View/Open - Bora - Universitetet i Bergen
View/Open - Bora - Universitetet i Bergen
View/Open - Bora - Universitetet i Bergen
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
versus det onde” og veivalget ”vold og frihet” kontra ”tålmodighet og undertrykkelse”.<br />
Ungdommen i skuespillet velger å følge Barrabas grunnet hans livskraft og frihetsvilje, mens<br />
Jesus står på de gamle, tvilende og tålmodiges side. Om sin intensjon med dramaet, uttaler<br />
Nordahl Grieg: ”I Barrabas har jeg forsøkt å vise hvordan vi alle i det gitte øieblikk<br />
foretrekker den rå og brutale kraft for godheten. Her i verden er det komisk å være god!”<br />
(Grieg sitert i Nordahl Grieg av Kjølv Egeland, 1953: 64). Grieg står her på Jesu side.<br />
Holdningen overfor de handlingsvillige revolusjonære kan derimot leses som: ”tilgi dem, de<br />
vet ikke hva de gjør”. Han vil skildre situasjonen der mennesket vil velge den brutale kraften,<br />
men han gjør det med en apologetisk tone. Ti år etterpå, står derimot Grieg tilsynelatende på<br />
motsatt side av det han gjorde i Barrabas. I Ung må verden ennu være, samt offentlige<br />
uttalelser og avisinnlegg, har Grieg valgt å advokere handling for frihetens skyld og forsvarer<br />
bruk av vold i progresjonens navn – et muligens uunngåelig middel for å skape en bedre<br />
verden. Dette er en holdning vi fremdeles ser i 1942, da Grieg forfattet “De beste”: Han har<br />
forlatt sitt standpunkt om at vold avler vold. Både Jesus, Leonard Ashley og Lebedeff går<br />
under som følge av sin avventende og ikke-handlende posisjon. Der Jesus blir et uskyldig<br />
offer for urett i en brutal verden, blir derimot Ashley og Lebedeff selv skyld i sin undergang –<br />
straffet for å tvile i en verden som ikke har plass til humanistens handlingslammede<br />
objektivitet og ikke-intervensjon. Både før og etter Sovjet-oppholdet har Grieg et klart<br />
samfunnsengasjement, men etter 1934 er han ikke lenger apologetisk overfor de som velger<br />
den handlende kraft og setter hardt mot hardt – han har blitt en av dem.<br />
Mangt har vært skrevet om dikteren og dramatikeren Grieg, men bortsett fra de<br />
paralleller som kan trekkes mellom hans øvrige forfatterskap og Ung må verden ennu være, er<br />
det den sistnevnte roman jeg heretter vil fokusere på. Selv om mitt fokus vil være på romanen,<br />
er ikke dette ensbetydende med at avhandlingen vil bli helt og holdent tekstintern. Jeg har,<br />
som sagt i kapittel 2., ikke tenkt å konstruere et strengt skille mellom forfatteren og personen;<br />
en problemstilling som ofte går igjen i litteraturanalyser. Et kjent eksempel på dette er<br />
Hamsun-debatten, hvor forfatterens kunst har overtrumfet personens ideologi og mange har<br />
valgt å se bort fra Hamsuns kontroversielle politiske synspunkter for å ”bevare” hans<br />
diktning. Dette valget har muligens bunnet ut i en viss frykt for at aksept av Hamsuns tekster<br />
impliserer aksept av hans nazistiske sympatier – en ulogisk slutning. I 1929 gir Grieg en stor<br />
hyllest til Hamsun og hans diktning i festskriftet til hans 70-års dag: ”Vi skriver annerledes<br />
siden Hamsun, ...” (Sitert i Helge Vold 1983: 78). Utover på 1930-tallet endres Griegs syn på<br />
Hamsun og han blir tilhørende Hamsuns politiske motpol. Han var med andre ord meget<br />
uenig i hva Hamsun stod for – slik de fleste var og er. I Veien Frem, mange år etter Griegs<br />
16