Street Art UFO-religioner Coffee Shop i Oslo? Astarte ... - Gateavisa
Street Art UFO-religioner Coffee Shop i Oslo? Astarte ... - Gateavisa
Street Art UFO-religioner Coffee Shop i Oslo? Astarte ... - Gateavisa
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
livsstilsmessige hang nøye sammen.<br />
(Denne brede arven fra 68 har altså<br />
<strong>Gateavisa</strong> vært med på å føre videre<br />
fram til i dag, dog i stadig nye former, i<br />
nye kulturelle innpakninger. De grunnleggende<br />
ingrediensene i hippikuluren<br />
er stadig interessante.)<br />
Min kritkk av boka 1968 blir da, at<br />
hvis meningen med begrepsbruken er<br />
å knytte de politiske og de kulturelle<br />
I stedet for å kjempe for den endelige<br />
sosialistiske revolusjon, og slik ende<br />
opp som en liten gruppe statsfiender<br />
uten postivt nedslagsfelt i kulturen<br />
i det lange løp, bør vi kontinuerlig<br />
skape det bedre samfunnet nedenfra.<br />
bestanddelene av ungdomsopprøret på<br />
60-70-tallet sammen, så holdes disse<br />
for langt fra hverandre i den redaksjonelle<br />
presentasjonen (jeg tenker her<br />
særlig på det avpolitiserende etterordet).<br />
Boka tar for seg et livsstilsopprør,<br />
som er fabelaktig interessant i seg selv,<br />
men som holdes på en armlengdes<br />
avstand fra de poltiske tumultene i<br />
samtida. Dersom det bokas hovedaktører<br />
drev på med forstås (dypest sett)<br />
som noe ganske annet enn forsøk på<br />
sosialistisk omveltning, dersom bokas<br />
agenda er å framheve det livsstilsmessige<br />
framfor det politiske, ser jeg ikke<br />
at 1968-merkelappen skal være betegnende.<br />
Da kunne boka heller hett Hippi<br />
eller noe slikt. Har jeg rett? 1968 er da<br />
en (om enn løs) politisk kategori, og<br />
bruken av begrepet knytter opprøret<br />
opp mot politisk aktivisme av et visst<br />
slag. Langt hår, OK (bortsett fra at<br />
ml-erne etter hvert kuttet håret for å<br />
fremstå som mer seriøse proletarer),<br />
men også fordelingspolitikk og kollektive<br />
slagord.<br />
Eller er 1968 et sekkebegrep som dekker<br />
både politiserte og avpolitiserte<br />
(hvis engasjement tok andre former)<br />
frikere i tillegg til hardcore politiske<br />
aktivister som hadde lagt summer of<br />
love bak seg? Det er vel slik det skal<br />
forstås i denne boka, men i så fall er<br />
kanskje et annet sekkebegrep, som ikke<br />
utspringer fra mai 68, mer betegnende?<br />
(Men dette begrepet fins kanskje ikke,<br />
så da trekker muligens bokas redaktører<br />
det lengste strået tross alt?)<br />
Jaja, så særlig nøye er det uansett ikke.<br />
Når jeg her har diskutert begrepet 1968<br />
er det ikke for å drive begrepspedanteri,<br />
men for å vise hvordan forholdet<br />
mellom det politiske og det livsstilsmessige<br />
(opprør) ikke er en enkel konstant,<br />
men noe som ytrer seg dynamisk<br />
i kulturen. Ved lesning av hele boka,<br />
ikke bare tittelen og etterordet, er dette<br />
for øvrig et inntrykk som forfatterne<br />
også gir, så min kritikk er ikke så mye<br />
en uenighet som den er en påminnelse.<br />
Denne tematikken er en av grunnene til<br />
at det er spennende å lese boka.<br />
Slett ikke tapt bak en snever kikkert,<br />
altså, denne boka her.<br />
2. Selve boka<br />
For øvrig er boka knakende god.<br />
Informativ, morsom å lese, veldig mye<br />
bra stoff om de kuleste fenomenene<br />
på 70-tallet i Norge. Godt journalisitisk<br />
arbeid, de involverte slipper til.<br />
Bilder som er flotte å se på. Vel verdt<br />
å sette seg inn i, ettersom vi lever oppi<br />
ettervirkningene nå. Anbefales uten<br />
blygsel.<br />
3. 1968 idag<br />
Og hva er verdien for dagens opprørere?<br />
Hva kan læres av vår gamle foreldre-(eller<br />
blir det snart besteforeldre?)<br />
generasjon (den delen av den som gikk<br />
rundt og<br />
ville starte<br />
en ny tidsalder,<br />
that is)?<br />
Kanskje en<br />
analyse av<br />
hvordan det<br />
gikk med<br />
68’erne og<br />
hippiene kan<br />
