Olav Ingstad: Urmakerkunst i Norge
Olav Ingstad: Urmakerkunst i Norge
Olav Ingstad: Urmakerkunst i Norge
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
URMAKERKUNST<br />
I NORGE<br />
FRA MIDTEN AV 1500-ARENE<br />
TIL LAUGSTIDENS SLUTT
© Gyldendal Norsk Forlag AlS, 1980<br />
Printed in Norway<br />
A.5 Reistad Offset, Oslo 1980<br />
Utgitt med støtte fra <strong>Norge</strong>s Urmakerforbund<br />
Omslagsfoto: Gulvur med fem visere<br />
av Ingebrikt Trondsen Eggan d.y.<br />
ISBN 82-05-11759-4<br />
Forord<br />
Innledning .<br />
INNHOLD<br />
Det gamle Oslo<br />
Akershus festning og slott<br />
Christiania med forsteder<br />
Akershus Fylke<br />
Østfold Fylke .<br />
Hedmark Fylke<br />
Oppland Fylke.<br />
Buskerud Fylke<br />
Vestfold Fylke<br />
Telemark Fylke<br />
Aust-Agder Fylke<br />
Vest-Agder Fylke<br />
Rogaland Fylke .<br />
Bergen.<br />
Hordaland Fylke<br />
Sogn og Fjordane Fylke<br />
Møre og Romsdal Fylke<br />
Trondheim ..... .<br />
Sør-Trøndelag Fylke<br />
Nord-Trøndelag Fylke<br />
Nordland Fylke<br />
Troms Fylke og Finnmark Fylke.<br />
7<br />
11<br />
17<br />
31<br />
40<br />
93<br />
104<br />
114<br />
143<br />
220<br />
247<br />
255<br />
261<br />
266<br />
274<br />
281<br />
336<br />
342<br />
348<br />
356<br />
379<br />
418<br />
424<br />
427<br />
Forklaring til enkelte tekniske betegnelser. ........ 429<br />
Kilder og litteratur<br />
430<br />
Fortegnelse over urmakere i <strong>Norge</strong> fra midten av lS00-årene<br />
tillaugstidens slutt 438<br />
Klokkekasser . 448<br />
Generelt stedsregister 449<br />
Billedregister . . . . 452<br />
Bilag I: Urmakerverktøy . 456<br />
Bilag Il: Utdrag av Børre Langelands regnskaper 458
FORORD<br />
Ved siden av sin stilling som stadsingeniør i Bergen fikk min far<br />
<strong>Olav</strong> <strong>Ingstad</strong> tid til å dyrke sin spesialinteresse: Studiet av gammel<br />
norsk urmakerkunst. Fra 1915 av tok han opp granskingen på bred<br />
basis og fortsatte i løpet av førti år med økende interesse innsamlingen<br />
av materiale landet over. I 1950-årene var arbeidet avsluttet,<br />
han var da bortimot 90 år og fremdeles i full aktivitet.<br />
Ved sin død i 1958 etterlot han seg et ferdig manuskript omfattende<br />
urmakerkunst i <strong>Norge</strong> vesentlig fra midten av 1500-årene til<br />
laugstidens slutt (1869). Et rikt billedmateriale fulgte med. Den bok<br />
som her foreligger er helt ut forfatterens eget verk. En annen sak er<br />
det at et arbeid som har sin opprinnelse såvidt langt tilbake i tiden,<br />
har nødvendiggjort justeringer og ajourføring. I manuskriptet var<br />
det videre gjennom de senere år gjort et betydelig antall anmerkninger<br />
som måtte vurderes og innarbeides i den løpende tekst.<br />
Denne oppretting er foretatt med varsomhet på grunnlag av mitt<br />
mangeårige kjennskap til min fars arbeid.<br />
Til orientering skal nevnes at hvor intet annet er uttalt har min far<br />
i sin systematiske ordning av stoffet fulgt «<strong>Norge</strong>s sivile, geistlige<br />
og rettslige inndeling» slik som den forelå i Statistisk sentralbyrås<br />
utgave for oktober 1917.<br />
Boken omhandler i første rekke gulvur, men også kirke- og tåmur<br />
og andre tidmålere. På grunnlag av inngående studier og det innsamlede<br />
historiske materiale har forfatteren tatt sikte på å gi en bred<br />
fremstilling av norsk urmakerkunst i kulturhistorisk perspektiv.<br />
Emnet har hos oss vært forholdsvis lite utforsket og den foreliggende<br />
litteratur er derfor sparsom.<br />
Av det meget omfattende skriftlige kildemateriale som min far<br />
har benyttet, kan eksempelvis nevnes: Dokumenter i Riksarkivet<br />
og statsarkivene i Oslo, Bergen og Trondheim. Magistrats-protokoller,<br />
skifte- og pantebøker, kirkebøker, regnskaper, folketellingslister,<br />
borgerruller og dokumenter fra kommunale arkiver.
