UNGARNS HISTORIE OG KULTUR
UNGARNS HISTORIE OG KULTUR
UNGARNS HISTORIE OG KULTUR
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
VINCE SULYOK : <strong>UNGARNS</strong> <strong>HISTORIE</strong> <strong>OG</strong> <strong>KULTUR</strong> — I. Karpatbekkenet før det ungarske landnåmet<br />
germanske gepidene antas å ha hatt sitt urhjem i dagens Nord-Polen, ved elven Wisla. På midten av 200tallet<br />
brøt de imidlertid opp og dro sydover. Vi finner dem fra slutten av 260-årene i de nordøstlige deler av<br />
det ungarske sletteland. De ekspanderte derfra stadig lenger mot syd, sydvest, frem til Tisza, Körös og<br />
Dacia. De underkastet seg hunerne og ble en av deres mest trofaste forbundsfeller. Etter hunernes<br />
tilbaketog besatte de det tidligere Dacia, men det var egendtlig det sydøstlige Pannonia, som har øvet størst<br />
tiltrekningskraft på dem: gang på gang besatte de deler av denne provinsen for kortere eller lengre tid, men<br />
ble atter og atter fordrevet derfra, som regel etter blodige kriger, utkjempet først med ostrogotene, og fra<br />
540-årene med langobardene. Omkring 560 klarte kong Kunimund endelig å flytte sin residens til Sirmium.<br />
Men det ble en meget kortvarig glede, idet de allerede i 567 ble overrent av avarene, som da sto i ledtog<br />
med langobardene. Gepidene mistet både konge og selvstendighet, og gikk etter hvert opp i avarene og<br />
senere i magyarene. Så sent som på 900-tallet fantes det imidlertid fortsatt spredte gepider-bosetninger på<br />
ungarsk jord.<br />
På 500-tallet slo et nytt germansk folk seg ned i Ungarn, nærmere bestemt i Pannonia: langobardene.<br />
Omkring Kristi fødsel bodde de ved nedre løp av Elben, men de forlot området på midten av 400-tallet,<br />
antagelig forårsaket av ugunstig klimaendring. I 488 trengte de seg inn i Rugiland i Nedre Østerrike, etter at<br />
Odoaker hadde fordrevet rugierne derfra. I 509 slo de herulene og besatte det nordlige Pannonia ned til<br />
Balatonsjøen. I 526, etter Teodoriks død, okkuperte langobardene også resten av Transdanubia, og i 540årene<br />
ytterligere deler av Syd-Pannonia og Øst-Noricum.<br />
Langobardene var et herrefolk, underholdt av folkeslagene de undertrykte. Under deres opphold i<br />
Pannonia gikk den antikke bykultur til grunne for godt. Deres største kulturbidrag var å utbre den germanske<br />
dyreornamentikk i Mellomog Syd-Europa. For å få bukt med gepidene, allierte langobardene i 566 seg med<br />
avarene, som da, på deres flukt vestover, nettopp oppholdt seg ved det nedre løp av Donau. I en blodig krig,<br />
der også kong Kunimund falt, ble gepidene slått så grundig at deres kongedømme opphørte å eksistere.<br />
Seiersgleden ble imidlertid av kort varighet for langobardene. Før året var omme, måtte de innse at de<br />
hadde forregnet seg: istedenfor de forholdsvis fredelige og forsiktige gepidene hadde de fra nå av med et<br />
krigersk, mobilt, modig og resolutt folkesalg å gjøre, nemlig avarene, som formelig hungret etter bytte,<br />
eventyr og nye erobringer.<br />
Langobardene følte seg nå mer eller mindre som i en felle: i nord trengte slaviske stammer inn i deres<br />
tidligere områder, i vest sto frankene i nabolaget Noricum; øst for dem var deres “forbundsfeller” avarene<br />
oppmarsjert, i syd holdt Østromerriket til å forsterke forsvarslinjene. – Kong Alboin og hans langobarder<br />
valgte i denne situasjon den eneste veien som ennå sto åpent: den som førte til Nord-Italia. De brøt opp fra<br />
Pannonia våren 568 og sto året etter foran Milanos murer. Deres Lombardiske Kongedømme gjorde i løpet<br />
av de kommende 200 årene seg sterkt gjeldende i den italienske historie, men de ble i 744 avgjørende slått<br />
av Karl den store, og gikk deretter langsomt opp i den italienske befolkning.<br />
Avarenes rike (567-804)<br />
Avarene var et nomadisk rytterfolk fra Sentral-Asia. Angående deres etnogese er det delte meninger. Dels<br />
føres de tilbake til yuan-yuan-folket, det vil si en konføderasjon av nomadefolk på 300-500-tallet, som<br />
hersket over de veldige steppeområdene fra Bajkalsjøen i øst til Uralfjellet i vest; dels identifiseres de med<br />
heftalittene. Heftalittene på sin side skal være identiske med de såkalte hvite-huner-ne fra Sentral-Asia.<br />
Bysantinske kilder nevner dem i 576 som uarchonittene, jfr. de ungarske várkunok, hvis spor fortsatt<br />
eksisterer i ungarske stedsnavn med ‘várkony’ som ledd i sammensetninger. Selve navnet uarchonitt tyder<br />
på deres dobbelte herkomst: uar ‘avar(isk)’, og chon /kun, hun,(hjon)/ ‘hun(isk)’. Teorien om den dobbelte<br />
herkomst blir godt understøttet av arkeologien med det usedvanlig rike funnmaterialet som i tidenes løp er<br />
blitt avdekket i Ungarn. Yuan-yuan-riket ble veltet av et opprør, utgått av tyrkerne, en del av rikets<br />
undersåtter, i midten av 500-tallet, mens heftalittene ble beseiret omkring år 557 av perserne, som for<br />
anledningen hadde alliert seg med tyrkerne.<br />
Tyrkerne (de kalte seg selv türküt) som ved disse 2 anledninger har vist seg for første gang i historiens<br />
lys, var egentlig en enkelt stamme innen et større folkeslag som omfattet avarene så vel som hunerne. Man<br />
har rimelig grunn til å kunne hevde at i likhet med hunerne talte også avarene et tyrkisk språk. Dignitærers<br />
rangbetegnelser (kagan, tarkan, tudun, jugurrus, katun) og personnavn (Bajan, Kandik, Targit, Solak, Ermik,<br />
Kok), samt de få andre egennavn (jfr. Győr, navnet på en by i Vest-Ungarn, av gyürü ‘ring’, gammeltyrkisk<br />
jiräk, gammeltsjuvasjisk jürük) som vi med sikkerhet vet har med avarene å gjøre, kan alle tydes og forklares<br />
ut fra gammeltyrkisk.<br />
___________________________________________________________________________________<br />
© Copyright Mikes International 2001-2006, Vince Sulyok 1958-2006 - 20 -