Banning – makt eller avmakt? - Språkrådet
Banning – makt eller avmakt? - Språkrådet
Banning – makt eller avmakt? - Språkrådet
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
første stod på trykk 24. mars og var<br />
skrevet av professor Inge Lønning, og<br />
den dreide seg riktignok ikke spesielt<br />
oppsiktsvekkende om å gjøre sidemålsopplæringa<br />
valgfri. Men i argumentasjonen<br />
for dette kom Lønning<br />
med ganske radikale tanker om språklig<br />
frihet til å være framsatt i akkurat<br />
denne avisa:<br />
Ingen arbeidsgiver har rett til å pålegge<br />
noen å bruke en annen målform<br />
enn den vedkommende selv<br />
foretrekker. […] Det ville for eksempel<br />
innebære at de riksdekkende<br />
avisene med tilhold i Akersgaten og<br />
andre deler av hovedstaden kunne<br />
[…] begynne å praktisere full<br />
språklig likestilling ved å gi alle<br />
sine medarbeidere frihet til å bruke<br />
den målformen de selv foretrekker.<br />
I det lange løp ville det gi et helt<br />
annet livsrom for nynorskbruk i det<br />
offentlige rom enn det den sidemålsproduserte<br />
nynorsken noensinne<br />
kunne gi.<br />
31. mars skriver så professor Magnus<br />
Rindal en kronikk der han blant annet<br />
presenterer denne framtidsvisjonen:<br />
Den største utfordringa er å framstille<br />
nynorsken slik at den blir<br />
oppfatta som ein overbygnad på<br />
folkemålet i heile Noreg. Dersom<br />
dette lukkast, og bokmålet utviklar<br />
seg i same retning som før, vil vi i<br />
framtida få grunnlag for eit offisielt<br />
norsk skriftspråk, framvakse utan<br />
tvang og styring.<br />
Full språklig frihet for alle, sier altså<br />
Lønning; mens Rindal mener at vi<br />
med tid og stunder vil kunne få ett felles<br />
norsk skriftspråk, dersom det går<br />
slik som han håper. I sannhet to interessante<br />
synspunkter til å ha stått på<br />
kronikkplass i Aftenposten.<br />
Spørsmålet er så bare om redaksjonen<br />
har tenkt å praktisere den friheten<br />
som Lønning foreslo. Personlig tillater<br />
jeg meg å tvile sterkt på dette. Følgende<br />
er nok mer typisk for den språklige<br />
toleransen der i huset: 29. august i<br />
år hadde professor Jan Terje Faarlund<br />
en kronikk om et universitetspolitisk<br />
tema <strong>–</strong> på nynorsk. Men både ingressen<br />
og overskrifta var satt til av redaksjonen<br />
<strong>–</strong> og den var på bokmål: «Veiene<br />
skilles i humanistisk forskning».<br />
Dette ble gjort uten at Faarlund på forhand<br />
var blitt forespurt om saken.<br />
Nynorsktoleransen i Aftenposten strakte<br />
seg altså i dette tilfellet ikke så langt<br />
at man tok sjansen på å utsette seg for<br />
mistanke om at redaksjonen brukte nynorsk!<br />
Jeg trur nok derfor dessverre at<br />
både Aftenposten og de fleste andre<br />
store tekstprodusenter foreløpig er svært<br />
langt fra det språklige toleranseidealet<br />
som Inge Lønning gjorde seg til talsmann<br />
for i kronikken 24. mars. Og jeg<br />
trur i alle fall ikke toleransen på lang<br />
tid kommer til å omfatte andre utgaver<br />
av bokmålet enn den redaksjonelt<br />
sanksjonerte. Den dagen det eventuelt<br />
skjer, vil det virkelig være grunn til å<br />
erklære den norske språkstriden for<br />
avblåst!<br />
SPRÅKNYTT 3<strong>–</strong>4/2004<br />
11