennes tur<br />
nå. Få en identitet, og et liv. Hvorfor hun var en hvit datter av en<br />
mørk kvinne, visste hun ikke. Gjentatte ganger hadde hun spurt<br />
moren om faren, men hun ville ikke snakke om dette. Avviste<br />
alle spørsmål konsekvent. Men en dag, så, kanskje …<br />
Hun hadde bestemt navnet allerede mens de gikk over ett av<br />
fjellpassene. Elsa. Hadde smakt på det gang på gang for seg selv.<br />
20
Del 1 | 1978–1995 | Et menneske<br />
I bøkene sto det at Elsa var et navn som ble brukt i mange land,<br />
også i Norge. Dessuten lett å uttale med hennes franskspråklige<br />
bakgrunn. Og det var det hun skulle bli nå: norsk. Hun stirret ut<br />
av vinduet mens leppene gjentatte ganger formet ordet hviskende,<br />
dette navnet, Elsa. Etter en stund snudde hun seg mot de andre.<br />
«Dere. Jeg er ikke som dere.» Det ble stille. De andre hadde all<br />
oppmerksomhet rettet mot henne nå.<br />
«Jeg er hvit og har aldri hatt papirer. Ingenting som viser hvem<br />
jeg er. Fra nå av heter jeg Elsa. Safira er ikke mer. Er det forstått?»<br />
De andre stirret tause tilbake. Autoriteten hun utstrålte, gjorde<br />
dem usikker. Den første som reagerte, var tanten, som nikket<br />
stille og bekreftende.<br />
«Hvem er jeg? Mamma, hvem er jeg fra nå av?»<br />
Saroya møtte blikket hennes. Rakte hånden frem mot henne.<br />
«Kom, Elsa. Vi skal spise nå før vi legger oss.»<br />
De seks menneskene kjente alle på den usikre følelsen av å være<br />
fremmede i et fremmed land, og denne første kvelden ble de sittende<br />
samlet rundt et forslitt bord i brakken som lå i utkanten<br />
av industriområdet. Ute var det stille. Ingen mennesker, ingen<br />
biler. I morgen tidlig ville de bli hentet, det var det de grugledde<br />
seg til nå. De ble sittende ved bordet og prate. Først og fremst<br />
om alle mulighetene, og alt det ukjente. Det utrygge. Men de var<br />
sammen. De hadde hverandre. I en krok av rommet lå det madrasser<br />
og tepper. Elsa krøllet seg sammen under teppet da hun<br />
la seg på madrassen ved siden av moren, helt inntil panelovnen<br />
som hang på veggen. I det svake lyset fra badet søkte hånden<br />
hennes morens, grep den og holdt den fast i sin. Moren lå stille,<br />
men plutselig snudde hun på hodet og så datteren inn i øynene.<br />
Elsa hadde en forventningsfull følelse i magen, nå var alt åpent.<br />
Nå skulle alt ordne seg. Her ville hun få papirer, bli et menneske<br />
med identitet, hun også. Men … Hun vrikket seg nærmere og ble<br />
liggende tett inn mot morens ansikt.<br />
‹«Fortell meg hvem jeg er. Hvorfor er jeg hvit?»<br />
21
<strong>Ondskapens</strong> <strong>sæd</strong><br />
Moren så på henne en stund. Hun merket det intense uttrykket<br />
i datteren. Behovet for å vite, forstå. Et kort nikk med hodet, og<br />
så begynte hun å fortelle. Om den hvite soldaten, om voldtekten.<br />
Om den voldelige ektemannen som kastet dem ut. Om frykten og<br />
usikkerheten, men det gode i at de hadde hverandre. Om tanten<br />
og onkelen som tok dem imot og lot dem bo der år etter år, og som<br />
på toppen av det hele tok dem med hit til dette landet.<br />
«Hvem var han, soldaten, faren min?»<br />
«Jeg vet ikke. Han kom og forsvant. Det eneste jeg vet, er at<br />
han hadde en tatovering på innsiden av venstre underarm, og<br />
så hadde han et fødselsmerke, formet nøyaktig som et lite hjerte<br />
på halsen.» Hun rotet litt i vesken som lå ved siden av henne, og<br />
holdt opp et utrevet bilde av en tatovering: et flagg, og et banner<br />
med noen bokstaver. «Han voldtok meg, ja. Men til tross for det,<br />
han behandlet meg egentlig bedre enn det den mannen jeg var<br />
