UNGARNS HISTORIE OG KULTUR
UNGARNS HISTORIE OG KULTUR
UNGARNS HISTORIE OG KULTUR
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
VINCE SULYOK : <strong>UNGARNS</strong> <strong>HISTORIE</strong> <strong>OG</strong> <strong>KULTUR</strong> — VI. Ungarn under habsburgsk herredømme 1700 — 1790<br />
uten interesse i jordbrukssammenheng. Deres liv og hverdag var sterkt preget av deres strenge greskortodokse<br />
religion som bandt alle rumenere innenfor og utenfor Ungarns grenser sammen.<br />
Rumenernes to middelalderfyrstedømmer, Valakia, sør for Karpatene, og Moldova, øst for Karpatene, var<br />
inntil tyrkernes erobring av Balkan i større eller mindre grad Ungarns vasallstater; deler av Valakia bar sogar<br />
navnet Ungaro-Valakia. Disse forhold gjorde rumenernes innvandring i Transsylvania og Maramaros enda<br />
lettere. Det som gjorde Transsylvania til et så lokkende mål for dem, var først og fremst de trygge forhold<br />
innenfor Middelalder-Ungarns grenser, samt landets evne til å beskytte sine områder mot angrep utenfra.<br />
Til utgangen av middelalderen hadde deres antall i Transsylvania steget til bortimot 100 tusen. De ble<br />
bare i liten grad berørt av tyrkerkrigenes herjinger som følge av deres nomadiserende levesett i høyfjellene.<br />
Da de to rumenske fyrstedømmene ble tyrkiske vasallstater, økte strømmen av rumenerne derfra til det<br />
uavhengige ungarsk-transsylvanske fyrstedømme ytterligere. Fra begynnelsen av 1700-tallet ble de<br />
rumenske fyrstedømmer styrt av de såkalte fanariotene. Deres despotiske redselsvelde tvang igjen<br />
hundretusener av rumenere til å søke tilflukt innenfor Det ungarske kongerikets grenser. Følgen ble at<br />
Transsylvanias rumenske befolkning etter hvert økte fra vel 250 tusen i 1700 til vel 1 million i 1800, og<br />
utgjorde alt da over halvparten av den samlede befolkning i storfyrstedømmet. Fra slutten av 1600-tallet og i<br />
løpet av de påfølgende årtier gikk vel halvparten av Ungarns rumenere fra den gresk-ortodokse kirke over til<br />
den gresk-katolske, såkalte unerte kirke som anerkjente pavens overhøyhet. Bevegelsen som fikk sterk<br />
støtte fra Habsburgerne, hadde den store fordelen for presteskapet at den kom i kontakt med romersklatinske<br />
kulturtradisjoner. Den latinske karakteren av det rumenske språk, fastslått allerede på 1400-1500tallet<br />
av flere av humanismens vitenskapsmenn, ble nå bevisstgjort innen det rumenske presteskap. Det var<br />
medlemmer av dette presteskap som så utarbeidet teorien om en dako-rumensk kontinuitet i Transsylvania.<br />
Ungarske historikere avviser denne teori samlet som er omstridt også blant utenlandske fagfolk, fordi det<br />
finnes en lang rekke argumenter (historiske, arkeologiske, geografiske, språklige) som klart taler imot den.<br />
For de fleste rumenere er teorien imidlertid blitt noe av en nasjonal doktrine som framfor alt annet har bidratt<br />
til å vekke rumenerne til nasjonal bevissthet. Med den rumenske enhetstanke i sitt spor, ble teorien etter<br />
hvert til en politisk tanke og et nasjonalt program som den dag i dag har sin ubestridte virkning i det<br />
rumenske samfunn.<br />
Den første som tok teorien i bruk for å nå sine politiske mål, var biskop Inocentiu Micu-Klein, men den ble<br />
først utviklet til en organisk helhet av den såkalte transsylvanske triasen: Gheorge Şincai, Samuil Micu-Klein<br />