gi oss en<br />
edruelig oversikt over hvordan vi bør<br />
gå fram for å drive verden framover i<br />
dag? De delene av datidas opprørsmanifestasjoner<br />
som fremdeles er aktuelle,<br />
er de som forente mål og middel,<br />
som gikk såpass radikalt til verks at de<br />
førte til en forandring i individets livsførsel,<br />
men som samtidig var ydmyke<br />
nok til å forstå at samfunnet var for<br />
komplekst til å kunne tvinges til forandring<br />
ovenfra. De frivillige eksperimentene,<br />
de subjektive innsatsene, i<br />
motsetning til de objektiverende store<br />
politiske samfunnsfilosofiene med sine<br />
autoritære metoder, er de som fortsatt<br />
inspirerer. Der de marxistiske organisasjonene<br />
ute i Europa og USA etter<br />
hvert utviklet seg til rene terrorister<br />
når de så at den endelige revolusjonen<br />
uteble, har den konstruktive alternativbevegelsen<br />
gått fra landsens utopier til<br />
byøkologi, og stadig dukket opp som<br />
folkelige nære fellesskap i nye former.<br />
I stedet for å kjempe for den endelige<br />
sosialistiske revolusjon, og slik ende<br />
opp som en liten gruppe statsfiender<br />
uten postivt nedslagsfelt i kulturen i<br />
det lange løp, bør vi konstruktivt skape<br />
det bedre samfunnet nedenfra kontinuerlig.<br />
Slik kan nye ideer også inspirere<br />
andre mennesker, og vi kan frivillig<br />
bevege oss mot friere tilstander. Om<br />
Seattle 1999 var det nye mai 68, er<br />
vi nå langt inni det nye politiserte 70tall.<br />
Autonome som har blitt banket av<br />
snuten kan lære av historien. Det hjelper<br />
lite å snevre inn ideologien for å<br />
spisse sverdene. Heller bør vi fortsette<br />
å skape nye alternative autonome soner<br />
hvor folk føler seg velkomne. Vi bør<br />
være det bedre samfunnet, heller enn<br />
å banke dem som er uenige med oss.<br />
I den forstand støtter jeg redaktørene<br />
Førland og Korsviks fokus på ”livsstilsopprøret”.<br />
Men jeg forstår et slikt<br />
opprør som også å ha politiske konsekvenser.<br />
Det innebærer å kjempe for<br />
en politikk som kommer nedenfra, fra<br />
lokalsamfunn og fra de verdiene som<br />
også den personlige selvrealiseringa<br />
nyter godt av. De anarkistiske variantene<br />
av 1968 bør således fremdeles<br />
kunne inspirere som mer enn identitetsmarkører,<br />
de bør også kunne ses<br />
som eksempler til politisk etterfølgelse<br />
og viderutvikling.<br />
Men man må vel være idiot for ikke å<br />
ha dratt denne lærdommen snart? Det<br />
behøver ikke være så jævla vanskelig,<br />
gjør det vel?<br />
Bjarne Benjaminsen<br />
Født 1980<br />
#182<br />
Vannbæreren<br />
Så er et nytt nummer av Vannbæreren<br />
fløyet inn vindu i <strong>Gateavisa</strong>s redaksjon.<br />
Tidsskriftet som var det fremste<br />
norske uttrykket for hippi-kulturen på<br />
70-tallet, utgitt fra Karlsøya av grønne<br />
utopister som seriøst levde ut sine idealer,<br />
flakser igjen! Og det er slett ikke<br />
verst lesestoff, for den som måtte være<br />
interessert i norsk motkulturs røtter<br />
i 70-tallet og forbindelsen til dagens<br />
alternative miljøer.<br />
Mye mimring er det jo. En del av artiklene<br />
inneholder basisstoff som er mer<br />
eller mindre kjent for folk som selv<br />
vanker i motkulturelle<br />
miljøer. (Vel;<br />
ihvertfall for de av<br />
oss som har tilgang<br />
på årgangsvis<br />
med årvåkne<br />
<strong>Gateavisa</strong>). Derfor<br />
håper jeg at bladet når utover motkulturens<br />
arena, til mennekser uten befatning<br />
med noe av dette fra før som kan<br />
få sin nysgjeriighet pirret. <strong>Art</strong>iklene<br />
om Karlsøy, Erik Damman og Stein<br />
Jarving er enkle og greie gjennomganger<br />
av disse viktige fenomenene innen<br />
norsk motkultur. Det samme er reportasjene<br />
fra ”arvingene” av denne kulturen;<br />
Svartlamon og Hauskvartalet.<br />
Ingen nye perspektiver her, egentlig<br />
(jeg ser bort fra den personlige avsløringen<br />
av konebank på Karlsøy, som<br />
