UNGARNS HISTORIE OG KULTUR
UNGARNS HISTORIE OG KULTUR
UNGARNS HISTORIE OG KULTUR
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
VINCE SULYOK : <strong>UNGARNS</strong> <strong>HISTORIE</strong> <strong>OG</strong> <strong>KULTUR</strong> — VIII. Dobbeltmonarkiets tid (1867 — 1918)<br />
POLITISK LIV I DUALISMENS TEGN I ÅRENE 1867—90<br />
Forsoningsavtalen mellom Østerrike og Ungarn, eller rettere sagt: mellom keiser Franz Joseph og den<br />
ungarske nasjon, begynte i praksis å løpe fra 17. februar 1867, da keiseren utnevnte Gyula Andrássy til<br />
ungarsk ministerpresident, selvom selve regjeringen først ble utnevnt den 20.februar. Formelt dateres forliket<br />
likevel til 29.mai, da den ungarske riksdag med stort flertall (209 mot 89 stemmer, mens 83 avholdt seg fra å<br />
stemme) vedtok lovparagraf XII av 1867 som stadfestet Habsburgerrikets dualistiske omorganisering på<br />
grunnlag av de to riksdelenes, Cisleithanias (Østerrike og sine land) og Transleithanias (Ungarn og sine<br />
land) fullkomne likhet og jevnbyrdighet. Avtalen satte punktum for Habsburgerrikets langvarige krise og førte<br />
umiddelbart til gjenopprettelsen av dets stormaktsstilling og internasjonale anseelse, samtidig som den for<br />
flere årtier fremover åpnet for en fredelig indre utvikling og et betydelig økonomisk og kulturelt oppsving. Når<br />
man i dag i Ungarn eller Østerrike snakker om “de gode, gamle dager”, om “fredens gyldne tider”, så mener<br />
alle som en nettopp disse årtierne – til tross for at også denne tid hadde nok sine skyggesider, som vi snart<br />
kommer til å se.<br />
Avstemningstallene fra det ungarske parlament 29.mai 1867 taler sitt tydlige språk om at flertallet for<br />
vedtaket i og for seg ikke var særlig overveldende, men at det tvertom eksisterte en sterk motstand mot<br />
forliket. Det er ting som tyder på at denne motstand var enda større blant selve folket enn disse tallene gir<br />
inntrykk av. Bøndenes store masser, især på det store slettelandet (Alföld) dyrket fortsatt Lajos Kossuth som<br />
på sin side offentlig fordømte avtalen. Men han hadde sine tallrike tilhengere også blant komitatsadelen og<br />
hos en stor del av den radikale intelligentsia, dessuten i landevernforeningene (honvéd-egyletek). I klar tekst<br />
betydde dette at forliket egentlig bare ble støttet av det såkalte Deák-partiet (arvtageren til det<br />
forhenværende Adresseparti, Feliratipárt, hvor “landets vismann” Ferenc Deák og andre ledere som József<br />
Eötvös og Gyula Andrássy, avtalens overbeviste forkjempere, fullstendig dominerte gemyttene. Da Eötvös<br />
døde i februar 1871 og Deák selv trakk seg mer og mer tilbake fra det politiske liv (han døde i januar 1876),<br />
og Andrássy i 1871 ble utnevnt til rikets utenriksminister, svekket disse hendelser (sammen med visse<br />
innenlandske forandringer) Deák-partiet i den grad at det begynte å spøke for parlamentsflertallet for forliket.<br />
Hvad som da ville skjedd, om det i parlamentet ikke lenger fantes et slikt flertall, er uråd å si. I siste liten ble<br />
imidlertid flertallet sikret ved at Kálmán Tiszas opposisjonsparti Ventresentrum i 1875 fusjonerte med Deákpartiet.<br />
Til tross for dette ble innenrikspolitikken i Ungarn i hele perioden preget av kampen mellom tilhengerne av<br />
forliket av 1867 og den såkalte nasjonale opposisjon som gikk inn for å kreve full, eller i det minste en stadig<br />
større, uavhengighet fra Østerrike. Forliksavtalen ble dessuten “naturligvis” avvist av Ungarns nasjonaliteter<br />
som fryktet ungarernes økende politiske vekt. Ovenikjøpet og overraskende nok hadde avtalen mange<br />
motstandere også ved selve hoffet, hvor enkelte av politikerne, aristokratene og embedsmennene og en god<br />
del av generalene fortsatt pleiet sine ønskedrømmer om et Stortyskland under habsburgsk-østerriksk ledelse<br />
(som jo også skulle elimenere betydningen av Ungarns posisjon) og dyrket derfor tanken om å kunne ta<br />
revansj på Preussen; en rekke av dem var dessuten slavofiler (eller rettere sagt: “tsjekkofiler”); eller de bare<br />
var tilhengere av en sentralistisk stat, av eneveldet; eller rett og slett bare var ungarskfiendtlig innstilt.<br />
Farligst av alle disse motstandere var imidlertid tsjekkerne selv. Allerede i mai 1865, altså i forholdsvis<br />
god tid før selve forliket var bragt vel i havn, offentliggjorde František Palacky en artikkelserie i avisen Národ<br />
om den østerrikske statsidé, og tok et meget klart standpunkt mot rikets dualistiske omdannelse. I august<br />
1868 protesterte så 81 tsjekkiske medlemmer av provinsforsamlingen i Prag mot det østerriksk-ungarske<br />
forliket som i mellomtiden var blitt et faktum, krevde samtidig å få den tsjekkiske statsrett anerkjent på like fot<br />
med den ungarske, og forlot for flere år forsamlingen.<br />
I 1871 innledet så tsjekkerne en ny aksjon. Deres forhandlinger med den østerrikske ministerpresident<br />
Karl von Hohenwart førte da til at Franz Joseph den 12.september anerkjente tsjekkernes historiske<br />
rettigheter og lovet å la seg krone til tsjekkisk konge i Prag. Forhandlingsresultatene, de såkalte<br />
grunnartiklene, ble så vedtatt av den tsjekkiske provinsforsamling den 10.oktober. Da gjorde imidlertid rikets<br />
utenriksminister, Ferdinand von Beuts, i et minneskrift keiseren oppmerksom på at disse grunnartikler<br />
egentlig sto i et motsetningsforhold til dualismens grunnprinsipp, idet de i virkeligheten skulle føre til (eller alt<br />
i seg selv var ensbetydende med) rikets trialistiske omforming. Franz Joseph som nå var den mest<br />
konsekvente og overbeviste tilhenger av den østerriksk-ungarske dualisme, var bestemt imot rikets<br />
ytterligere “føderalisering”, drøftet den 20.-21.oktober saken i statsråd bestående av medlemmer av den<br />
østerrikske og den ungarske regjeringer. Etter å ha fått full støtte fra sine ministre, avskjediget han den<br />
østerrikske ministerpresidenten Karl von Hohenwart den 30.oktober og trakk i et reskript til den tsjekkiske<br />
provinsforsamling sine løfter fra 12.september om anerkjennelse av Bøhmens historiske rettigheter, tilbake.<br />
Et nytt tsjekkisk fremstøt i 1890, etter den meget ungarskvennlige kronprins Rudolfs mystiske død<br />
(selvmord? politisk mord?) i Meyerling, løp også ut i sanden, men det er en politisk myte, utbredt med stor<br />
___________________________________________________________________________________<br />
© Copyright Mikes International 2001-2006, Vince Sulyok 1958-2006 - 256 -