Hjortens historie.pdf - Bukkejegeren.no
Hjortens historie.pdf - Bukkejegeren.no
Hjortens historie.pdf - Bukkejegeren.no
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Presentasjon av bokprosjekt:<br />
<strong>Hjortens</strong> <strong>historie</strong> på Haugesundhalvøen<br />
og tilliggende herligheter<br />
av Jon Steinsnes og Brynjar Stautland<br />
Bukkefall ved Stordafjellet, tidlig 1900-tall<br />
Stord, Fitjar, Bømlo, Sveio, Karmøy, Bokn, Tysvær, Vindafjord, Etne,<br />
Skånevik, Kvinnherad, Tysnes
Kapitteloversikt:<br />
1.1 Innledning (komprimert historikk)<br />
2.1 De eldste sporene (jordfunn, bergkunst, <strong>no</strong>rrøne myter)<br />
3.1 Nedgangen på 1700-tallet<br />
4.1 "Skahjort"<br />
5.1 Bestandsutvikling i kommunene (statistikker)<br />
6.1. Jakttider de siste 120 årene<br />
7.1 Jaktformer og beretninger<br />
8.1 Bukker : begreper og forvirring<br />
9.1 Bestandsutvikling på landsbasis<br />
10. Litteraturliste<br />
Rekonstruerte redskap m. hjortehorn fra våre første jegersamfunn.<br />
Boka har som mål å gi et bilde av hvordan hjortebestanden og jakta på denne har utviklet seg<br />
på Haugesundshalvøya og i Sunnhordland fra de eldste tider og frem til vår tid (ca 1980).<br />
Utgangspunktet for boka er en omfattende dokumentsamling og kildemateriell samlet av Jon<br />
Steinsnes. Dette gir en god innsikt i beskatningen av hjortestamma fra 1700-tallet og opp til<br />
vår tid.
Målgruppa for boka er alle som driver jakt i dette området (ca. 4000 jegere).<br />
(Bukkefall ved Oldereid, Bømlo 1980)<br />
1. 1 Innledning<br />
Smakebiter fra teksten:<br />
Arkeologiske funn og bergbilder tyder på at hjortens <strong>historie</strong> i det vi idag kaller Norge<br />
strekker seg 8-9000 tilbake i tid, og at den raskt ble en næringsmessig hovedkilde for<br />
pionerfolket langs kysten vår.<br />
Hjorten er i dag et vanlig vilt langs hele Vestlandskysten fra Ryfylke til Nordland, og<br />
etablerer seg stadig i nye områder på sør- og østlandet og i fjellet i Sør-Norge. Slik var det<br />
trolig helt opp på 1600-tallet, i hvert fall i kystområdene.<br />
Hjortestammene ble imidlertid kraftig redusert i våre områder for rundt 300 år siden. Det som<br />
vanligvis får skylda for dette i skriftlige kilder er en økende ulvebestand, men også<br />
bjørnestammen fikk et oppsving fra sent 1600-tall og til 1860-årene. En annen viktig faktor i<br />
denne tida var introduksjonen av skytevåpen, kombinert med den blankofullmakten for felling<br />
som "skahjort"-begrepet medførte. Nedbrenning av skog for å skaffe beiter hadde dessuten<br />
alt fra jernalderen redusert skogene i våre kulturlandskap vesentlig. Skogene tok seg ikke opp<br />
igjen før etter andre verdenskrig, da jord- og skogbruket ble mindre intensivt og andre<br />
energikilder kom inn i husholdningene. I boka ”Fra Brubakken til Åseby ” skriver f.eks.<br />
forfatteren om sin oppvekst i 1880-årene i Haugesund, at man gikk til Vågedalen i Sveio på<br />
skoletur for å få oppleve nærmeste skog.