8 FORORD<br />
Når det gjelder verker av historisk og fagteknisk art henvises til<br />
litteraturfortegnelsen.<br />
Videre har min far hatt kontakt med et betydelig antall fremstående<br />
eksperter på en rekke områder og som han sikkert ville ha<br />
gitt honnør for verdifull assistanse. Blant andre kan nevnes:<br />
Professor Edvard Bull, lektor Johan Brodahl, direktør Johan Bøgh,<br />
direktør Hans Dedekam, direktør Stian H. Finne-Grønn, direktør<br />
Henrik Grosch, urmaker Hans H. Gaarder, godseier G.F. Heiberg,<br />
bygdeforsker Ivar Kleiven, professor Oluf Kolsrud, direktør Chr.<br />
Koren-Wiberg, observator Kristian Lous, professor Johan Meyer,<br />
konservator Gisle Midttun, professor Sigurdur Nordal, konservator<br />
Jan Petersen, overlærer Tord Pedersen, konservator Theodor<br />
Petersen, ingeniør <strong>Olav</strong> Platou, direktør Anders Sandvig, arkitekt<br />
P.A.H. Sinding-Larsen, professor Absalon Taranger, konservator<br />
Kristoffer Visted, direktør Fredrik Wallem.<br />
Særlig betydning må tillegges det materiale min far under sine<br />
mange reiser innsamlet hos gamle urmakere i byer og de bygder<br />
hvor urmakerhåndverket har spilt en rolle. Han har også ført omfattende<br />
korrespondanse med disse mestre som satt inne med kunnskap<br />
om gammel tradisjon i faget - en kunnskap som ellers ville ha<br />
gått tapt. Det kom her til god nytte at han som ingeniør også hadde<br />
satt seg inn i den tekniske side ved urmakerkunsten.<br />
Under arbeidet med manuskriptet har jeg hatt verdifull assistanse<br />
fra flere hold. Jeg skylder særlig professor Sverre Steen stor takk<br />
for at han har vært så vennlig å gjennomgå de historiske avsnitt.<br />
Min takk også til professor Ro bert Kloster og bestyrer for Trøndelag<br />
Folkemuseum Elling Alsvik for verdifulle opplysninger, til førstearkivar<br />
Hallvard Trætteberg for nyttige råd og vink og sist, men<br />
ikke minst, til min kone Grethe og min bror Helge <strong>Ingstad</strong> for all<br />
god hjelp i forbindelse med utgivelsen av boken.<br />
Dr. Reidar Kjellberg, direktør for Norsk Folkemuseum, var så<br />
vennlig å påta seg det krevende arbeid å gjennomgå og vurdere<br />
manuskriptet. Følgende avsnitt fra hans redegjørelse av 23. sept.<br />
1976 til Gyldendal Norsk Forlag kan ha sin interesse:<br />
« De tekniske opplysninger om faglig standard og personlige eller<br />
lokale eiendommeligheter hos utøverne, som er spredt gjennom<br />
alle deler av manuskriptet, er hele tiden preget av forfatterens<br />
FORORD 9<br />
faglige innsikt og fortrolighet med variasjonene i den tekniske<br />
produksjon i utlandet og under hjemlige forhold.<br />
Av helt spesiell verdi - fordi det her er mest å finne av opplysninger<br />
som tidligere ikke har vært tilgjengelige - er avsnittene om de<br />
enkelte urmakere. Det som her er samlet av biografisk stoff og<br />
dermed også av faglig og socialhistoriske opplysninger, vil - om det<br />
lykkes å få det publisert - virke som en uvurderlig kildesamling,<br />
med en nytteverdi som rekker langt ut over kretsen av fagets egne<br />
utøvere.»<br />
Min far har gjennom mange år stått i nær kontakt med <strong>Norge</strong>s<br />
Urmakerforbund som har vist hans arbeid stor interesse. Denne<br />
interesse har blant annet gitt seg utslag i at Forbundet har ydet et<br />
betydelig finansielt bidrag til bokens utgivelse. Min hjertelige takk<br />
for denne store imøtekommenhet.<br />
Kaare [ngs/ad
INNLEDNING<br />
Solur og liknende tidmålere var kjent og anvendt lenge før vår<br />
tidsregning begynner. Det samme gjelder vannur og andre innretninger<br />
med tildels ganske kompliserte verk. De egentlige hjulurmed<br />
mekanisk drift, tannhjul og hemverk - melder seg først et langt<br />
stykke ut i middelalderen. Det er u,visst hvor de har sin opprinnelse<br />
fra, men så meget vet man at omkring år 1300, kanskje tidligere,<br />
fantes det slike i bruk.<br />
Det mest kjente av de eldste tåmur med slagverk ble oppsatt i<br />
Milano i 1336. Liknende ur ble etterhvert anskaffet ved kirker og<br />
andre offentlige bygninger i en rekke av de større byer i Europa,<br />
således i London 1348, i Strassburg 1354 og i Paris 1370.<br />
Til Danmark kom det første kirkeur i 1390-årene da uret i Lunds<br />
metropolitankirke ble oppsatt. Ved reformasjonens innføreise i<br />
1536 hadde de fleste danske kjøpsteder sine «zeyerwerch». - Opptegnelser<br />
fra Vadstena kloster viser at det fantes et ur der i første del<br />
av 1400-tallet. Det første tåmur i Stockholm fikk plass i Storkyrkan i<br />
1471 og i 1506 bygget munken Peter Astronom det berømte ur for<br />
domen i Uppsala.<br />
Antagelig har vårt land hatt enkelte kirkeur før slutten av 1400årene.<br />
Fra en noe senere tid har man en beskrivelse av Hamar<br />
domkirke. Her heter det bl.a.: «Udi Hammer store kierchetom vaar<br />
herlige cloche. Item der vaar it herligt zeyerverch med time kloche,<br />
som hengde paa gaufflen paa den side til Communib>. De historiske<br />
forhold gjør det sannsynlig at uret er anskaffet før år 1500.<br />
Også Korskapellet sammesteds hadde sitt «zeyer verch med time<br />
kloche»<br />
Omkring 1540 ble det ifølge lagmannens opptegnelser oppsatt et<br />
offentlig ur i Tønsberg. I regnskaper fra omkring 1550 nevnes uret<br />
