rapport 2015:4
641aa6d88d
641aa6d88d
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
humør, heller enn selvtillit. Tiden når barnet begynner<br />
på skolen ses ofte på som et vendepunkt i verbal og<br />
kognitiv utvikling. Flere har derfor antydet at nedre<br />
grense for intervju av barn bør ligge rundt denne<br />
tiden [18, 19]. Barna begynner å lese og skrive, og får<br />
erfaring med kommunikasjon i forskjellige settinger<br />
med forskjellige mennesker. Barnet blir i stand til å ta<br />
andres perspektiv, noe som er en forutsetning for en<br />
vellykket sosial interaksjon. Barnet utvikler også en<br />
sosial og kulturell kontekstpassende bruk av språk;<br />
barnet vet hva man skal fortelle, hvordan man skal<br />
gjøre det og hva man kan forvente av tilhøreren. Med<br />
tanke på at de fleste norske barn tilbringer flere år i<br />
barnehagen er det mulig denne kompetansen utvikles<br />
enda tidligere.<br />
I det formelle operasjonelle stadiet kan ungdommene<br />
resonnere abstrakt og hypotetisk. Mange barn<br />
vil utvikle denne evnen mye tidligere (helt ned i 5-års<br />
alder) [18]. Barna har en økt evne til verbal kommunikasjon<br />
og er mer orientert mot sin samtalepartner. Ved<br />
10-12 år vil barnet ha konversasjonskompetanse som<br />
ligner voksnes. Det er likevel noe som skiller samtaler<br />
med ungdom fra samtaler med voksne. Ungdommer<br />
vil i større grad kunne være preget av selvbevissthet,<br />
sosial bevissthet, usikkerhet rundt sin egen identitet<br />
og opplevelse av emosjonell intensitet. Ego-identiteten<br />
til ungdommene utvikles og de kan være veldig<br />
opptatt av å bli akseptert av sin gruppe. En egosentrisk<br />
tilnærming kan derfor prege flere av responsene<br />
man får fra ungdom. Det skjer en utvikling i løpet av<br />
ungdomstiden når det gjelder modenhet i forhold<br />
til avgjørelser som omhandler ansvar, måtehold og<br />
perspektivtaking [20].<br />
Det kan være stor variasjon mellom forskjellige barn<br />
på samme alder, både når det gjelder kognitiv og<br />
verbal kompetanse [18, 19]. Noe som kan være lett for<br />
en 6-åring kan være svært utfordrende for en 8-åring.<br />
Evnene varierer avhengig av genetiske forskjeller,<br />
læring og erfaring. Et barns språk og tenkning må<br />
forstås i lys av den sammenhengen og de samspillsprosessene<br />
de utfolder seg i. Et relasjonelt syn på<br />
utvikling er inspirert av Vygotskys ideer (1978), som<br />
viser til at barns samspill med foreldrene og andre<br />
viktige personer i miljøet har avgjørende betydning for<br />
utviklingen av barnets kognisjon. Dette synet innebærer<br />
at vi må vite noe om det enkelte barnets<br />
utvikling og erfaringer for å kunne forstå og tilrettelegge<br />
en samtale optimalt for barnet. Det er for<br />
eksempel vist at vanlige samtaleteknikker blir utfordret<br />
i møte med barn som er vant med et uvanlig interaksjonsmønster<br />
eller tilknytningsstil [21, 22].<br />
1.2 Hukommelse og gjenfortelling<br />
av opplevelser<br />
En samtale med barn vil påvirkes av barnets hukommelse;<br />
evnen til å lagre og hente frem i bevisstheten<br />
tidligere erfaringer, inntrykk, kunnskap og ferdigheter.<br />
Kvaliteten og kvantiteten på minnene varierer,<br />
avhengig av barnets alder og modenhet [23]. Etterhvert<br />
som barn blir eldre øker omfanget, informativiteten<br />
og kompleksiteten av det som <strong>rapport</strong>eres [13].<br />
I samtaler med barn vil det ofte være den episodiske<br />
eller autobiografiske hukommelsen som er mest<br />
relevant [11, 24]. Her lagres minner om spesifikke<br />
selvopplevde hendelser. Episodisk hukommelse involverer<br />
en opplevelse av tid og sted og henger sammen<br />
med både språkutvikling og med utviklingen av et<br />
subjektivt selv. Man antar at barn utvikler episodisk<br />
hukommelse når de er rundt 3-4 år [11]. Barn mellom<br />
3-6 år har vist seg å gjenkalle episodiske minner både<br />
nøyaktig og stabilt over tid. Også semantisk hukommelse<br />
spiller en rolle i samtaler. Sammenlignet med<br />
små barn har større barn og voksne et mer detaljert<br />
kunnskapsgrunnlag for å tolke hendelser eller situasjoner.<br />
Forskning på episodisk hukommelse har hatt<br />
stor betydning for måten barn forstås, utspørres og<br />
blir hørt på, spesielt i rettslig sammenheng der<br />
nøyaktighet er viktig.<br />
Barn husker flere detaljer dersom de <strong>rapport</strong>erer<br />
om hendelser som skiller seg ut fra andre og som er<br />
karakteristiske eller betydningsfulle, enn dersom de<br />
skal huske en spesifikk hendelse ut fra flere relativt<br />
vanlige lignende hendelser [13, 25]. En av årsakene til<br />
dette er at de benytter seg av generelle representasjoner<br />
(script) for kjente hendelser som skjer gjentatte<br />
ganger. Scriptene inneholder informasjon om hva som<br />
pleier å skje ved forskjellige anledninger. Bruk av script<br />
for hendelser kan medføre at barn blander detaljer fra<br />
lignende hendelser sammen. Barn benytter seg av slike<br />
script fra 3-års alderen. Etter hvert som de blir eldre blir<br />
tendensen til å lage generelle script mindre.<br />
Barn har en tendens til å blande kilder. Det vil si at de<br />
kan blande detaljer fra hendelser de selv har opplevd<br />
med detaljer fra hendelser de har sett eller som noen<br />
har fortalt dem om [26]. For å skille mellom kildene<br />
kan man eksplisitt spørre barnet om kilden til minnene<br />
(source monitoring questions): «Hvordan vet du det?».<br />
Et slikt spørsmål kan være nyttig for barn i skolealder,<br />
men vanskelig å svare på for yngre barn. Noen kildespørsmål<br />
er mindre effektive, for eksempel «har moren<br />
din fortalt deg hva du skal si?» Barn vil ofte ikke forstå<br />
implikasjonen av et slikt spørsmål. Rent bokstavelig vil<br />
en mor som forteller barnet at det skal fortelle sannheten<br />
også fortelle barnet hva det skal si.<br />
Rapport <strong>2015</strong>:4 • Folkehelseinstituttet 19