Sunnhordlandsøyene, indre strøk av Haugalandet og Kvinnherad har trolig alltid hatt innslag<br />
av skog, og ble viktige kjerneområder for bestanden.<br />
Rundt 1880 ble hjorten igjen sporadisk observert enkelte steder på Haugalandet og i<br />
Sunnhordland, men liten beskyttelse i lovverket gav dyrene dårlige livsvilkår. Fremdeles var<br />
dessuten åpne lyngheier dominerende i vårt landskap. Det ble imidlertid i denne perioden<br />
vedtatt <strong>no</strong>en fredninger, ofte i femårsperioder, og sakte men sikkert reetablerte hjortestammen<br />
seg. I Rogaland var hjorten fredet helt til 1951, men <strong>no</strong>en få skadedyr ble skutt.<br />
Statistikkene som starter i 1892 viser at det årlig ble skutt ytterst få dyr i vårt område. I <strong>no</strong>en<br />
av kommunene var det ofte flere år mellom hver registrerte felling, mens det i ytre strøk ikke<br />
ble registrert felling overhodet.<br />
I dag finnes hjorten igjen på hele Haugesundshalvøya samt på alle de større og skogkledde<br />
øyene rundt. Ca. 3500 dyr skytes hvert år i regionen som omtales i denne boka.<br />
3.1 Nedgangen på 1700-tallet<br />
B. Stolt Nielsen, Tittelsnes 1909<br />
I 1670 ble presten i Bømlo, Meintz, innstemnet for Domkapitlet i Bergen og ilagt bot til<br />
"Enke- oc pupill-kassen" for å ha forsømt gudstjenesten og istedet jakta hjort i Siggjo. I<br />
denne tida var trolig Siggjo et av de områdene som faktisk hadde en hjortebestand. En økende<br />
rovdyrbestand på fastlandet og større beitepress av husdyr skulle føre til en nedgang i<br />
bestanden utover 1700-tallet.<br />
Der finnes ellers få skrevne kilder om hvor hjorten overlevde 1700-tallet i vår region. Mye<br />
tyder på at dens beste områder var de større skogkledde øyene, i første rekke Stord, særlig på<br />
vestsiden, samt på Bømlo rundt Siggjo der presten Meintz nøt søndagene. Videre kan Tysnes<br />
ha hatt dyr siden man kan anta at Tysnes og Stord har utvekslet hjort til alle tider. Også<br />
Halsnøy og Fjellbergøyene kan ha bidratt.<br />
På fastlandet er det Kvinnherad som har vært det sikreste området. Ænesområdet er nevnt på<br />
folkemunne som en siste bastion for hjorten.<br />
Sørover fra Kvinnherad er det Skånevikstranda, Skjold, Vats og Nedstrand som går igjen i<br />
skrevne kilder fra den tiden (Bahr , Collett, Guldberg m.fl.). Stammene her var <strong>no</strong>k minimale
og til tider nærmest fraværende. Mye tyder dessuten på at Vikebygd og resten av den halvøya<br />
også hadde <strong>no</strong>e hjort permanent eller i perioder.<br />
Det samme er trolig tilfelle innerst i Vindafjord, i grensen mot og på Ropeid. Lars Ropeid<br />
forteller i 1920 (Ingebrigtsen, 1923) at her har vært hjort i "uminnelige tider".<br />
Utover dette var det streifdyr og kanskje kortvarige mindre etableringer. Guldberg nevner i<br />
1890 Hundnæs-skogen (Tysvær) hvor det lenge hadde vært <strong>no</strong>e hjort, men at de så var<br />
forsvunnet.<br />
Felles for områdene hvor hjorten holdt stand, var innslag av større skogteiger.<br />
4.1 ”Skahjort”<br />
Jakt på hjort har vært regulert helt siden 1560 da det ble innført total fredning i "det<br />
søndenfjeldske". Årsaken, iflg. Peder Claussen Friis (1599) var overbeskatning. Han nevner<br />
som et eksempel en bekjent "veidemann" som året 1550 hadde skutt 150 hjort med pil og bue.<br />
I 1580 ble jakta igjen åpnet, slik at hver gardbruker kunne felle to dyr på sin mark i perioden<br />
fra 10. august til 7. september. Fram til 1951 kunne man imidlertid felle hjorten hele året<br />
såfremt den kom inn og gjorde skade på åker og eng. En skriftlig beretning fra Olsen,<br />
Valevåg i 1900, tyder på at skadebegrepet ble tøyd i lengste laget: ”Det ligger jo nær for<br />
bonden at ressonnere saa : ” Den hjort som om dagen holder til i min udmark, kommer vel<br />
om natten hjem i ageren. For sikkerheds skyld tager jeg den, medens det er lyst…..” ”<br />
Lenge fikk man beholde det skutte skadedyret. Lovendringen av 18 juni 1924 som tilsa at<br />