på Akershus slott o.g tårnuret i Bergens domkirke. I løpet av 1600årene<br />
kom det atskillige seierverk til <strong>Norge</strong>. Flere av de danske<br />
konger interesserte seg for å skaffe kirkene denslags utstyr. På
12<br />
INNLEDNING<br />
Christian IV's tid kom det et staselig tårnur til Christiania etter at<br />
domkirken var ferdig i 1639. Gjennom de følgende 200 år har så<br />
antallet kirkeur i landets byer steget noenlunde jevnt.<br />
På landsbygden har tårn urene funnet liten utbredelse i kirkene.<br />
Private ur var sjeldne i gammel tid. I kulturIandene utenfor Skandinavia<br />
ble de mer alminnelige hos velstående familier omkring<br />
1530-årene, i Danmark først i siste halvdel av 1500-tallet og i <strong>Norge</strong><br />
enda senere.<br />
Enkelte av de vakre bronseur (med fjærdrift) fra renessansetiden<br />
er nådd hit, mest fra tyske verksteder, men de har bare vært å<br />
finne hos rikfolk og ble nærmest ansett som verdisaker og kuriositeter.<br />
- Imidlertid kom det også ur til alminnelig bruk, vesentlig fra<br />
Tyskland, Holland og Danmark. Det var de store hylleur (med<br />
lodder) helt og holdent utført i jern. Verket var bygget mellom<br />
jernstolper og hjulene filt ut av jernplater. Urene var solide nok,<br />
men gangen så som så, blant annet fordi man ikke kjente annen<br />
regulator enn en horisontal svingarm med vekter på endene. En<br />
feilvisning på 3/4 time i døgnet ble gjerne ansett som tillatelig.<br />
Senere erjernurene for det meste ombygget til pendelgang.<br />
Ennå kjennes ca. 12 stykker spredt over hele landet. De fleste er<br />
funnet i bygdene nær den gamle hovedrute mellom Oslo og Trondheim.<br />
Antagelig er det embetsmenn som harført dem med seg.<br />
Noen større betydning har disse ur ikke fått her tillands. Anderledes<br />
ble det med de engelske som fant veien hit etter dem.<br />
Først kom lanterneurene, solide lanterneliknende og meget karakteristiske<br />
hylle ur med verk, skive og innfatning av messing. Lanterneurene<br />
vant stor utbredelse i <strong>Norge</strong> og har vært innført langt ut<br />
i 1700-årene. Heller ikke disse verk viste synderlig nøyaktig tid og<br />
kunne derfor ikke måle seg med de ur som kom til å avløse dem,<br />
nemliggulvurene.<br />
I siste halvdel av 1600-tallet og videre fremover hadde urmakerkunsten<br />
i England gjort store fremskritt. Fremragende vitenskapsmenn<br />
og dyktige mestre brakte kunsten opp til ukjent høyde. Dette<br />
kom ikke minst gulvuret til gode. Pendelreguleringen var kommet<br />
fra Holland omkring 1658 og hadde hurtig fortrengt svingarmregulatoren.<br />
Nye oppfinnelser og konstruksjoner meldte seg innenlands:<br />
repeterslaget i 1676, hakegangen i 1680 og skjæremaskinen i<br />
1670. Verket blir finere, fortandingen mer rasjonell og plaseringen<br />
I NNLEDN ING 13<br />
av de forskjellige deler forandres. Minuttviseren blir alminnelig i<br />
1670-årene, 8-dagesgangen likeså. Omtrent samtidig innføres<br />
langpendelet og det hele bygges inn i en høy kasse som står på<br />
gulvet. Slik var man i hovedtrekkene nådd til den type som siden<br />
holdt seg i over 150 år (ca. 1680-1850) og er regnet som karakteristisk<br />
for det engelske gulvur, «The Grandfather Clock». De engelske<br />
gulvur viser gjennomgående gode og enkle former, ypperlig arbeid<br />
og vakkert utstyr.<br />
Også lommeur og andre verk gjennomgikk i denne periode dyptgående<br />
tekniske forandringer.<br />
Før utgangen av 1600-årene hadde den engelske urproduksjon<br />
arbeidet seg frem til en dominerende stilling i den internasjonale<br />
konkurranse og fremover til omkring 1730 ble dens renome i økende<br />
grad befestet. Under den livlige handelsforbindelse mellom<br />
England og <strong>Norge</strong> i 1700-årene og noe senere, kom det tallrike<br />
engelske ur til <strong>Norge</strong>. Der stod de høyt i kurs og fikk stor betydning<br />
for urmakerhåndverket, flere nordmenn gikk også i lære ved engelske<br />
urmaker-verksteder. .<br />
Fra Nederland hvor urmakerkunsten tidlig var kommet langt, er det<br />
importert ikke så få større og mindre ur til vårt land uten at dette har satt<br />
nevneverdig spor innen faget. Heller ikke fransk urmakerkunst har<br />
hatt synderlig innflytelse her.<br />
Det finnes få gamle tyske ur i <strong>Norge</strong>. Derimot er det særlig fra<br />
tiden omkring 1800 innført en mengde simple og billige Schwarzwalderur.<br />
Hos oss har disse ur ikke funnet etterliknere blant de<br />
bedre mestre. Dessverre har de på mange steder utkonkurrert verdifull<br />
norsk produksjon.<br />
Noe liknende gjelder svenskeurene som til tider ble importert i<br />
stort antall og til lave priser.<br />
Danmark har hatt urmakere fra midten av 1500-tallet. Teknikken<br />
er opprinnelig kommet dit fra Frankrike, Nederland og Tyskland.<br />
Senere trengte de engelske typer inn og brakte atskillige forandringer<br />
i urenes konstruksjon og utstyr. - Laugene i Danmark sto på et<br />
høyt faglig nivå, men håndverket viste gjennomgående liten originalitet.<br />
By-urmakerne i <strong>Norge</strong> sto i jevnlig forbindelse med danske<br />
laug og var i hovedtrekkene underkastet samme bestemmelser som<br />
disse. Norske lærlinger søkte ofte til verkstedene i København og<br />
flere danske mestre flyttet til <strong>Norge</strong>.
