rapport 2015:4
641aa6d88d
641aa6d88d
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Systematiske oversikter over familieterapeutiske<br />
intervensjoner konkluderer med at dette er effektive<br />
behandlingstilnærminger ved barne- og familierelaterte<br />
problemer. Artiklene legger brede definisjoner<br />
av familieterapi til grunn der også indirekte<br />
systemiske intervensjoner og parterapi inkluderes.<br />
Alan Carr har publisert tre oversiktsartikler over familieterapi<br />
i kombinasjon med andre systemiske intervensjoner<br />
ved behandling av barnefokuserte vansker. Carr<br />
oppsummerer at systemiske intervensjoner alene, eller<br />
som del av multi-modale behandlingsprogram, har<br />
effekt ved en lang liste av problemer hos barn og unge<br />
[124, 126, 129]. Denne konklusjonen støttes også av<br />
von Sydow og kollegers oversikt over randomiserte<br />
kontrollerte studier som er gjennomført for behandling<br />
av eksternaliserende vansker (det vil si hyperaktivitet,<br />
alvorlige atferdsvansker og rusmisbruk) hos barn<br />
og unge. De fant at systemisk terapi hadde effekt i 42<br />
av 47 studier [130]. Effektene er her målt ut ifra ulike<br />
typer kontrasterende betingelser. Familieterapifeltet<br />
har også en vesentlig kunnskapsbase som i begrenset<br />
grad er inkludert i slike systematiske oversikter. Peter<br />
Stratton og kolleger har derfor gått gjennom engelskspråklige<br />
publikasjoner om par - og familieterapi og<br />
systemisk praksis for perioden 2000 -2009. De fant 225<br />
relevante studier og konkluderer med at påstandene<br />
om at disse behandlingene er effektive støttes [131].<br />
Kapitlet er bygget opp på følgende måte: først presenteres<br />
sentrale familieterapeutiske modeller med fokus<br />
på hvordan barn inkluderes i terapi i disse modellene.<br />
Deretter gis en presentasjon av metoder og verktøy<br />
som egner seg i terapeutiske møter med barn innenfor<br />
rammen av familieterapi. Betydningen av utviklingspsykologisk<br />
kunnskap for familieterapeutisk praksis<br />
beskrives også. Til slutt blir faglige vurderinger for og<br />
mot at barn inkluderes i familieterapi beskrevet.<br />
Spørsmålet er: Hvordan kan barn delta i familieterapi<br />
på en måte som er meningsfull og utbytterikt for<br />
barnet?<br />
5.1. Modeller for barns deltagelse i<br />
familieterapi<br />
Et utvalg sentrale familieterapeutiske modeller med<br />
deres teoretiske forankring og kunnskapsgrunnlag,<br />
blir presentert her. Hvordan barn inkluderes i terapi<br />
i de ulike modellene er det som står i fokus for fremstillingen.<br />
Formålet med dette delkapitlet er derfor<br />
ikke å gi en bred innføring i ulike familieterapeutiske<br />
modeller mer generelt. Det finnes en stor litteratur<br />
på dette andre steder. De praktiske metodene som<br />
anvendes i arbeidet med barn innenfor de ulike<br />
familie terapeutiske modellene blir nærmere beskrevet<br />
i delkapittel 5.2.<br />
5.1.1. Noen klassiske familie terapeutiske<br />
modeller<br />
Flere klassiske familieterapeutiske modeller har hatt<br />
og har fortsatt, stor innflytelse på terapeutisk praksis<br />
når det gjelder inkludering av barn i familieterapi. Vi<br />
beskriver et utvalg av disse her. Felles for de klassiske<br />
familieterapeutiske modellene er at de har et vesentlig<br />
kunnskapsgrunnlag knyttet til kliniske beskrivelser av<br />
behandlingseffekt. Det finnes også en rekke relativt<br />
svakt kontrollerte studier og enkelte bedre kontrollerte<br />
studier [130, 131], men litteraturen her er såpass liten<br />
at det er vanskelig å identifisere effekter som er spesifikke<br />
for hver enkelt klassisk terapeutisk retning.<br />
5.1.1.1 Minuchin’s strukturelle modell<br />
Salvador Minuchin’s fokus var på hvordan strukturelle<br />
forhold ved familien setter rammen for hvert enkelt<br />
familiemedlems handlingsrom og for de interaksjoner<br />
som finner sted. Uklare grenser rundt sub-systemer,<br />
beslutningsmyndighet som ikke er tydelig plassert hos<br />
foreldre og barn som er involvert i foreldrekonflikter er<br />
typiske samhandlingsmønstre som bidrar til å utvikle<br />
eller opprettholde problemer [132, 133]. Minuchin<br />
møtte hele familien samlet gjennom hele behandlingsforløpet<br />
og inkluderte også alle barna i familien. Å<br />
samle hele familien ble sett på som nødvendig for å<br />
observere og intervenere i forhold til familiens struktur<br />
og samspillsmønstre. Minuchin henvendte seg direkte<br />
til barna i terapirommet og skal ha sagt: «you must<br />
learn to talk to children» [134]. Hans teoretiske forankring<br />
var den systemiske tankegangen og forståelsen av<br />
at det er systemet som utgjør den behandlingsmessige<br />
enheten, ikke individene [135].<br />
Minuchin’s forståelse av at familier trenger et<br />
velfunger ende makthierarki der beslutninger tas<br />
av familiens voksne omsorgspersoner, er tatt inn i<br />
nyere empirisk validerte tilnærminger til terapi, som<br />
i modellen fra Maudsley-klinikken for behandling av<br />
spiseforstyrrelser (se del 5.1.2.6) og multisystemisk<br />
terapi for behandling av alvorlige atferdsvansker (se<br />
del 5.1.2.8.).<br />
5.1.1.2 Milanoskolens systemiske modell<br />
En annet viktig klassisk bidrag er tilnærmingen til<br />
Maria Selvini Palazzoli og kolleger fra den såkalte<br />
Milanoskolen. Disse forsto symptomer som uttrykk for<br />
dilemmaer knyttet til familiemedlemmers forståelsesmåter<br />
og hypotesedannelser. Sirkularitet og nøytralitet<br />
var sentrale begreper ved teori og metode [136].<br />
Terapeutene fra Milanoskolen møtte alle medlemmer<br />
av en kjernefamilie, det vil si alle medlemmer av en<br />
46<br />
Rapport <strong>2015</strong>:4 • Folkehelseinstituttet