man måtte levere skutte skadedyr fra seg til kommunekassen, førte trolig til at svært få<br />
skadedyr ble registrert felt. Statistikkene fra denne tiden har dermed etter all sannsynlighet<br />
store hull.<br />
Også under ordinær jakt ble det enkelte steder skutt flere dyr enn areal og lover tilsa. Skaden<br />
som hjorten gjorde på dyrket mark, "rettferdiggjorde" denne overbeskatningen og at få, om<br />
<strong>no</strong>en, ble anmeldt for denne. Dette må sees i lys av en tid da man høstet bøgras med sigd<br />
rundt hver stein for å skaffe <strong>no</strong>k vinterfor til buskapen. Skaden hjorten gjorde kunne dermed<br />
oppleves som vesentlig, og et "gratis" slakt på mellom 40-100 kilo som dessuten bøtte på<br />
skaden, var selvsagt en rimelig erstatning.<br />
Fra 1920 finnes en "bekymret-melding" fra en Haugesunder angående et område i<br />
Sunnhordland, ukjent hvor. Beskrivelsen kan imidlertid passe på Ænesdalen. Her skytes det<br />
mye hjort, og han skriver: ” I en liten dal på 3 kvadratkilometer hvor man etter<br />
matrikkelnumrene hadde adgang til å fælde 6 dyr , blev der i 1918 nedlagt 11 dyr, muligens<br />
flere…”<br />
Han skriver også at det i områdene rundt denne dalen skytes en del dyr, slik at forfatteren er<br />
redd de vil utrydde hjorten fullstendig i området.<br />
5.1 Bestandsutvikling i kommunene<br />
Stord er som nevnt over trolig et av områdene som har hatt hjort fra den først kom til<br />
<strong>no</strong>rskekysten og opp til i dag, uten avbrudd. Man vet at stammen var på et minimum i en<br />
periode på 1800-tallet. Bahr skriver i 1881 at" ....efter sigende skal blot et enkelt dyr være<br />
tilbake. Dette sammenfaller med perioden da dyrene begynte å trekke inn på fastlandet etter at<br />
ulveplagen var over (Bahr 1881). Samtidig påstås det i flere kilder at det var mye uvettig jakt<br />
på denne tida, og at bestanden ble redusert til et minimum av den grunn.
Fitjar sees på som en del av Stordøya i denne sammenhengen. På Friis kart fra 1876 er<br />
vestsida av Stordøya, sammen med Kvinnherad og Vikedal, merket som kjerneområder. Man<br />
bør her selvsagt ta hensyn til at kommunikasjonen på denne tiden var annerledes enn nå, og at<br />
Friis' undersøkelser må sees i lys av dette.<br />
Hjortefall på Stord, ca. 1905. B. Stolt Nielsen/Kannelønning<br />
Bømlo med innslag av eldre skog rundt Siggjo og i Børøymarka, har trolig i alltid hatt hjort i<br />
<strong>no</strong>en grad. På midten av 1900-tallet var hjorten likevel svært sjelden, om overhodet, observert<br />
på gårdene rundt Siggjo. Årsaken er etter all sannsynlighet den samme som for Stord; stort<br />
beitepress i utmarkene og for hard beskatning. Det skal ha vært funnet ulvebein på Bømlo ved<br />
mudring av Røyksundkanalen, men kildene for dette er usikre. Dersom beina er fra ulv som<br />
faktisk levde her, vil disse selvsagt ha betydd <strong>no</strong>e for hjortebestanden her.<br />
Hjorten har nå, som trolig den gang, trekkrute over Stokksundet mellom Stord og Bømlo. På<br />
det smaleste er fjorden omlag en kilometer, men dersom hjorten følger samme trase som den<br />
nye bilvegen til Trekantsambandet, er det kun korte sjøstrekk som må forseres.<br />
Sveio fikk trolig hjort inn fra Stord etter at ulven var borte, men <strong>no</strong>en kan ha kommet over fra<br />
Vikebygd. I alle samtidige skrevne kilder fra denne tiden nevnes Stord som opphav til<br />
stammen som etablerte seg langs Ålfjorden fra Tittelsnes til Oa, med tyngdepunkt lengst <strong>no</strong>rd.<br />
Der finnes <strong>no</strong>en fortellinger om hjortejakten i nevnte område rundt 1900 av B. Stolt-Nielsen.<br />
Karmøy har også hatt minimalt med skog siden bronsealder, så det har neppe vært<br />
nevneverdig med hjort der fra den tid og fram til 1950-60 tallet. Det er imidlertid gjort<br />
jordfunn flere steder på øya fra før middelalder.<br />
Første registrerte skutt hjort er fra 1939, men der er troverdige rykter om en felling på 1920tallet.