14<br />
INNLEDNING<br />
I mange av våre byer, deriblant Bergen og Stavanger, sognet urmakeriet<br />
avgjort til Danmark. Enkelte steder på Østlandet har det<br />
stått en stillferdig kamp mellom dansk og engelsk urmakerkunst.<br />
Blant mestrene i Christiania kan det således nevnes en og annen<br />
som arbeidet helt etter engelsk mønster, det samme var tilfelle på<br />
landsbygden. Men også her gikk det etterhvert slik at detaljer som<br />
skilte engelsk arbeid fra dansk forsvant. Således tok for eksempel<br />
hjulkonstruksjonen og særlig fortanningen de former som ble brukt<br />
i Danmark og over mesteparten av fastlandet forøvrig. Utstyret<br />
derimot beholdt i store trekk den engelske ornamentikk.<br />
De fleste av de innførte ur gikk til byene. Dessuten kom det atskillige<br />
til de mer velhavende embetsmenn i landdistriktene og til<br />
større godseiere og bruksherrer . Senere da eierne forlot stedet for<br />
godt eller når dødsbo ble avgjort etter dem, ble det ofte holdt<br />
auksjoner eller underhåndssalg for å unngå besværlige flytning er.<br />
Slik hendte det at bygdens folk for billig pris skaffet seg et og annet<br />
ur, på denne måte er ikke få utenlandske ur blitt igjen på landsbygden.<br />
Dokumenter fra Oslo nevner en og annen urmaker fra 1600-årene,<br />
men det var først omkring 1730 at det i <strong>Norge</strong> fantes håndverkere<br />
som sto ferdig til å begynne en noenlunde regelmessig produksjon<br />
av ur. Peder len.sen Nøttestad fra Stange som tok borgerskap i 1734<br />
var en av dem. Hans virksomhet i Christiania ble av den største<br />
betydning for utvikling av faget.<br />
Urmakeriet i hovedstaden tok øket fart gjennom århundret og det<br />
ble laget et stort antall utmerkede gulvur der inntil det bar mot<br />
slutten av denne produksjonen ut i 1820/30-årene. Smaken hadde<br />
da forandret seg og konkurransen med de utenlandske ur ble for<br />
sterk.<br />
Også i Bergen og Trondheim var det mange dyktige urmakere,<br />
men deres produksjon var ikke av samme omfang. I landets øvrige<br />
byer har faget for det meste spilt en mindre vesentlig rolle.<br />
De fleste norske gulvur ble laget på landsbygden. Det viser seg at<br />
urmakerkunsten der på mange steder har øvet sterk tiltrekning,<br />
den ble stort sett den eneste utløsning for teknisk interesse. Ikke<br />
sjelden har fremragende bygdernestre gjennom generasjoner satt<br />
sitt preg på faget. En av dem, Amond Tol/etsen Smebyh (1711-1771)<br />
grunnla urmakeriet på Toten. - Flere av våre landsurmakere var<br />
I NN LEDNING 15<br />
opprinnelig autodidakter som på egen hånd begynte å arbeide etter<br />
ferdige klokker, senere har de på forskjellig vis utvidet sine kunnskaper.<br />
Andre har i kortere eller lengre tid gått i lære på byverksted<br />
eller i utlandet.<br />
Merkelig nok har det i sin tid faktisk eksistert en slags urmakerskoie<br />
på landsbygden i <strong>Norge</strong>, nemlig i Vang på Hedmark. Den ble<br />
drevet av stedets sogneprest Abraham Pihl som var født i Gausdal i<br />
1756 og døde i Vang i 1821 .<br />
Pihl var en kunnskapsrik mann med betydelige teknisk-vitenskapelige<br />
anlegg som han visste å nyttiggjøre i praktisk retning. I<br />
Vang tok Pihl seg fore å skape hjemmeindustrier av forskjellig art.<br />
Om hans virksomhet beretter bl.a. Leopold v. Buch i 1807: «Hans<br />
hus er som en fabrik ... Kunstfærdigheden breder sig overalt, og<br />
snart vil der over hele Hedemarken ikke slaa noget Uhr, ikke<br />
engang bæres i lommen, som ikke er forfærdiget i Distriktet.»<br />
Hos Pihl har mange bondegutter fra Hedmark og andre bygder<br />
lært sitt håndverk og da i første rekke urmakerkunsten.<br />
Klokkemakeriet på landsbygden holdt seg lenger enn i byene.<br />
Men fra omkring 1860-årene begynte det å gå tilbake med virksomheten<br />
også der, og den ebbet stille ut ved århundre-skiftet.<br />
Siden var det bare en og annen som fortsatte.
DET GAMLE OSLO<br />
Omkring år 1300 var Oslo blitt landets hovedstad og sete for rikets<br />
sentrale sivilforvaltning. Regjeringen med kanselli og andre offisielle<br />
organer hadde sitt faste tilhold der. 1<br />
Kirken dannet den annen hovedfaktor i byens liv. Gjennom St.<br />
Hallvards-dyrkelsen var stedet det religiøse midtpunkt for hele<br />
Viken og Opplandene. De kirkelige institusjoner i Oslo hadde en<br />
makt og betydning som intet annet sted i sør-<strong>Norge</strong>. Bispestolen<br />
og domkapitlet 2 var de rikeste i landet når erkebispesetet i Trondheim<br />
unntas, og den overveiende del av jordeiendommer i omegnen<br />
var kirkegods. Ved Oslo torv lå St. Hallvards domkirke, på<br />
nordsiden av kirkegården <strong>Olav</strong>sklostret og i nærheten kannikernes<br />
gård. Mot vest lå den store og sterkt befestede bispegård. Syd i<br />
byen, nær Loelvens utløp lå Mariakirken like ved kongsgården,<br />
hertil kommer 4 sognekirker. Alt i alt fantes det i BOD-årene i Oslo<br />
tilsammen 9 kirker og klostre, dessuten hadde cistercienserne sitt<br />
kloster på Hovedøya.<br />
For store deler av Østlandet var Oslo den naturlige havneby og<br />
til Oslo marked søkte et rikt oppland.<br />
Allerede i BOD-årene og endog før, var det kommet fremmede<br />
elementer til Oslo. Hanseatene fra de vendiske steder, særlig fra<br />
Rostock, la sine faktorier der og innrettet seg med faste organisasjoner.<br />
Etterhånden ble de herrer over byens skipsfart og den<br />
overveiende del av handelen. Sin egentlige maktstilling nådde de<br />
på 1400-tallet og særlig mot slutten av århundret, en periode som<br />
for den norske befolkning var preget av sterk økonomisk tilbakegang.<br />
Men rostockerne i Oslo fikk aldri slik makt som liibeckeme i<br />
Bergen, heller ikke dannet de et isolert samfunn. Mange skaffet<br />
l Det hersker delte meninger om byens størrelse i gammel tid. Antagelig har den i sine<br />
velmaktsdager, 1300-årene, hatt ca. 4000 innbyggere og ved reformasjonen ca. 1500 (Oscar<br />
