Banning – makt eller avmakt? - Språkrådet
Banning – makt eller avmakt? - Språkrådet
Banning – makt eller avmakt? - Språkrådet
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
<strong>Språkrådet</strong> spår, men markedet rår<br />
ARNE TORP<br />
Offentlig versus privat språknormering<br />
i dagens norsk<br />
En gang trudde mange at det var myndighetene<br />
som bestemte hvordan skriftspråket<br />
skulle se ut. Det er det liten<br />
grunn til å tru i dag. Andre mente det<br />
var dikterne som hadde <strong>makt</strong>a. Det<br />
virker h<strong>eller</strong> ikke sannsynlig lenger.<br />
De som virkelig kontrollerer norsk<br />
skriftspråk, er de som har <strong>makt</strong> til å<br />
bestemme hvordan det skriftspråket<br />
ser ut som folk flest møter i hverdagen<br />
<strong>–</strong> det vil si i aviser, ukeblad og de fleste<br />
bøker. Og her er det liten tvil om at<br />
det er det såkalt moderate bokmålet<br />
som rår grunnen, <strong>eller</strong> for å si det mer<br />
presist: et utvalg av de mest tradisjonelle<br />
<strong>eller</strong> konservative formene innafor<br />
det som er offisielt tillatt bokmål. I<br />
det som følger, vil jeg gi min versjon<br />
av hvorfor det er blitt slik.<br />
At nynorsk i praksis er bannlyst<br />
som arbeidsspråk for medarbeiderne<br />
både i den kulørte pressa og i alle de<br />
større avisene i landet, er et faktum de<br />
fleste nok er klar over. Dersom nynorskskrivende<br />
journalister vil gjøre<br />
karriere i slike medier, må de altså<br />
pent finne seg i å skrive bokmål.<br />
Derimot er det ikke sikkert at alle er<br />
klar over at de samme organene samtidig<br />
gjennomfører en temmelig beinhard<br />
språkpolitisk sensur av bokmålet<br />
før det kommer på trykk. Og denne<br />
sensuren gjelder ikke bare det medarbeiderne<br />
skriver. I de fleste større avisene<br />
rammer den også innsendte artikler<br />
og signerte leserinnlegg, ikke en<br />
gang dødsannonser slipper alltid gjennom,<br />
dersom redaksjonen ikke liker<br />
språkformen.<br />
Private erfaringer med den private<br />
normeringa<br />
At dette ikke er påstander uten rot i<br />
virkeligheten, har jeg flere handfaste<br />
bevis for. I 1999 sendte jeg en artikkel<br />
til avisa Fædrelandsvennen, som uten<br />
videre tillot seg å «rette» språket i<br />
artikkelen fordi den hadde flere a-former<br />
og annen styggedom som ikke<br />
harmonerte med den redaksjonelle<br />
normen. Da jeg tillot meg å sende en<br />
ganske sur kommentar til redaksjonen<br />
i avisa, fikk jeg et minst like syrlig svar<br />
i et brev fra den politiske redaktøren,<br />
der det bl.a. stod følgende:<br />
Vi betviler ikke at du kjenner norsk<br />
ortografi like godt som redaksjonen.<br />
Men dette handler ikke om<br />
ortografi, det dreier seg om stilistikk.<br />
Allmenndannede som vi er,<br />
kjenner vi selvfølgelig til at det,<br />
med base i de nordiske institutters<br />
språkseksjoner, kjempes en utrettelig<br />
kamp av en liten minoritet som<br />
går sine egne veier i dette spørsmålet.<br />
Vi noterer oss likedan at denne<br />
8 SPRÅKNYTT 3<strong>–</strong>4/2004