Bokn er ikke nevnt <strong>no</strong>e sted i eldre litteratur, men her har bestanden trolig vært som på<br />
Karmøy.<br />
Tysvær har til alle tider hatt <strong>no</strong>e skog med lokale lommer hvor hjorten har hatt tilhold det<br />
meste av tiden. Nedstrand nevnes ofte i kilder og var regnet som sydgrensen for hjorten i<br />
Norge. Bestanden her var trolig i perioder på et absolutt minimum og til tider fullstendig<br />
fraværende. Det ble skutt en "hjortefamilie”, kolle , kalv og bukk på 1870 -tallet lengre ute i<br />
Tysvær. Disse ble sendt til Stavanger Museum for utstopping og finnes der fremdeles.<br />
Vindafjord er også nevnt mange steder. Skjold og Vats hadde trolig en felles stamme med<br />
trekk frem og tilbake over Tørresdal. Også her har stammen vært minimal i perioder, men<br />
mye kan tyde på at den har vært tilnærmet ubrutt.<br />
Vikebygd og Ølen ligger i Vindafjord i dag. Disse områdene er ikke spesifikt nevnt, men mye<br />
tyder på at her har vært en stamme som hadde kontakt med områdene i sør. I 1745 skrives det<br />
at en og annen hjort kommer inn i Rogaland fra Hordaland, og da er det naturlig å tro at disse<br />
kommer fra Vikebygd og kanskje Ølen. Også på Fjellbergøyene var det hjort i perioder iflg.<br />
kilder.<br />
Ølen var under Fjellberg fram til 1916.<br />
Etne og Skånevik. I tillegg til Kvinnherad har Skånevik vært et hovedområde for hjorten i<br />
våre indre strøk. Etne var svært skogfattig helt frem til etter krigen, men det er nevnt en<br />
mindre og antatt kortvarig etablering rundt 1910 (Ingebrigtsen). En hjort er registrert felt i<br />
Etne i 1911, men utover det er det ikke funnet beretninger i eldre skrifter. Dermed ser det ut<br />
til at hjorten først etablerte seg skikkelig fra rundt 2.V.K. og utover.<br />
Skånevikstranda har derimot vært en av de viktige lokalitetene til alle tider. Skånevik åpnet<br />
for regulær hjortejakt i 1950, og var med det først ute, tett fulgt av Etne i 1951.<br />
Nervik, som ligger på neset mellom Etne og Skånevik, lå lenge under Fjellberg. Noe av<br />
hjorten som er registret i Fjellberg er trolig skutt her (?).<br />
Kvinnherad er nevnt i det meste som er skrevet om hjorten her i området fra 1870-årene og<br />
oppover. Sammen med Stordøya har området rundt Rosendal, spesielt over til og i<br />
Ænesdalen, vært de viktigste områdene for hjortens overlevelse fra middelalderen i våre<br />
områder.<br />
Det er registrert felling av hjort de aller fleste årene etter 1892 i Kvinnherad.<br />
Tysnes<br />
Vi tar med Tysnes fordi kommunen kan ha hatt en del av samme stammen som Stord. Grieg<br />
(1908) nevner at hjortegevir ble funnet ved mudring ved Godøysund rundt år 1900. Disse<br />
daterer han til eldre steinalder.<br />
Noen få dyr er registrert felt på Tysnes tidlig på 1900-tallet.<br />
6.1. Jakttider de siste 120 årene<br />
7.1 Jaktformer og beretninger
8.1 Bukker: begreper og forvirring<br />
Hjortebukker omtales på ulikt vis når man skal opplyse om størrelse, slaktevekt og gevirvekst.<br />
Det følgende er mine erfaringer om sammenhengen mellom alder, vekt og gevir:<br />