Albert johnsen). Edvard Bull regner med ca. 3000 i 1624.<br />
2 A. Chr. Bang: Den norske kirkes historie. Kra. 1912 5.139.
DET GAMLE OSLO<br />
Fig. 1. Oslo hospital i 1698. Etter maleri av Jacob Conning. (Tilhører Nasjonalgalleriet,<br />
deponert i Oslo Bym.useum.)<br />
Fig. 2. Oslo hospital med kirken som ble innviet i 1796.<br />
DET GAMLE OSLO 25<br />
nytt hospitalhus kombinert med forstanderhus og kirke ble oppført<br />
omkring 1580. Ingen av disse bygninger ble berørt av brannen i<br />
1624. Den første egentlige kirkebygning ble reist i 1734. Den nåværende<br />
kirke ble innviet i 1796 etter at den eldre var ødelagt av brann<br />
to år tidligere. - Ved byutvideisen 1857 kom stiftelsen innenfor<br />
Christianias grenser. (Fig. 1 og2.)<br />
Sikre opplysninger om et seierverk i kirken har en først fra den<br />
tid da Lauritz Stub var forstander. Han ble· ansatt i 1697 og døde i<br />
1724. Stub anskaffet for egen regning et seierverk til tårnet. For å<br />
forhindre at det etter hans død ble solgt på auksjon, skjenket arvingene<br />
uret til hospitalet. Siden fortsatte det sin tjeneste i en<br />
årrekke. Et alvorlig uhell inntraff i 1732 da lynet slo ned og voldte<br />
stor skade på tårnet og seierverket. Da den nye kirke var oppført<br />
kort etter, ble uret flyttet dit og skiven fikk sine tall oppfrisket med<br />
ekte forgylning.<br />
Den kjente Christiania-urmaker Peder Nøttestad ble i 1751 fast<br />
ansatt for å vedlikeholde verket. Etter ham fikk Jørgen Rømer oppdraget.<br />
Da brannen i 1794 hadde ødelagt det gamle tårnur, tok man anbud<br />
på et nytt hos urmaker Amund Enger i Christiania'. Kontraktsummen<br />
ble fastsatt til 250 daler inn befattet 10 års vedlikehold.<br />
Verket skulle være ferdig til slutten av november 1795.<br />
I de følgende år har uret etter omstendighetene tilfredsstillet rimelige<br />
fordringer. Det er fremdeles i virksomhet.<br />
PRIVATE UR<br />
De opplysninger som kan letes frem av regnskaper, skrifter og<br />
protokoller til belysning av det daglige liv i Gamlebyen, gir ingen<br />
opplysning om når de eldste privatur fant veien dit. Først langt ut<br />
i 1500-årene treffer man på et og annet av interesse.<br />
l Overslaget lød som følger:<br />
Smedde og Gjørtlerarbeide<br />
2de Lodder a 10 Rdl.<br />
Pendelen<br />
2d e Ziffer-Plader ai Kobber med Mahling og Forgyldning<br />
Arbeijdsløn, Snore, e. t.C. sampt Caution forald Reparation udi 10 Aar, eller og<br />
for min Leve-Tiid<br />
Tilsammen<br />
100 Rdl.<br />
20 Rdl.<br />
2 RdI.<br />
40 RdI .<br />
120 Rdl.<br />
282 Rdl.
DET GAMLE OSLO<br />
Fig. 6. Anne Boleyns konsoll-ur i Windsor<br />
Castle. En bryllupsgave fra Henrik<br />
VIII.<br />
om en smed som leilighetsvis reparerer eller kontrollerer ur, men<br />
om en håndverker som har urmakeriet som sitt egentlige fag.<br />
Videre sies det klart at han var bosatt i Oslo. Følgelig må det nå ha<br />
vært så pass mange ur i og ved byen at en mann kunne ernære seg<br />
som seierrnager.<br />
Omkring 10 år senere nevnes to andre urmakere, noe som viser<br />
at det var øket behov for denslags håndverkere. Dette er ikke så<br />
underlig, byen er nå inne i en oppgangsperiode med livlige for-<br />
DET GAMLE OSLO 29<br />
bindeIser med land hvor urmakerkunsten er i full blomstring<br />
(Tyskland og Holland). Det kan således ikke være tvilsomt at ur<br />
ved slutten av 1500-tallet eller det nærmeste decennium ikke lenger<br />
var så sjeldne som før hos rikfolk, geistlige og embetsmenn.<br />
I vår tid er forskjellige jernur av høy alder kommet for dagen ute<br />
på landsbygden. Der har de gjort tjeneste i årrekker og siden ligget<br />
bortglemt. Det dreier seg her om hylleur av renessansetype, senere<br />
er de fleste av dem ombygget til pendelgang. Fig. 3 og 4 viser et<br />
slikt tysk jernur fra slutten av 1500-årene innkjøpt fra en av bygdene<br />
innen byens egentlige oppland. Det er ikke utelukket at det<br />
opprinnelig kan ha stått i det gamle Oslo.<br />
Av de mer kunstferdige ur som nå finnes i offentlige samlinger<br />
på Østlandet kan muligens et enkelt ha hørt hjemme i Gamlebyen,<br />
nemlig et bordur som Norsk Urmuseum (i Norsk Teknisk Museum)<br />
nå eier. Verket er bygget i en firkantet kasse av forgylt<br />
messing. Innvendig er gravert: Gerardus Brand, Amstelodami<br />
(Amsterdam) 1612. - Observatoriets prektige taffel ur (fig. 5) bærer<br />
årstallet 1550, men til <strong>Norge</strong> korn det først i 1700-årene. Det<br />
oppbevares nå i Astrofysisk institutt, Blindern.<br />
Som et kuriosum i denne forbindelse henvises til fig. 6 som viser<br />
et konsoll-ur som Anne Boleyn i 1533 fikk som bryllupsgave av<br />
Henrik VIII. Uret står i Windsor Castle.<br />
FAGLIGE FORHOLD I DET GAMLE OSL01<br />
Med de hanseatiske kjøpmenn korn det også tyske håndverkere til<br />
Oslo. Etter hvert skaffet de seg stadig større makt og innflytelse<br />
innen næringslivet. Det var derfor ikke underlig at byens egne<br />
håndverkere led under den stadig økende konkurranse, selv om<br />
de klarte å holde stillingen. Forholdet til innflytterne kunne ofte<br />
være ganske tilspisset, men som regel forsto tyskerne å jenke seg<br />
etter forholdene, ikke sjelden giftet de seg med norske piker og<br />
gled dermed naturlig inn i det norske miljø.<br />
Helt fra middelalderen finner man nå og da håndverkere blant<br />
Oslos fremstående borgere. I 1570-årene var bortimot tredjepar<br />
, R. Falck-Muus: Haandverk og håndverkere i Gammel-Oslo. St. Hallvard 1932 s.124 ff.