og Petru Maior. Det springende punktet i denne nasjonalromantiske teori er at dakerne, det første folkeslag<br />
vi med sikkerhet kjenner navnet til fra disse traktene, ble, mens de i årene 105-271 e.Kr. var holdt okkupert<br />
av romerne, så omfattende latinisert at de fullstendig mistet sitt eget språk (ikke et eneste ord av det er å<br />
gjenfinne i dagens rumenske språk) og gikk i løpet av vel 170 år totalt opp i den romerske kultur, brakt dit av<br />
noen tusen romerske legionærer.<br />
Til dette er i alt korthet å bemerke at provinsen som kjent var blitt erobret under særdeles blodige og<br />
brutale kamper. Legionssoldatene sto fra første stund av og i hele okkupasjonstiden overfor et meget<br />
fiendtlig innstilt folk, og de måtte derfor nødvendigvis for det meste oppholde seg innenfor fortenes murer.<br />
Datidens rådende kommunikasjonsforhold tatt i betraktning, virker det utrolig og usannsynlig at disse<br />
soldatene, hvis flertall ellers var kommet fra rikets orientalske provinser og snakket neppe noen eksemplarisk<br />
latin selv, om de i det hele tatt snakket latin, skulle klart å latinisere en befolkningsmasse, hvis boplasser<br />
befant seg godt spredt på et stort område med dårlige veier og nokså kuppert terreng, ja delvis også på<br />
høyfjellsområde. Enda mindre sannsynlig er det at dakerne, etter at romerne bortimot 170 år senere hadde<br />
rømt og evakuert provinsen, skulle klart å holde på dette ferske “morsmålet” i nær tusen år, mens området i<br />
tur og orden formelig ble oversvømmet av minst et halvt dusin ulike folkeslag – og uten i denne lange tiden å<br />
oppta et eneste ord av disse språkene i sin dakolatin, men samtidig låne en hel rekke livsviktige ord fra f.eks.<br />
albansk, mens albanerne vitterlig var bosatt ved Adriaterkysten, mange-mange hundre kilometer sørvest for<br />
Dacia. Når det gjelder disse århundrene, vet dessuten ingen kilder om at et dakorumensk folkeslag skulle ha<br />
eksistert i Transsylvania. Kildene, de skriftlige så vel som de arkeologiske, tier tvert imot fullstendig om dem;<br />
de beretter derimot villig om et visst Magna Valachia sør på Balkan, hvor det den dag i dag finnes betydelige<br />
rumenske språkøyer, og hvorfra det med rette antas at rumenerne, et folk bestående overveiende av<br />
sauegjetere, etter vandringer som strakte seg over flere århundre, til slutt nådde frem til sine nåværende<br />
bosettingsområder rundt Karpatene.<br />
Rumenerne i Transsylvania hadde bare bruk for den dako-rumenske kontinuitetsteori for dermed å skape<br />
rettsgrunnlag for å kunne hevde at de var områdets urbefolkning og hadde følgelig større rett til det enn<br />
stedets andre folkeslag: ungarerne, széklerne og sakserne. Saken var nemlig slik at mens de tre nevnte<br />
folkeslag fra 1437 i felleskap (union) styrte landsdelen som dens stendendernasjoner, ble rumenerne der<br />
(valakerne, ungarsk oláhok) ikke regnet for å utgjøre en nasjon, og fikk følgelig ingen kollektive rettigheter<br />
(bare individuelle føydale). Ved inngangen til 1800-tallet var de fleste rumenerne i Transsylvania fortsatt<br />
gjetere eller livegne bønder, og sto på et ganske lavt kulturelt nivå. Det oppsto imidlertid etter hvert et tynt<br />
___________________________________________________________________________________<br />
© Copyright Mikes International 2001-2006, Vince Sulyok 1958-2006 - 207 -