gift med, gjorde. Et vondt råskinn …» Hun holdt inne, rakte frem<br />
bildet før hun fortsatte. «Du kan bare beholde det. Jeg har uansett<br />
både ham og tatoveringen inne i hodet mitt.»<br />
Elsa stirret på bildet i det svake lyset, dette ville hun kunne<br />
kjenne igjen hvor som helst. Moren var ferdig med å snakke, det<br />
var ikke mer å si, og Elsa la seg på ryggen og stirret opp i mørket.<br />
En hvit soldat. Nå visste hun noe, selv om det gjorde vondt. Et<br />
voldtektsbarn. Det var det hun var. Lenge lå hun og stirret ut<br />
i mørket mens hun trykket morens hånd i sin, lyttende til de<br />
rolige åndedragene. Hun beundret moren for roen hun alltid<br />
oppviste. Selv nå, i et fremmed land med mye ukjent foran seg,<br />
sov hun med rolig åndedrett og et avslappet ansikt.<br />
Det var fremdeles mørkt ute da det banket på døren neste morgen,<br />
og en mann steg inn i brakken. Elsa lente seg fremover på<br />
stolen, som for å dempe den sitrende spenningen i magen. Dette<br />
måtte være representanten fra de norske immigrasjonsmyndighetene.<br />
Onkelen hadde sagt i går kveld at det ikke kom noen<br />
22
Del 1 | 1978–1995 | Et menneske<br />
før nå i morges. Med alle sanser intenst til stede fulgte hun med.<br />
Det var nå det skjedde. Dette var mannen som var deres første<br />
møte med det nye landet. Det var han som skulle ordne opp nå,<br />
hjelpe dem i gang med noe nytt. Han nikket til dem alle og ble<br />
stående bredbent på golvet.<br />
«God dag. Mitt navn er Hammer. Jeg beklager at jeg kommer<br />
alene, men kollegaen min ble akutt syk i morges og havnet på<br />
legevakten. Men nå er jeg her.» Han snakket et elendig fransk,<br />
men de forsto det som ble sagt. Han lot blikket vandre, smilte til<br />
dem alle, en etter en.<br />
Elsa gløttet bort på onkelen, det var tydelig at han var nervøs.<br />
Han satt på en av pinnestolene ved bordet da denne Hammer steg<br />
inn. Han hadde reist seg opp nå og gikk Hammer i møte. De to<br />
mennene håndhilste før onkelen rakte ut en bydende hånd. «Vær<br />
så god og sitt.»<br />
Elsa fulgte dem begge med øynene. Bøyde seg enda mer forover<br />
for å prøve å få med seg det som ble sagt. Onkelen overleverte<br />
papirene til fem av personene som denne Hammer, mannen fra<br />
de norske myndighetene, snart skulle ta med til asylmottaket. Etter<br />
en stund snudde onkelen seg og stirret på Elsa. Så vendte han<br />
blikket tilbake mot Hammer. Det var åpenbart at han snakket<br />
om henne nå. Forklarte at hun ikke hadde noen form for identifikasjon.<br />
Innimellom snudde han på hodet og nikket mot Elsa og<br />
så henne inn i øynene mens han snakket. Hun lyttet intenst, de<br />
hadde gått over til engelsk nå, det var tydelig at Hammer var mer<br />
komfortabel med det. Men avstanden til de to lavmælte mennene<br />
var for stor til at hun fikk med seg mer enn ett og annet ord. Hun<br />
reiste seg og gikk bort til vinduet, ble stående rett bortenfor de<br />
to mennene. Etter en stund nikket Hammer. Reiste seg og gikk<br />
bort til det motsatte vinduet, der han ble stående. Det var tydelig<br />
at han tenkte. Et lite øyeblikk gled et smil over leppene hans, og<br />
han snudde seg og betraktet den unge kvinnen med interessert<br />
blikk gjentatte ganger. Deretter gikk han tilbake og satte seg ved<br />
23
<strong>Ondskapens</strong> <strong>sæd</strong><br />
bordet. Da han var ferdig med både formaliteter og informasjon,<br />
trakk han onkelen til side. Han nikket mot Elsa, og med korte,<br />
enkle setninger forklarte han at siden hun ikke hadde papirer, så<br />