30 DET G AML E OSLO<br />
ten av lagrettemennene håndverkere og 30 år senere, fjerdeparten<br />
av rådmennene. Anders Skredder' ble endog borgermester. De<br />
norske håndverkere sto således betraktelig høyere i sosial henseende<br />
enn kollegene i Danmark. Disse som hørte til den fattigste<br />
del av befolkningen kunne ikke bli medlem av rådet. Videre lå<br />
håndverkslønnen i Oslo mot slutten av 1500-tallet betydelig over<br />
den vanlige i København, hvilket kan forklare at man finner så<br />
mange danske navn innen norsk håndverk både før og etter byens<br />
flytning.<br />
Av norske laug i det gamle Osl02 kjennes 3, nemlig skomakernes,<br />
gullsmedenes (fra 1604) og skreddernes (fra 1607). Smedene<br />
har neppe hatt noen laugsmessig sammenslutning, det var mange<br />
av dem, og man får inntrykk av at de har stått seg ganske bra. Det<br />
var grovsmeder med forskjellige spesialiteter, og kleinsmeder i<br />
flere bransjer, hit hørte også seiermakerne eller urmakerne. Grensen<br />
mellom smeder og urmakere var nokså flytende i eldre tid, og<br />
da særlig når det gjaldt arbeid med større ur.<br />
l Om Anders Nilssøn se Mgbl. 17.6 og 18.6 1950. Han var en av byens mektigste menn og<br />
meget formuende. Antagelig brorav biskop Jens N ilssøn.<br />
2 Edv. Bull: Kristianias historie Il s. 206.<br />
AKERSHUS FESTNING<br />
OG SLOTT 1<br />
Byggearbeidet på Akerstangen ble påbegynt av Håkon V i slutten<br />
av 1200-årene. Allerede i 1308 var borgen i forsvarsdyktig stand og<br />
klarte en langvarig svensk beleiring.<br />
Akershus var et meget sterkt festningsanlegg etter den tids<br />
krigstekniske standard. Samtidig rommet det en rekke bygninger<br />
og lokaler for rikets sentraladministrasjon: kongebolig, festsal, regjeringslokaler,<br />
skattekammer og arkiv, skrivestuer m.m. En del<br />
av rommene ble benyttet av Mariakirkens klerker som var knyttet<br />
til kanselliet.<br />
11527 brant borgens nordre del «ved torden og ild" og i 1531-32<br />
led den skader under Christian lYs beleiring. Siden begynte så en<br />
periode med utbedring og ombygging av store deler av anlegget.<br />
Slottsherrene Peder Hansen Litle, Christen Munch m.fl. har vært<br />
virksomme her, men særlig ble det i Christian IV's tid foretatt<br />
omfattende byggearbeider som forvandlet den middelalderlige<br />
borg til et renessanseslott med moderniserte festningsanlegg og<br />
nye forsvarsverker utenfor de gamle.<br />
Sommer og høst 1529 bodde hertug Christian, den senere Christian<br />
Ill, på Akershus. Han var kommet til <strong>Norge</strong> for på kongens<br />
vegne å ordne med en rekke vanskelige forhold som var oppstått<br />
under striden med Christian Il og den katolske kirke. Som svar på<br />
et av hans brev har kong Fredrik I sendt ham en lengre skrivelse<br />
som ennå finnes i utkast (Dipl. Norv. VIII s. 620 og X s. 611). Blant<br />
råd og instrukser om politiske problemer, om forholdet til erkebiskopen<br />
og Hamar-biskopen, om slottets forsyninger m.m., heter<br />
det bl.a.:<br />
«Den slyhanen wolthenn wyr d:l: gerne vebergebenn: aber wyr<br />
musszen denselben zw vnnzer daglighs gebrauch habenn: vnnd<br />
'Gustav Storm : Akershus Slot. Kra. 1901 5.49. H. Sinding- La rsen: Akershus, Oslo 1924 og<br />
25. Edv. Bull: Akershus. Kra . 1923. es. Widerberg: Akershus festning. Det Norske Videnskaps-Akademi's<br />
skrifter. Oslo 1933. Fr. B. Walle m: St. Hallvard 1920 s. 212 og 15.<br />
(
32 AKERSHUS FESTNING OG SLOTT<br />
jetzundes ist er auch nicht hir ... Den zeiger wysszen wyr itzt<br />
altzo nicht zubekhommen: es were danne: das szie eynen hanen<br />
vor eynenn wecker habenn wolthen: Nichts deweynigen wollen<br />
wyr dartzu trachten: szo d:l: aldar vorharren wirdtt das szie einen<br />
zeiger bekommen sollen.»<br />
Etter dette kongelige løfte må man vel gå ut fra at hertugen fikk<br />
det ur han hadde bedt om. Det fremgår at det her er tale om et ur<br />
til bruk innendørs.<br />
Det er uvisst om slottet ved brannen i 1527 har hatt noe tårn ur,<br />
men fra midten av nevnte århundre finnes enkelte opplysninger.<br />
Slottsregnskapene fra 1557/58 ' beretter at det er betalt Peder<br />
Kleinsmed halvannen daler «for hans vmag hanndt haffuer stillitt<br />
seyerwerckitt her paa slotthett». Seierverket vendte mot borggården.<br />
Antagelig må det være oppsatt i 1540-årene da Peder Hansen<br />
Litle bygget den øvre etasje på sydfløyen, om det ikke var eldre. 2<br />
Fra 1550-årene har slottskirken hatt sin plass i denne bygningen.<br />
Uret står da også gjentagne ganger oppført på slottsprestens inven<br />
tarlis te .<br />
Det later til at uret jevnlig har slått seg vrangt og krevet reparasjoner.<br />
I 1597 eller -98 har Abraham Seiermaker hatt ansvaret for å<br />
holde uret i stand. I 1607 ble det seiermaker Jacob Smelter som tok<br />
på seg arbeidet. Hans regning kom på 18 rdl.: «for Slottens Seyeruerck<br />
hand af nye haffuer giort som var aldellis fordærffuit». Samme<br />
år laget Valentin Steinhugger «2 nye lodd tilSlottens Seiger<br />
med Jern udi».<br />
Til tross for all påkosting gikk det stadig nedover med verket.<br />
Ved en inspeksjon i 1618 ble det således notert: «Paa Borgegaarden<br />
: Et uferdig (brøstfeldig) Seyerwerck». - I virkeligheten var<br />
urets skjebne beseglet.<br />
På den tid var man i gang med store arbeider på Akershus med<br />
sikte på å skaffe et høvelig slottsanlegg og mere moderne befestninger.<br />
