UNGARNS HISTORIE OG KULTUR
UNGARNS HISTORIE OG KULTUR
UNGARNS HISTORIE OG KULTUR
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
VINCE SULYOK : <strong>UNGARNS</strong> <strong>HISTORIE</strong> <strong>OG</strong> <strong>KULTUR</strong> — VIII. Dobbeltmonarkiets tid (1867 — 1918)<br />
Etter kronprins Rudolfs død i 1889 ble erkehertug Franz Ferdinand (1863-1914), brorsønn av keiser Franz<br />
Joseph, utpekt til rikets tronarving. I årene etter århundreskiftet begynte han å gjøre seg stadig mer<br />
gjeldende. Han var fiendtlig innstilt overfor dualismen og ungarernes fremtredende rolle i den. Han ville<br />
omorganisere Dobbeltmonarkiet til et storøsterriksk rike basert på føderasjon mellom rikets folkegrupper. På<br />
kortere sikt strebet han etter å samle rikets sørslaviske elementer, eventuelt innenfor rammene av en<br />
sørslavisk stat, og omdanne den østerriksk-ungarske dualisme til en trialistisk stat, med slavene som dens<br />
tredje element. Som følge av denne politikk var han svært dårlig likt i Ungarn – og paradoksalt nok også i<br />
Serbia (serberne følte nemlig deres krav på lederrollen innen et kommende Sørslavia truet av kronprinsens<br />
planer), mens han var tilsvarende populær blant de fleste andre av Ungarns minoriteter.<br />
I Wekerles regjeringstid ble forholdet mellom staten og nasjonalitetene igjen tilspisset som følge av to<br />
lovvedtak i riksdagen. Den ene loven, den såkalte Lex Apponyi, gjaldt undervisningen i grunnskolen og<br />
inneholdt bestemmelser om utvidelsen av ungarsk-undervisningen. Å få en skikkelig undervisning i landets<br />
offisielle statspråk, sto jo egentlig også i minoritetenes interesse. Deres motstand var derfor begrunnet med<br />
frykten for mulig økt magyarisering og forsterket ungarsk dominans.<br />
Den andre loven gjaldt tjenesteordningen ved de ungarske jernbaner. En av paragrafene i den nye loven<br />
bestemte nemlig at for fremtiden måtte kroatiske jernbaneansatte av hensyn til tjenesten ha visse<br />
kunnskaper i ungarsk. Dette ble av kroaterne utlagt som en krenkelse av den ungarsk-kroatiske<br />
overenskomst fra 1868. Forholdet mellom Kroatia og Ungarn var ytterligere blitt forverret sommeren 1908, da<br />
det ble innledet en prosess mot 53 medlemmmer av de kroatiske serbernes uavhengighetsparti. De ble<br />
anklaget for forræderi og sammensvergelse, og 31 av dem ble dømt til ulike fengselsstraffer.<br />
I desember 1906 ble den slovakiske katolske presten Andrej Hlinka dømt for stats- og ungarskfiendtling<br />
agitasjon. På forhånd var han suspendert fra sin stilling av sin egen slovakiske biskop Párvy. Året etter, den<br />
27.oktober 1907 skulle en ny kirke innvies i den slovakiske landsbyen Csernova (Cernová). Befolkningen der<br />
ville at innvielsen skulle ledes av den suspenderte presten Hlinka, og hindret med makt biskopens egne<br />
utsendte prester i å komme frem. Det for anledningen utkommanderte gendarmen åpnet da ild mot<br />
menneskemengden, med 15 døde som “resultat”. (Hlinka ble i 1920-årene valgt til fører for det klerikale<br />
slovakiske folkeparti og døde i 1938; hans etterfølger ble ingen “ringere” enn den tyskvennlige Jozef Tiso, i<br />
årene 1939-44 president i den tyske satellitstaten Slovakia, i 1947 henrettet for høyforræderi.) Hendelsen<br />
vakte berettiget oppsikt og harme i den europeiske opinion. Blant de fremste som hevet stemmen og<br />
protesterte, finner vi Norges Bjørnstjerne Bjørnson: han sto frem i en rekke artikler, rakrygget og med en<br />
imponerende moralsk indignasjon og “avslørte” ungarsk sjåvinisme og undertrykkelse. Bortsett da fra den<br />
velkjente norske tilbøyelighet til rask og meget bestemt å kunne finne på patente løsninger på alskens<br />
problemer ute i den store og fjerne verden, hadde hans opptreden, som i seg selv likevel var både rosverdig<br />
og riktig, to små “skjønnhetsfeil”: ikke alt han var blitt fortalt og som han åpenbart trodde på, var sant;<br />
virkeligheten var langt mer nyansert og sammensatt enn det hans artikler gir inntrykk av; dessuten glemte<br />
han behendig i sin harme å undersøke den samiske befolkningsgruppens rettigheter, i første rekke deres<br />
språkrettslige stilling, i selve Norge: det samiske morsmålets rettmessige plass i grunnskoleundervisningen,<br />
samiske gymnasiers antall i Nord-Norge, folkegruppens adgang til å bruke samisk vis-à-vis det norske<br />
storsamfunn, i første rekke kirken og myndighetene. Positive tall og henvisninger i denne sammenheng (om<br />
sådanne kunne blitt sporet opp av den rettheverske dikteren) kunne blitt svært så slående argumenter i hans<br />
velartikulerte protestskrifter, ikke minst tatt i betraktning det faktum at samisk, på like fot med ungarsk, jo<br />
tilhører en og samme språkfamilie, nemlig den finsk-ugriske.<br />
Da de transsylvanske rumenere i 1892-94 presenterte den såkalte memorandum-saken for den vestlige<br />
opinion og oppnådde ved det både sympati og gehør for sine klager, skaptes det dermed en presedens som<br />
snart fikk følge av andre minoritetsgrupper fra Ungarn, i første rekke slovakene, som alle kjempet for Vest-<br />
Europas tradisjonelle sympati og gunst for de undertrykte folkeslag. Men også datidens europeiske<br />
allianseforhold var meget beleilig for disse nasjonale folkegrupper, idet Østerrike-Ungarn satt fast i<br />
trippelalliansen sammen med Tyskland og (om bare nokså formelt) Italia, mens de fleste andre<br />
vesteuropeiske land sognet til trippelalliansens motpart. Samtidig var Frankrike fra 1870 ute etter mulige<br />
allierte bak tyskernes rygg, og etablerte gjerne forbindelser med misfornøyde nasjonale folkegrupper så vel<br />
som med selvstendige stater (Serbia, Romania). På denne måten ble den liberale franske opinion i årene før<br />
den første verdenskrig etter hvert ganske slavofil-preget og rumenskvennlig. Mens Ungarn, som også ellers<br />
lå i skyggen av Tyskland og Østerrike, og var nærmest “usynlig” for allmenheten, ikke kunne påregne seg<br />
noen forståelse for sin situasjon, aller minst når det gjaldt landets i mange henseender ukloke politikk overfor<br />
sine mange minoritetsgrupper. Ungarn forsømte attpåtil å “presentere seg” for vestlig opinion ved å utgi<br />
opplysningsverker og saklig informasjonsmateriale om landet, dets historie, folk og kultur, nettopp i de<br />
skjebnesvangre år, da antiungarske krefter ikke sparte noen midler for å fare med og spre løgn, falsk<br />
propagande og, i beste fall, halvsannheter om Ungarn.<br />
___________________________________________________________________________________<br />
© Copyright Mikes International 2001-2006, Vince Sulyok 1958-2006 - 270 -