måtte han ta henne med seg inn til kontoret og registrere henne<br />
med en gang. De andre ville bli hentet i løpet av et par timer<br />
av en minibuss og fraktet til registrering før de ble kjørt videre<br />
til mottaket, der de etter hvert ville bli gjenforent med piken.<br />
Onkelen ble stående tenksom før han gikk bort og forklarte det<br />
hele for Saroya, som stirret på datteren med engstelig blikk. Hun<br />
likte ikke tanken på å skilles fra henne i det hele tatt, om enn<br />
bare midlertidig. Men alt tatt i betraktning, så var vel dette den<br />
eneste muligheten.<br />
Stille gikk Saroya bort til Elsa og satte seg. Med velvalgte ord<br />
forklarte hun hva hun måtte gjøre. «Uansett, vi møtes igjen senere<br />
i dag. Vi må stole på denne mannen nå.»<br />
Elsa stirret uutgrunnelig fremfor seg. Magefølelsen var ubehagelig,<br />
men hun var sterk, vant til å tåle. Etter noen minutter med<br />
frem og tilbake nikket hun.<br />
Hammer vendte seg mot onkelen igjen. «Jeg må fylle ut dette<br />
skjemaet først. Hvor gammel er hun?»<br />
«Seksten, hun nærmer seg sytten år nå. Du kan få datoen også,<br />
den har vi i det minste.» Hammer nikket og noterte. «Hårfarge?»<br />
Han vendte blikket mot henne. «Vi sier svart. Øyefarge?»<br />
«Mørk, brun.» Onkelens svar kom kontant.<br />
«Og høyde?»<br />
Onkelen vendte seg mot Elsa og spurte. Hun svarte stille, og<br />
onkelen gjentok svaret til Hammer. «En meter og syttiseks.»<br />
«Da er det bare vekten igjen.»<br />
På ny snudde onkelen seg mot henne. «Sekstifem kilo.»<br />
Hammer la skjemaet inn i mappen og reiste seg. Hun lignet på<br />
moren. Han nikket med et uttrykk som tydelig bekreftet at han<br />
likte det han så. «Da går vi.» Han vinket på Elsa, som tok på seg<br />
jakken og fulgte etter ut i bilen.<br />
24
Del 1 | 1978–1995 | Et menneske<br />
Han hjalp henne inn i baksetet, smilte tillitvekkende og hjalp<br />
henne med å feste sikkerhetsselen. Ga henne en flaske vann.<br />
Deretter satte han seg inn bak rattet og møtte blikket hennes<br />
i speilet. «Everything is ok. Yes?»<br />
Hun nikket forsiktig. Det var vel det da. Ok. Det hørtes så<br />
beroligende ut, dette ene enkle omsorgsfulle spørsmålet. Forventningen<br />
ble forsterket idet han startet bilen, nå var de underveis<br />
mot det nye, og hun var først. Snart var de alle fremme. Alt det<br />
onkelen hadde beskrevet som farlig, var lagt bak dem. Hammer.<br />
Han virket som en trygg mann, det første mennesket de møtte<br />
i dette nye landet. Om noen timer ville hun være sammen med<br />
de andre igjen. Hun slappet av og lot blikket gli over omgivelsene<br />
da han begynte å kjøre.<br />
Hammer pustet ut. Han kjente suget i mellomgolvet da han svingte<br />
av fra hovedveien og kjørte sørover på en av de mindre veiene.<br />
Tankene gikk i allslags retninger. For en mulighet, og han var<br />
mann for å gripe den. Det var helt tilfeldig at han hadde kjørt<br />
direkte ut hit i dag i sin egen bil etter at kollegaen ringte og meldte<br />
avbud. Han fulgte fartsgrensene langs hovedveien. Ville unngå<br />
å vekke oppsikt. Kort etter kjørte han av og inn på en vei som var<br />
smalere og dårligere brøytet. Han merket at bilen slingret innimellom<br />
på det glatte føret, tok det med ro. Han var lommekjent<br />
her. Holdt seg til de mindre trafikkerte veiene. Elsa fulgte med<br />
på omgivelsene. Det snødde fremdeles. Det virket nesten som<br />
om det var tett av røyk der ute. Sikten var blitt kort. Det hvite,<br />
kulden der ute, den lune varmen her inne i bilen. Mannen, denne<br />
Hammer, virket vennlig og pålitelig. Han ville sikkert gi dem alle<br />
et nytt og godt liv. Et sted å bo, klær, etterhvert kanskje skole og<br />