andre aviser har boltret seg i), men<br />
bevares: Det er jo bra å samle stoff om<br />
så kule greier i ett blad. Musikkstoffet<br />
er helt klart mimring (Grateful Deadartikkelen<br />
er defintivt for fansen). Av<br />
omtalene av 70-tallsfenomener skiller<br />
Jon Rognliens artikkel om <strong>Gateavisa</strong><br />
seg ut. Den er mer dyptpløyende/høytravende<br />
og intellektuelt spennende enn<br />
det øvrige stoffet i kategorien, med sin<br />
tese om <strong>Gateavisa</strong> som et kunstnerisk<br />
prosjekt og med henvisniger til Jung,<br />
Mao og Fellini. Thomas Gramstad ser<br />
som vanlig fremover i sine bidrag, men<br />
det er dog bare snakk om et par korte<br />
innledninger til emner (Et innslag om<br />
paganarkisme (paganistisk anarkisme)<br />
og et om aynarkisme (Ayn Rand<br />
som anarkist)). Syphilia Morgenstierne<br />
leverer en liten sak fra anarkismens<br />
verdenshistorie (det blir vel mer om<br />
dette i <strong>Gateavisa</strong> når boka hun skriver<br />
om dette emnet utkommer).<br />
For min egen del var artikkelen om samfunnsfilososfen<br />
Cornelius Castoriadis<br />
svært lesverdig. Jeg hadde tidligere<br />
bare hørt om enkelte av denne filosofens<br />
tanker fra 70-tallet, og hadde<br />
generelt inntrykk av ham som sympatisk<br />
til marxist å være. At han senere<br />
tok et meget interessant oppgjør med<br />
marxismen og gjorde seg uvurderlige<br />
betraktninger omkring politisk engasjemnt<br />
i vår relativistiske senmoderne<br />
tid, hadde jeg ikke helt registrert.<br />
Vannbæreren ga meg mersmak på<br />
Castoriadis. <strong>Art</strong>ikkelen er et fint bindeledd<br />
mellom ”1968”-tematikken i<br />
bladet og den praktiske virkelighet vi<br />
står oppi i dag (omenn dommen som<br />
felles over tida etter 70-tallet fremstår<br />
noe ensidig. Det fantes gode grunner til<br />
å revurdere 70-tallets store fortellinger<br />
og sentrering av livet i det politiske. En<br />
politisk bevissthet for vår tid bør ikke<br />
glemme dette!). Audun Enghs artikkel<br />
om autoritær arkitektur er også fin.<br />
Her får forfatteren frem sammenhengen<br />
mellom sitt anarkisitkse engasjement<br />
og innsatsen i Byens Fornyelse for tradisjonell<br />
arkitektur og ”new urbanism”.<br />
Dette er definitivt en artikkel som peker<br />
fremover, og som tør være interessant<br />
for flere enn gamle frikere.<br />
Dessuten Jan Bojer Vindheims Tårnene<br />
faller, om islamistisk terrorisme og krigen<br />
i Irak. Denne artikkelen er et funn!<br />
Årevis med avislesning gir dårligere<br />
innføring i hva som skjer i<br />
Irak enn denne korte artikkelen.<br />
19<br />
Enkelt og liketil forklarer Vindheim<br />
viktige sammenhenger, og gir en oversikt<br />
over konflikten i dens kompleksitet.<br />
Bør leses av alle som vil mene noe<br />
om temaet (dvs. alle våkne mennesker),<br />
særlig dem som tror at det er så enkelt<br />
som å være for eller imot amerikanerne<br />
og at Mullah Krekar er en hyggelig<br />
gammel 68èr. Årevis med avislesning<br />
gir dårligere innføring i hva som skjer i<br />
Irak enn denne korte artikkelen.<br />
Ellers morsomme tegneserier, en koselig<br />
friker-betraktning om den vestlige<br />
mentalitet, Ingar Knudtsen om hvorfor<br />
han som ateist ønsker å tro på<br />
gudinne(r) (men hvorfor må man tro<br />
på gudinnens objektive eksistens for å<br />
kunne forholde seg inderlig til religiøse<br />
forestillinger, må jeg spørre? Kan de<br />
ikke fungere som virkelige på et indre<br />
plan uten å ha støtte i en objektiv virkelighet?<br />
Men iallfall, fint tema. Ingen<br />
skal komme her og si at ateister ikke<br />
kan være følsomme for livets mysterium),<br />
og litt om Auroville-samfunnet i<br />
India. Mer trenger jeg ikke å røpe. Les<br />
Vannbæreren!<br />
Prisen er dog litt stiv, 80 kroner er<br />
ingen motkulturell størrelse. Menmen,<br />
det er vanskelig å drive økonomisk på<br />
siden av økonomien…<br />
Bjarne Benjaminsen<br />
Født i Vannbærerens tidsalder