UNGARNS HISTORIE OG KULTUR
UNGARNS HISTORIE OG KULTUR
UNGARNS HISTORIE OG KULTUR
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
VINCE SULYOK : <strong>UNGARNS</strong> <strong>HISTORIE</strong> <strong>OG</strong> <strong>KULTUR</strong> — VIII. Dobbeltmonarkiets tid (1867 — 1918)<br />
opposisjonslederne Kálmán Tisza og József Madarász, tok til orde for en nøytral holdning fra Østerrike-<br />
Ungarns side, idet han også påpekte faren for en væpnet konlikt med Russland. (Kossuth fryktet likeledes for<br />
at Ungarn på ny skulle bli blandet inn i et blodig oppgjør mellom Habsburgerne og Hohenzollerne.) Hans<br />
tilrådninger ble fulgt av kronrådet den 18.juli, selvom det samtidig også bestemte seg for å gjøre visse<br />
forberedelser til å utnytte den ventede franske seier – diplomatisk så vel som militært. Keiser Napoleon 3s<br />
nederlag ved Sedan betydde det endelige nederlaget også for Wien-hoffets antiprøysiske fløy.<br />
Andrássys sindige holdning til den fransk-prøysiske krig og til de bøhmisk-Hohenwartske planer om<br />
Monarkiets omdanning til trialisme bidro strekt til at det ble nettopp ham, keiseren og kongen den<br />
14.november 1871 utnevnte til Østerrike-Ungarns nye utenriksminister etter Beust. Det var da lenge siden<br />
sist en ungarer hadde vært i den situasjon å kunne bestemme over en stormakts utenrikspolitikk. Og selvom<br />
han hele tiden hadde Dobbeltmonarkiets felles interesser for øyet, kunne han samtidig også ta hensyn til de<br />
spesifikke ungarske interesser på en helt annen måte enn en fremmed ville ha gjort det. Hans 8 år ved det<br />
utenrikspolitiske roret ble i hovedtrekkene bestemmende for Østerrike-Ungarns holdning og allianseforhold<br />
helt frem til den første verdenskrig, idet han trakk opp hovedlinjene til rikets internasjonale orientering etter<br />
en inngående og grundig vurdering som beholdt sin gyldighet for årtier fremover. Hjørnestenen i hans<br />
politiske analyse var hensynet til den truende russiske ekspansjon og Russlands økende dominans på<br />
Balkan. Som honvéd-oberst fra 1848/49-årenes ungarske frihetskamp var han virkelig på det rene med<br />
hvilken slagkraft de enorme russiske soldatmassene representerte. Han gjorde derfor alt han maktet for å<br />
unngå en væpnet konflikt med russerne, men gjorde samtidig bruk av diplomatiets alle midler til å trenge<br />
tsarens rike tilbake, - en holdning Bismarck til en begynnelse langtfra var enig i. Da også Storbritannia som<br />
Andrássy til å begynne med ønsket å slutte en nærmere allianse med, avviste ham på dette punktet, ble han<br />
inntil videre nødt til å ty til det gamle trekeiserforbundet fra den hellige alliansens tid mellom herskerne av<br />
Østerrike-Ungarn, Preussen og Russland. På møtet den 22.oktober 1873 ble partene enige om å beholde<br />
status quo på Balkan og å holde freden i Europa. De forpliktet seg til å rådføre seg med hverandre for det<br />
tilfellet en utenforstående fjerde makt skulle true denne freden.<br />
(Andrássy hadde sin del også i handelsoverenskomsten som den 3.november 1873 ble sluttet mellom<br />
Østerrike-Ungarn og Sverige-Norge.)<br />
I 1870-årene ble det stadig klarere at det vaklende tyrkiske rike ikke lenger var i stand til å hevde seg over<br />
de undertrykte balkanske folkene. Østerrike-Ungarn og Andrássy hadde i prinsippet ikke noe imot disse<br />
folkenes forsøk på større uavhengighet, forutsatt at dette ikke skulle rokke ved status quo på Balkan og føre<br />
til økt russisk dominans i området. Russland utøvet fra gammelt av gjennom sine panslavistiske<br />
sympatisører og gjennom sine gresk-ortodokse kirkelige forbindelser en sterk innflytelse på disse små<br />
folkeslag som på sin side hadde satt sin lit til nettopp Russlands maktpotensiale, idet de næret en tradisjonell<br />
mistro til Østerrike-Ungarn. (Samtidig var de ikke oppmerksomme på, eller de brydde seg ikke om, at<br />
russerne alt lenge hadde drømt om å kunne komme frem til Middelhavet; bak den store slaviske brors<br />
forståelsesfulle støtte skulle det egentlig vært en smal sak å oppdage den sultne russiske imperialisme, men<br />
de var nok blindet av sine aktuelle politiske mål.) Det som Dobbeltmonarkiet mest av alt fryktet var at de<br />
slaviske Balkan-folkene, etter den eventuelle fordrivelsen av tyrkerne, skulle forene seg i et stort sørslavisk<br />
rike som samtidig sto i et nært allianseforhold med Russland og var dermed i stand til å true Østerrike-<br />
Ungarns interesser og sogar territoriale integritet.<br />
Omformingen av Balkan tok egentlig til med de serbiske reisningene, ledet av Kara-Georg (1804-13),<br />
respektive Miloš Obrevonič (1815-17). I 1829 fikk Serbia et vidtstrakt indre selvstyre og øvet fra den tid en<br />
forholdsvis stor tiltrekningskraft på sine slaviske nabostammer. Også det russisk-panslavistiske propaganda<br />
satset sterkt på serberne. I 1858 ble fyrstehuset Kara-Georg, som var vennlig innstilt overfor Østerrike,<br />
fordrevet av russofile serbiske nasjonalister som erstattet dette fyrstehuset med Obrenovic-familien som så<br />
åpnet vidt for de storserbiske bestrebelser.<br />
Også de rumenske fyrstedømmene Valakia og Moldova oppnådde i 1856 selvstyre. Romania som ble<br />
proklamert i 1862 etter at Cuza fullførte unionen av de to fyrstedømmene, forble imidlertid under tyrkisk<br />
overherredømme frem til den russisk-tyrkiske krig. Sommeren 1875 brøt det imidlertid ut en oppstand mot<br />
tyrkerne i Hercegovina som bredte seg snart også til Bosnia. Både serberne og kroaterne betraktet dette<br />
område som sitt eget. Opprinnelig var begge provinsers innbyggere kroater, men mange av dem var i løpet<br />
av tyrkertiden gått over til islam, dessuten fikk provinsene mange serbiske innflyttere. Våren 1876 kom det til<br />
et opprør også i Bulgaria, men dette klarte tyrkerne å slå ned på kort tid, under blodige grusomheter. Serbia<br />
og Montenegro erklærte nå imidlertid krig mot Tyrkia. Aller helst ville nå Andrássy gitt væpnet støtte til<br />
tyrkerne, noe også den indre opinion i Ungarn krevde i parlamentet så vel som ved gatedemonstrasjoner.<br />
Men i den gitte internasjonale situasjon måtte han nøye seg med å erklære en velvillig østerriks-ungarsk<br />
nøytralitet overfor Tyrkia. I juli kom keiser Franz Joseph og tsar Aleksander 2 sammen i Reichstadt<br />
(Bøhmen). De sluttet seg til ikke-innblandings-prinsippet og ble enige om at i tilfelle en serbisk seier skulle<br />
___________________________________________________________________________________<br />
© Copyright Mikes International 2001-2006, Vince Sulyok 1958-2006 - 260 -