arbeid. Og mat. Tankene gikk hjemover igjen, og hun ble døsig<br />
av motorduren. En stund senere kjørte bilen inn på en avsides<br />
skogsvei som endte ved en hytte i et øde skogholt. Hammer var<br />
fornøyd, ingenting spesielt hadde skjedd på turen. Dessuten var<br />
25
<strong>Ondskapens</strong> <strong>sæd</strong><br />
han ofte her ute ved hytta si, bilen hans var kjent av de få som<br />
bodde her. Han steg ut og åpnet bakdøren, vinket henne ut. Da<br />
han gikk mot inngangsdøren, fulgte hun etter, men han merket<br />
seg blikket hennes. Øynene hadde fått noe utrygt over seg. Det var<br />
ikke dette hun hadde forventet, de skulle vel inn til noe større enn<br />
dette? Han stoppet opp og snudde seg. Smilte og løftet armene.<br />
Tillitsfull fulgte hun etter ham inn gjennom inngangsdøren. Vel<br />
inne opptrådte han korrekt og hjelpsomt, han var stille og sa bare<br />
noe når det var helt nødvendig.<br />
«Bare sett deg i lenestolen der, så skal jeg finne frem noe mat.»<br />
Han serverte saft og noen brødskiver med fårepølse.<br />
Elsa så på den uvante maten med et undrende blikk. Suget<br />
i magen fikk henne til å gripe den ene brødskiven. Det smakte<br />
annerledes og godt! Hun åt og drakk av det som denne trygge<br />
mannen hadde satt frem til henne. Etter en stund la hun fra seg<br />
servietten og kjente at noe var galt. En utrolig trøtthet seg innover<br />
hele henne, en slags nummenhet hun ikke klarte å kjempe mot,<br />
og som hun bare seg dypere og dypere ned i. Hun ville protestere,<br />
noe var galt. Øyelokkene, tunge som bly, hele kroppen totalt<br />
viljeløs og avslappet. Kort etter sov hun som en stein.<br />
Hammer nikket fornøyd. De var så tillitsfulle disse jentene. Gi<br />
dem noe, smil litt. Han studerte henne en stund før han reiste<br />
seg og gikk frem. Grep henne rundt håndleddene og dro henne<br />
opp over skulderen. Bar henne bort til en dør som han åpnet, og<br />
gikk ned i kjelleren og videre inn på et av rommene der nede.<br />
Bøyde seg frem og la den slappe kroppen i sengen. Med varsomme<br />
hender kledde han av henne. Lot henne beholde bh-en og<br />
trusen. Deretter tok han noen bilder med et kamera som skrev ut<br />
motivene direkte. Etter at han hadde tatt bildene, la han henne på<br />
siden slik at hun ikke skulle bli kvalt dersom hun skulle bli dårlig<br />
av sedativet. Han hadde brukt det samme dopet tidligere også,<br />
det var ikke alle som tålte det like godt. Hun kom forventelig til<br />
å sove en god stund nå. Han låste døren og gikk opp igjen.<br />
26
Del 1 | 1978–1995 | Et menneske<br />
Han hadde fullført første del av planen. Han kledde seg, gikk<br />
ut og låste ytterdøren omhyggelig før han gikk ned til bilen. Da<br />
han var tilbake på kontoret, ringte han først og meldte fra om<br />
de fem som ventet på å bli transportert til mottaket. Han fikk<br />
bekreftet at en transport ville være underveis for å hente dem<br />
i løpet av kort tid. Deretter ringte han til politiet og sa ifra om<br />
at han skulle melde en hendelse. Etter en stund fikk han snakke<br />
med en polititjenestemann og meldte at han hadde hatt med seg<br />
en kvinnelig asylsøker uten identitetspapirer, og hvordan hun<br />
hadde forsvunnet for ham. Hun hadde kort og godt hoppet ut<br />
av bilen i et lyskryss og blitt borte. Han var sjanseløs, hun bare<br />
forsvant i løpet av et øyeblikk. Han oppga signalementet hennes,<br />
var nøye med det slik at det ikke skulle avvike når de helt sikkert<br />
snakket med familien hennes senere. Han smilte fornøyd, klar<br />
over at dette ikke hadde noen som helst prioritet. Han hadde gjort<br />
