Gabriel Scott: De Vergeløse - Bokselskap.no
Gabriel Scott: De Vergeløse - Bokselskap.no
Gabriel Scott: De Vergeløse - Bokselskap.no
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
neseroten. Han var så optatt, han var så ivrig, den lille tungespissen logret i<br />
munnen – se, se, hvor flink han var! <strong>De</strong>t hendte han satt på trappen foran huset,<br />
når guttene kom og skulde ha middag, han var satt ut som en potteplante og<br />
skulde sole sig litt – sa ropte de til ham med det samme de så ham:<br />
– Cato, Cato, er du der?<br />
Straks kom det liv i den vesle skrotten, tungen begynte å spille mellem lebene,<br />
hendene gikk likesom fiskefinner – han kjente navnet sitt, han kunde bare ikke<br />
svare igjen.<br />
– Her, Cato, se her, se her!<br />
En eller annen hadde funnet <strong>no</strong>e godt til ham, en gulerotbete, et eple kanskje,<br />
og stakk bort i munnen hans:<br />
– Bit nå, Cato, er du flink!<br />
<strong>De</strong> stod omkring ham og så mens han tygget og gjorde bevegelsene efter og<br />
skulde likesom hjelpe ham litt. <strong>De</strong> var så glad i ham alle sammen, enkelte måtte<br />
klappe ham på kinnet – og hele tiden satt Cato og trivdes og viftet og vinket og<br />
dirret av velvære. <strong>De</strong>t var ikke slukket for ham helt, han kjente forskjell på godt<br />
og vondt og hadde sine gleder han med –<br />
Men det var også andre vesener på gården, det var hesten som hjalp til i<br />
marken og som Albert alt var godvenner med, det var kuer og gris og høns og<br />
mere, slik som lensmannen hadde fortalt, og det var en diger kalkunhane, som de<br />
kalte for «Generalen». Bobrikov, sa han og snakket russisk og hadde to eller tre<br />
koner og pumpet blodet op i hodet og rystet på distinksjonene sine. <strong>De</strong>t var en<br />
virkelig morsk herre, som de gikk av veien for <strong>no</strong>en hver – bare Cato var ikke<br />
redd. Han kunde vrikke sig bort til ham på enden – han hadde så mange rare<br />
måter å komme frem på, han Cato – og sitte og prate med Generalen og gi de<br />
rareste låt ifra sig, slike som menneskene ikke forstod. Men det så ut som<br />
Generalen forstod, han kunde stå og høre på og likesom tenke efter imellem. Og<br />
så buldret han op til svar og blev rød og blå og hvit oppe i toppen og skulde<br />
forklare sig, han med. <strong>De</strong>t var så s<strong>no</strong>dig å se på dem, vesle Cato blev så oplivet<br />
for det, her var da endelig et vesen, som kunde forstå hvad han sa og snakket<br />
igjen på samme slags sprog. Og Generalen tenkte vel <strong>no</strong>e lignende han: dette<br />
vesle vesenet, tenkte han, som krekte omkring på tunet og fylte munnen med søle<br />
imellem og logret med tungen og viftet med hendene og uttrykte sig med<br />
converted by Web2PDFConvert.com