Sydfløyens borggård som bare rakk 12 il 15 meter ut fra<br />
bygningens vegg, skulle utvides til over det tredobbelte etter de<br />
planer som lå til grunn for kongens arbeider. Den øvre del av det<br />
store forsvarstårn
34 AKERSHUS FESTNING OG SLOTT<br />
1941 s. 173 ff.) antar at anskaffelsen må ha funnet sted i regnskapsåret<br />
1618-19 idet han henviser til at nevnte år er det eneste av<br />
årene 1618-29 for hvilket regnskap mangler. Det er imidlertid like<br />
tenkelig at uret er en gave og følgelig ikke har hørt hjemme i<br />
regnskapene, slikt forekom jo ofte. En rekke av landets kirker har<br />
således mottatt tårn ur, kirkeklokker og annet utstyr i form av donasjoner.<br />
1 Til slottet på Akershus var det rimeligvis kongen som<br />
skjenket seierverket, så meget mer som Christian N hadde en<br />
pasjon for tårn ur og jevnlig sørget for å anskaffe slike til slott og<br />
kirker.<br />
Den største av kirkeklokkene i tårnet 2 gjorde også tjeneste som<br />
slagklokke for uret. Den var støpt i Helsingør 1623 av Hans Kemmer,<br />
kongens «bøssestøber».<br />
I den følgende tid nevnes slottsuret ofte, og ikke sjelden er det<br />
under reparasjon. Et par av byens smeder har stelt med det og i<br />
1632 ble det reparert av seiermaker Jens Nielssøn. Senere har en<br />
annen urmaker, Jens Jensen Møller, gang på gang hatt det under<br />
behandling bl.a. i 1643 da han fikk 30 daler for arbeidet. I et bilag<br />
til regnskapet heter det at han «det Stoere Seigerwerch gandsche<br />
offuer alt haffuer forferdiget och Renuverit, saasom gi ort tuende<br />
Stoere Hiull, 2 driffuer (drev), 2 Thrinser med sine Bolter, 2 Wroe<br />
Lodder, Hammeren med sine stropper med andet mehre». Uroloddene<br />
hørte til sving armen som regulerte verket. Pendelen var<br />
jo ennå ikke oppfunnet.<br />
Akershus hadde sin glansperiode under Hannibal Sehesteds<br />
stattholderskap 1642-51. Han la an på å skaffe slottet et rikelig og<br />
storstilet utstyr. Her ble det ikke spart i noen retning. I 1647 ga<br />
han ordre om å bestille et nytt tårnur til en pris av 300 rdl. Oberst<br />
Benedickt Kress ved det trondhjemske regiment påtok seg å skaffe<br />
et slikt og fikk i den anledning 50 rdl. på hånden. Men bestillingen<br />
«kom i Confusion» og saken falt bort.<br />
Imidlertid sto det dårlig til med slottsuret. Ved inspeksjonene i<br />
1652, 56 og 65 er det i ustand, og i de følgende 16 år nevnes det<br />
l Således bekostet dronning Magdalene i 1734 det store seietverk til Christiansand domkirke.<br />
Enkedronning Juliane Marie sendte et seierverk og to gamle klokker til kirken i<br />
Fredrikstad . Privatfolk har i sin tid skjenket tåmur til Trondheims og Bergens domkirke,<br />
til lei rken i Moss og Brevik.<br />
2 G. Storm: AkershusSlot, 5.109. N. Nicolaysen : Norske Fomlevningers. 27.<br />
AKERSHUS FESTNING OG SLO TT<br />
overhodet ikke, antagelig har det vært helt ute av funksjon. I 1681<br />
lot kommandanten, oberberghauptmann Bostrup v. Schørt, verket<br />
reparere og forklarte ved den anledning at «die hiesige Schlosuhr<br />
nicht allein se hr verrostet ist, sondern einige Stiicke gahr darvon<br />
verlohren». Arbeidet ble utført av den senere byggmester på<br />
Akershus, Kolbjørn Gundersen (Øen), som var kyndig i alle mulige<br />
håndverk, deriblandt i urmakeriet. Senere har urmaker Nicolaus<br />
Lohman og Joen Eegh reparert verket, dog uten noe varig resultat.<br />
I 1705 beretter den daværende kommandant, oberst de Seue:<br />
«Saasom Slagwerchet i Festningen var saa meget blev en brøstfeldig,<br />
at det ej i ringeste kunde bruges, mens gansche til Foragt<br />
maatte blive hensat, Da som mand det iche formedels Arbeldz<br />
Schyld kand undvære, haver jeg til detz Reparation og Fuldferdigelse<br />
maattet antage de her ankommende 2de Uhrmagere Hans<br />
Jochum Wagener og F. Gørtz». Etter sin kontrakt mottok de 20 rdl.<br />
som arbeidslønn, dessuten 22 rdl. 66 skill. for 4 bismerpund jern<br />
og 13 tønner trekull. Ved en besiktelse 2 år senere er det bemerket:<br />
«Et gammelt Jern Seigerwerch, som Hr. von Schørt l hans tid<br />
haver ladet forferdige. Er nu siden word en reparert och med en<br />
Perpendicul inrettet, at det gaar nogenledes correct ... ». Protokollasjonen<br />
gir her den verdifulle opplysning at de to urmakere ikke<br />
bare har reparert verket men også modernisert reguleringen.<br />
Svingarm-regulatoren ble altså avløst av pendelen i 1705. l<br />
I 1718 hadde urmaker James A/len en større kontrakt på reparasjon<br />
av verket og fikk det i orden. Men da uret i den følgende tid<br />
ble totalt forsømt, måtte det atter gi tapt og var ute av funksjon i<br />
mange år.<br />
Slottet er nå inne i en forfalls- og nedgangsperiode og meget av<br />
inventaret går til grunne. For urets vedkommende er det betegnende<br />
hva besiktelsesmennene i 1731 forteller: «Slaugverket kunde<br />
mand ikke komme ind til, for der hafdes ingen Nøgell, mens<br />
samme saaes gjennem nogle Sprunger (sprekker) at være ubruge<br />
lig» .<br />
Siden kom det bedre tider. I årene 1738-43 ble slottskirken på ny<br />
satt i ordentlig stand. Den kjente urmaker Peder Nøttestad fikk nå<br />
seierverket til reparasjon. Endelig var det kommet i kyndige hen<br />
l Til sammenlikning kan det nevnes at uret i Magdeburg domkirke ble ombygget til<br />
pendeigangi 1694.<br />
35
AKERSHUS FESTNING OG SLOTT<br />