et prosedyrebrudd både når han hadde valgt å transportere henne<br />
selv, og når han hadde etterlatt de andre alene uten tilsyn. Men<br />
han måtte gripe anledningen og ta denne sjansen. Dette ble det<br />
nok ingen sak av. Mennesker med ulik bakgrunn ble behandlet<br />
ulikt. Det var ikke noe han bare kunne påstå. Han visste det,<br />
var en del av det selv. Etter at han var ferdig med papirarbeidet,<br />
lente han seg tilbake i kontorstolen og drakk av kaffekoppen. Han<br />
lukket øynene; tankene vendte tilbake til hytta. Han så henne<br />
for seg. Lot hånden gli ned i lommen og hentet frem bildene.<br />
Uvanlig velformet og vakker. Han kjente hvordan hun vekket<br />
begjæret så han ble ør i hele kroppen. Og hun var hans. I hvert fall<br />
for en stund. Og hun var verdifull. Mye mer verdifull enn noen<br />
av de andre han hadde solgt videre. Han bøyde seg og tok frem<br />
en konvolutt. La bildene oppi og skrev et navn på konvolutten.<br />
Puttet den ned i jakkelommen. Han fikk levere den på avtalt sted<br />
når han skulle ut et ærend. Tankene vendte tilbake. Hun hadde<br />
kalt seg Elsa, det var greit nok for ham. Han ville beholde henne<br />
frem til over helgen, deretter ville han levere henne fra seg. Hun<br />
27
<strong>Ondskapens</strong> <strong>sæd</strong><br />
var verd førti, femti tusen, kanskje mer, og han trengte pengene.<br />
Tanken på pengene irriterte ham. Hvis det ikke var for de fordømte<br />
pengene, kunne han beholdt henne selv. Et kvinnfolk som<br />
ingen andre visste om, tenk, alle mulighetene.<br />
«MAMMA. MOOOOR!!!» Ropene var mer som skrik i fistel der<br />
ordene revnet. Hun stirret med vidt åpne øyne, intenst søkende<br />
over mot den andre siden av elven. Sakte løftet hun den lange,<br />
slanke armen, strakte den frem i et famlende forsøk på å gripe<br />
tak i en vag skikkelse der fremme, mens hun hvisket «kom». Ville<br />
klamre seg fast til det tryggeste festet hun hadde hatt gjennom<br />
livet. På ny runget ropet gjennom luften, slengt ut mot denne<br />
skikkelsen som svevde der borte på den andre siden. Plutselig<br />
kom skodden sigende. Skikkelsen der borte ble utydeligere, forsvant<br />
til slutt helt i den tette, grå, altoppslukende massen.<br />
«Mamma. Jeg har bare deg. Jeg er så redd, vær så snill!!!» På<br />
nytt ropte hun langs den utstrakte armen. Plutselig en skygge,<br />
en bevegelse. Hun kunne skimte noen som … ja, den kom mot<br />
henne, denne skikkelsen der ute. Registrerte at den kom svevende<br />
gjennom det tette skoddeteppet. Stemmen var blitt hes, og<br />
hun kjente håpet og gleden strømme inn i kroppen og fortrenge<br />
den vonde fortvilelsen. Hun kom nå, kom for å være hos henne.<br />
Skikkelsen nærmet seg. Men … det lignet jo ikke på …<br />
«Mamma? Er det deg?» Usikkerheten og frykten var tilbake.<br />
Skodden lettet, og brått sto Hammer foran henne.<br />
Elsa våknet med et rykk. Den vonde opplevelsen fra drømmen<br />
satt i hele innmaten som en vond pine. Hun satte seg sakte opp,<br />
registrerte at hun var i et rom hun aldri hadde sett før. Alle de fire<br />
veggene var blåmalte og tomme. Kun en lampe i taket, som lyste<br />
svakt. På nattbordet sto det en annen lampe. Hun bøyde seg frem<br />
og slo den på. Satte seg opp igjen. I det ene hjørnet sto et skap.<br />
Utenpå skapet hang det en lapp der det sto MAT OG DRIKKE. Et<br />
kraftig tak i magen fikk den spede kroppen til å brekke seg flere<br />
28
Del 1 | 1978–1995 | Et menneske<br />
ganger. Etter en stund slapp krampene taket, og hun satt stille med<br />
øynene lukket til det gikk over. Da hun kjente at det var greit, steg<br />