Som kjent har en spissbukk (1,5 år) kun to grener, og mangler rosenkranser. En 2,5 åring kan<br />
også kun ha to stenger men har da rosenkranser.<br />
Vanligvis har en 2,5 åring totalt 6 takker, men kan ha alt fra 2 til 10. Geviret er relativt kort,<br />
tynt, lyst i fargen, lite eller ingen perling, morkent i toppen og beintappene opp fra skallen<br />
(rosenstokkene) er høye, tynne, veldig bakover-rettet og ganske parallelle sett forfra.<br />
En 3,5 åring kan være ganske lik 2,5 åringen men er <strong>no</strong>e lengre, litt grovere, <strong>no</strong>e perling,<br />
finere takkespisser, mørkere i fargen og har oftest splitt i toppen (kronen). Rundt 8 takker,<br />
sjelden under 6 og over 10. Rosenstokkene begynner å få litt V-form sett forfra.<br />
Når de er 4,5 år øker igjen geviret i volum og blir lengre, endringene fra 2,5 år til 3,5 år<br />
forsterkes, beintappene opp fra skallen blir kortere, tykkere og litt mer fremoverrettet. Geviret<br />
blir mer V-formet sett forfra for hvert år. Det er ikke uvanlig at en 4,5 åring har 12 takker men<br />
vanligvis <strong>no</strong>e færre (9–11). I formen begynner det å ligne en storbukks gevir, men er<br />
fremdeles relativt kort og tynt og med lite perling øverst/ytterst mot takkespissene.<br />
Den videre utviklingen er at beintappene fra skallen blir tykkere og enda litt mer fremoverrettet<br />
samt at V-formen blir mer tydelig, geviret inkl. takkene blir grovere og lengre, perlingen<br />
blir grovere og kryper helt ut mot takkespissene. Et stort <strong>no</strong>rsk gevir har en omkrets på 12-<br />
13cm på det smaleste punktet over og under midttakken, 22-25cm rundt rosenkransen og en<br />
lengde målt på utsiden langs stengene til topps, på 80-90cm og vanligvis 10-14 takker. 15-16<br />
takker og flere forekommer men er uvanlige. Gevirveksten går gradvis tilbake når bukkene<br />
passerer 10-12 år.<br />
Så hva er en 9 takker ? Jo egentlig hva som helst!<br />
Jeg mener derfor det er bedre å opplyse om slaktevekten og bruke takkeantallet som et<br />
supplement. Slaktevekter kan være så mangt, men vi bør legge til grunn at det er skrotten uten<br />
skinn, hode og innmat, <strong>no</strong>rmalt med kappede føtter men inklusive nyrer og nyrefett. Da<br />
skrotten vil letne ulikt av mange årsaker, bør den veies varm eller innen ett døgn etter felling.<br />
Etter 4-6 dager i et tørt luftig lokale kan den letne 7- 8% , kanskje mer.<br />
Vanlige slaktevekter i september på Haugesundshalvøya er :<br />
1,5 år: 44-55kg<br />
2,5 år: 60-65kg<br />
3,5 år: 70-85kg<br />
4,5 år: 80-110kg<br />
5,5 år: 95-120kg<br />
6,5 år: 110-130kg<br />
7,5 år og eldre opptil 150kg
Dette er <strong>no</strong>rmale vekter, ekstreme vekter begge veier forekommer. Et kraftig dyr kan lett bli<br />
tatt for å være eldre enn det egentlig er og motsatt. De store bukkene tar av ganske mye utover<br />
i brunsten, gjerne 20-30%.<br />
Hva er en 75kgs bukk? Jo, trolig en 3,5 åring med 7-9 takker.<br />
Enig?<br />
Alfabetisk prioritert treffskjema. A var beste siktepunkt, den gang som nå (NJFFs Tidsskrift nr. 8, 1934)<br />
9.1 Bestandsutvikling på landsbasis<br />
10. Litteraturliste<br />
oo0oo