hun ut av sengen og gikk bort til døren. Låst, hun var innestengt.<br />
«Hallo?» Hun hvisket det mer enn hun ropte. «HALLO!!! Er<br />
det noen der?» Høyere nå, noen måtte jo høre? Lyden virket så<br />
død her inne, som om hun var i en tett boks. Hun fant en bryter<br />
ved døren og vred på den. Lyset i taket ble sterkere, og da hun<br />
snudde seg igjen, fikk hun øye på toalettet som sto borte i det<br />
andre hjørnet. På ny ropte hun noen ganger mens hun dro i dørhåndtaket.<br />
Hun ga opp og gikk bort til skapet og åpnet de doble<br />
dørene. Det sto noen pakker med forskjellige sorter kjeks der<br />
inne, et par poser med chips og noen sjokolader. To store flasker,<br />
en med vann og en brusflaske. Hun åpnet den ene kjekspakken<br />
og spiste. Merket sulten som en hul klump i magen. Drakk både<br />
brus og vann. Kjente at hun måtte tisse, og gikk bort og åpnet<br />
toalettlokket. Da hun var ferdig, trykte hun på knappen på veggen.<br />
En svak summing noen sekunder, og så ble det stille. På ny<br />
så hun seg rundt. Rommet: Seng, mat, drikke, toalett. Brått gikk<br />
det opp for henne; hun var ikke bare i ett rom. Hun var i en celle.<br />
Var det det han hadde gjort etter at hun sovnet, denne Hammer?<br />
Kjørt henne til politiet, og nå var hun arrestert? Kom de til å sende<br />
henne alene hjem igjen, bort fra moren og de andre? De andre<br />
hadde jo papirer. Hun la seg på sengen igjen. Fortvilelsen slo ned<br />
i henne igjen med en voldsom styrke. Fra å ha levd et skjermet<br />
og beskyttet liv i alle sine barne- og ungdomsår, lå hun nå her<br />
uten noen av dem hun var glad i. Borte fra alle. Og det eneste<br />
hun kunne gjøre, var å vente, og håpe. Men håpet kjentes fjernt,<br />
nå var det kun frykten og fortvilelsen som rådde. Dette stemte<br />
ikke. Tankene kvernet, og tårene rant. Hendene lukket og åpnet<br />
seg som i harde tak, pusten gikk hivende. Og tiden gikk.<br />
Hun våknet av lyden da døren gikk opp. Det var ham igjen,<br />
Hammer. Hun satte seg opp og svingte bena ut over sengekanten.<br />
«Hvorfor er jeg her, og hvor er mor og de andre?»<br />
29
<strong>Ondskapens</strong> <strong>sæd</strong><br />
Hammer ble stående og se på henne med en alvorlig mine. Etter<br />
en stund nikket han. «De andre er reist til mottaket, du må være<br />
her en stund før du kan reise etter dem. Bare noen få dager. I mellomtiden<br />
får vi gjøre det beste ut av det. Ikke sant?» Han smilte og<br />
satte seg ved siden av henne i sengen. «Har du spist noe?»<br />
Hun nikket.<br />
«Bra. Du har det du trenger her.»<br />
Hun merket hånden hans i nakken. Den strøk nedover langs<br />
ryggen, og en brå fornemmelse av kulde og avsky raste gjennom<br />
henne. Noe ekkelt og ubehagelig var i ferd med å skje. Hun ristet<br />
på overkroppen og bøyde seg fremover. Hånden hans grep henne<br />
i håret og dro henne rolig opp igjen.<br />
«Så, så. Slapp av. Du bestemmer selv hvor vanskelig dette må<br />
bli.» Fransken hans var påtagelig elendig, men hun forsto meningen<br />
med hvert ord. Han la den andre hånden på det bare låret<br />
hennes, lot den gli mot skrittet. Hun vred seg løs og bråsnudde.<br />
Hånden hans stoppet slaget, grepet var hardt og fast rundt håndleddet.<br />
«Ja vel, da blir det som du vil. Jeg prøvde nå i det minste<br />
med det gode.» Han reiste seg igjen, dro henne etter seg mot<br />
døren og ut i en korridor. Da de sto foran en annen dør, tuklet<br />
han en stund før han fikk frem nøkkelen og låste opp. Dro henne<br />
inn og låste igjen. «Sånn. Her er vi nå, og her blir du når jeg er<br />
til stede.»<br />
Smerten fikk tårene til å sprette da han dro henne etter håret<br />
bort til sengen og veltet henne oppi. Mens han presset henne ned<br />
i sengen, låste han hender og ankler fast med lærreimer slik at<br />
hun ble liggende utstrakt i stjerneform. Hun løftet hodet da han<br />
var ferdig. Frykten satt i hele kroppen. Dette hadde han tydeligvis<br />
gjort før. Et stykke borte sto det to kamera på hvert sitt stativ,<br />
begge rettet mot sengen. Et lite rødt lys fortalte henne at de sto på<br />
opptak. Hun ble filmet! Her, naken! Fortvilelsen hun hadde kjent<br />
på tidligere, var tilbake for fullt, og nå skrek hun. Ropte ut, ba om<br />
hjelp. Og hele tiden sto han et par meter unna ved fotenden og<br />
30
Del 1 | 1978–1995 | Et menneske<br />
bare så på. Da hun omsider roet seg litt, kom han frem til henne.<br />
La hånden på låret hennes igjen. Hun spente kroppen, vred seg<br />
over til den ene siden. Men de stramme lærremmene holdt henne<br />
hjelpeløst fast.<br />
«Slapp av, det er ikke noe du kan gjøre fra eller til. Hele denne<br />
kjelleren er isolert, så du kan bare hyle og skrike. Det er ingen som<br />
hører deg allikevel.» Han smilte på sin spesielle måte og fortsatte.<br />
«Du er visst ei lita jomfru, du, ei som ingen vet om. Bare du og<br />
jeg. Og det er verd sin pris. Jeg kunne nok fått noen tusener mer<br />
for deg hvis du var helt urørt, men noe skal man jo unne seg her<br />
i livet». Han trådte tilbake et par skritt og begynte å kle av seg.<br />
Hjertet hamret i brystet på Elsa, og idet han kløv opp i sengen og la<br />
seg over henne, begynte hun å vri seg. Han la den ene armen over<br />
brystet hennes og presset kroppen ned i sengen. Han lo og flyttet<br />
hendene nedover, grep tak i hoftene hennes. Hun merket lemmet<br />
hans mot skrittet. Hendene grep tak i remmene og dro kroppen<br />
oppover. Unna, unna!!! Remmene rundt anklene strammet. Hun<br />
kjente presset av ham der nede, og med en villskap som overrasket<br />
ham, kastet hun på seg så han holdt på å ramle av. Han lo rått og<br />
krøp over henne igjen. Lårene hans bendte bena hennes fra hverandre<br />
med så stor kraft at hun ble dradd nedover mot ham. Armene<br />
ble strukket stramt oppover mot hvert sitt hjørne av sengen. Hun<br />
freste, spyttet og kavde. Plutselig grep han en pute med den ene<br />
hånden. Holdt den over ansiktet hennes et øyeblikk før han la den<br />
ned og presset. Panikken da hun ikke fikk puste, var overveldende,<br />
men han var sterk. Det prikket for øynene, suste i tinningene, og<br />
så merket hun at hun begynte å gli bort. I samme øyeblikk fjernet<br />
han puten, og hun gispet inn luft. Da presset han seg inn i henne.<br />
Smerten var intens, og hun begynte å stritte imot igjen. På ny kom<br />
puten, og så resignerte hun. Lå stille. Kjente bare smerten mens<br />
han pumpet inn og ut til han stønnende ble liggende stille. Etter en<br />
stund krøp han av den unge kroppen og ble stående. Låste henne<br />
fri og kastet et håndkle opp på magen hennes.<br />
31
<strong>Ondskapens</strong> <strong>sæd</strong><br />
«Tørk deg.»<br />
Hun grep håndkleet og dro det over skrittet. Den intense rødfargen<br />
fra blodet mot det hvite stoffet. Hun ristet og skaket i hele<br />
kroppen og satte seg opp. Ble sittende som i transe og stirre på<br />
blodet. Han hadde kledd seg og kom tilbake til sengen.<br />
«Kom. Det er ikke farlig, det er gjerne slik første gang. Det går<br />
over. Du skal tilbake til det andre rommet. Og husk, du bestemmer<br />
hvordan dette blir. Hvis det er slik du vil ha det hver gang, så …» På<br />
ny grep han tak, denne gang i overarmen, og dro henne ut av sengen.<br />
«Merk deg det, du bestemmer selv hvor hardt dette skal være.»<br />
Hun hadde vært her i flere dager. Her nede i disse to rommene<br />
som hun nærmest pendlet mellom, tilbrakte hun en vekslende<br />
tilværelse. Enten for å sove og spise, eller for å tilfredsstille behovene<br />
til denne mannen. Og alt ble filmet. Hva brukte han det<br />
til? Så han på det selv, eller solgte han det til andre? Hammer. En<br />
mann som de alle hadde lagt livene sine i hendene på. Et liv i total<br />
uvisshet. Han snakket nesten ikke til henne lenger, bare gjorde<br />
det han ville, men sist da han kom, hadde han nevnt noe om at det<br />
var weekend, og at han ikke skulle dra igjen før den var over. Hun<br />
grøsset da hun forsto at han skulle bli her så lenge helgen varte. Et<br />
par ganger i døgnet tok han henne med opp i hovedetasjen og inn<br />
på et bad og lot henne dusje. Hun fikk til og med komme opp og<br />
spise middag sammen med ham to dager på rad. Den ene kvelden<br />
de satt ved bordet, skålte han med løftet vinglass og pekefingeren<br />
rettet mot henne mens han stirret henne inn i de trassige øynene.<br />
«Du bør skjerpe deg og være glad over hvor storsinnet jeg er.<br />
Hadde det vært noen andre, så hadde du fått bank til du lærte<br />
å adlyde. Du burde ha lært nå at det ikke er noe du kan gjøre fra<br />
eller til. Du bestemmer selv. Jeg håndterer deg uansett.» Han<br />
nikket langsomt mens han snakket. «Skål, frøken. Nå spiser vi,<br />
og senere … ja, jeg har mer på repertoaret, så du burde sette pris<br />
på det du lærer her. Det blir uansett nyttig for deg senere i din<br />
32
Del 1 | 1978–1995 | Et menneske<br />
nye tilværelse.» Han spiste rolig videre. «Og du burde spise, du<br />
også. Du trenger næring så du holder deg i stand.»<br />
Hun foldet armene over brystet. Aldri. Ikke med ham. Han<br />
skulle ikke få noe frivillig.<br />
Han strammet lenken som var festet til lærklaven hun hadde<br />
rundt halsen. Nappet i den noen ganger mens han lo. Hver gang<br />
han tok henne med opp, satte han på henne denne klaven med<br />
en lenke som han festet til sin egen arm. «Bare så du ikke finner<br />
på noe tull.»<br />
På ny dette ekle gliset som hun hadde lært seg å avsky så inderlig.<br />
Han fulgte med henne hele tiden der oppe, og så, når han<br />
var fornøyd, dro han henne ned i kjelleren igjen. Over helgen<br />
forsvant han igjen, tidlig om morgenen. Før han gikk, kom han<br />
nedom og så til henne.<br />
«Nå er det arbeid, men jeg kommer tilbake i kveld. Det blir<br />
en forandring da, jeg kommer ikke alene. Du får tenke over det.<br />
Snart finner du nok ut at det kanskje ikke var så verst her hos meg<br />
allikevel.»<br />
Timene gikk. Han hadde sagt at han kom tilbake igjen om<br />
kvelden, og da kom det også flere. Hva skulle skje? Hun hadde<br />
lest om gruppevoldtekter i hjemlandet. På ny vokste frykten seg<br />
stor. Det kvalmende, tunge suget i magen forplantet seg som en<br />
lammende fornemmelse gjennom hele kroppen.<br />
Kroppen hennes våknet og skvatt til da døren gikk opp og<br />
hun hørte ukjente stemmer. Søvnen hadde gitt henne hvile, og<br />
umiddelbart steg frykten på ny opp i kroppen; denne gangen<br />
var han ikke alene. Hammer steg inn, tett etterfulgt av to andre<br />
menn. Grovbygde menn som så brutale ut. Hammer grep armen<br />
hennes og dro henne ut på golvet, lot henne stå der naken til fri<br />
beskuelse og forklarte hvilke posisjoner hun skulle stå i, slik at de<br />
fikk vurdert henne. Med følelsesløse blikk tok de henne i øyesyn.<br />
Hammer klemte til rundt armen hennes og sa:<br />
«Hun er stri som få, men dere får nok skikk på henne.»<br />
33