Fig. 8. Høyesteretts gulvurav Peder Jensen Nøttestad. (Ca. 1750.) Fig. 9. Urskiven.<br />
ket, men uret hadde svakheter som mer og mer gjorde seg gjeldende.<br />
Det ble da. besluttet å bytte ut det gamle verk med et nytt av<br />
tidsmessig konstruksjon. 11931 ble et slikt anskaffet fra Johs. Dahl,<br />
Moss, og montert av urmaker Alf Lie som nå hadde overtatt tilsynet.<br />
Uret har automatisk opptrekk, slik at betjeningen er redusert<br />
til det minst mulige. Viserverk ble anbrakt også mot Piperviken og<br />
fjorden, hvor det før bare var blindskiver. Utgiftene kom i alt på<br />
ca. 3200,- kr.<br />
Det gamle seierverk (fig. 7) har fått tåle mange og store inngrep i<br />
tidens løp, meget er utskiftet og meget er kommet til. Men så går<br />
også dets historie helt tilbake til omkring 1619, intet annet kirkeur i<br />
landet kan gjøre krav på en liknende ansiennitet. Det nyter nå sitt<br />
otium på en reservert plass i Blåtåmet.<br />
På Akershus fantes også et annet ur av betydelig interesse. Det var<br />
plasert innendørs ved Overhoffretten. Denne domstol var opprettet<br />
i 1666 istedenfor herredagene som øverste dømmende instans i<br />
AKERSHUS FESTNING OG SLOTT 39<br />
<strong>Norge</strong>. Den felles Høyesterett for de to riker hadde sitt sete i<br />
København.<br />
Uret i Overhoffretten 1 omtales i midten av 1700-årene som et av<br />
de offentlige ur. Det sorterte under rettens preses, ikke under<br />
slottskommandanten. Peder Nøttestad hadde tilsynet på den tid<br />
og etter ham Jørgen Rømer.<br />
I 1780 meddeler et reskript: «Det værelse paa Agershuus Slot,<br />
hvor Overhofretten nu holdes, er saa forfaldent, at Loftet er ferdig<br />
at falde ned». Det følgende år kjøpte staten en herskapelig eiendom<br />
inne i byen, Rådhusgaten 13. Dit flyttet da retten. - 11797 ble<br />
domstolen avløst av Stiftsoverretten, og eiendommen fikk siden<br />
navnet «Stiftsgården». Etter 1814 holdt Høyesterett til der i 6-8 år.<br />
Oppe i justisbygningen hvor Høyesterett nå holder til, står et<br />
stort, elegant gulvur med Nøttestads signatur (Fig. 8 og 9).<br />
Sannsynligheten taler for at det opprinnelig har hørt hjemme hos<br />
Overhoffretten på Akershus, hvor det vel har avløst et eldre. Siden<br />
har det fulgt med til Rådhusgaten og via Stiftsoverretten avansert<br />
til Høyesterett.<br />
Nøttestads ur er et praktstykke, innkjøpt av Overhoffretten i<br />
1759. Verket er utstyrt med klokkespill, tallringen forsølvet og ornamentene<br />
forgylt. Den høye gulvkassen som skriver seg fra samme<br />
periode, er et meget vakkert arbeid med gode proporsjoner og<br />
flotte utskjæringer. I senere tid er alle flater dekket med maling i<br />
eketre-mønster.<br />
lOverhoffretten holdt lenge til i annen etasje i «Jomfrutårneb) under Christian IV's<br />
«gyldne kammer» . Der ble den antagelig inntil omkring midten av 1700-tallet. I 17?2 lå<br />
tårnet i ruiner. 11775 fortellerG. Schøning: «Over (Slots-)Kirken er en storSal, paa hvilken<br />
Ober-Hof-Retten bliver holdet». Se også G. Storm: Akershus slats. 116 og 130.<br />
H. Sinding Larsen: Akershus Il. s. 110-11. Arna Berg: Akershus slott i 1600-1700 årene I. s.<br />
187.
(<br />
CHRISTIANIA<br />
Tidsrommet fra byens grunnleggelse (1625) til midten av århundret<br />
var for hovedstaden en periode med uro og nydanneIser på<br />
mange områder. Mange flyttet inn fra landdistriktene, men et<br />
betydelig tilskudd i tiden 1630-60 og lenger utover fikk Christiania<br />
også fra utlandet. Omkring 1650 da den første byggeperiode var<br />
ebbet ut, lå innbyggertallet på ca. 5000.<br />
Krig, farsott og branner satte nok en bremse for byens utvikling,<br />
men likevel ble årene 1640-1690 en meget rik fremgangstid for<br />
byen og landet forøvrig. En hovedlinje i den økonomiske utvikling<br />
etter 1650 er den stigende konsentrasjon av økonomisk makt i<br />
byen på få hender.<br />
Da tredveårskrigen var slutt, kom det nytt liv i trelastutførselen<br />
fra Østlandet. r 1662 fikk byene som så mange ganger før, enerett<br />
(privilegier) til all varehandel og håndverksdrift. Det nye var at de<br />
også fikk monopol på trelasteksporten. Disse privilegier ble imidlertid<br />
i praksis· uthulet ganske sterkt. Eksempelvis hadde en rekke<br />
ladesteder etterhvert skaffet seg samme rettigheter som byene. 1<br />
Christiania hadde en god havn og en betydelig del av Østlandets<br />
trelasteksport ble etterhvert av driftige kapitalsterke trelasthandlere<br />
ledet over byen som utskipningssted.<br />
Ved navigasjonsakten av 1651 ble hollandsk skipsfart trengt ut<br />
av den viktige fraktfart på England og engelske og norske skip tok<br />
over. Særlig etter Londons brann i 1666 tok vår trelasthandel på<br />
England seg kraftig opp. Ved siden herav vokste det frem en norsk<br />
handelsflåte som brakte hovedstaden store inntekter. Kort sagt,<br />
omkring århundreskiftet sto Christiania godt rustet i økonomisk<br />
henseende.<br />
r 1709 brøt den langvarige krig med Sverige ut. Det meste av vår<br />
handelsflåte gikk tapt, handelen avtok og Christiania ble plyndret<br />
under Karl XII's beleiring av Akershus. Byen led lenge under føl<br />
t Sverre Steen: Det norske folks liv og historie gjennom tidene. V. s. 337. Oslo 1930.<br />
C HRI STI AN IA 41<br />
gene av disse begivenheter, men omkring 1740 begynte en ny og<br />
varig oppgangsperiode. r første rekke var det atter trelasthandelen<br />
som brakte redningen, men samtidig ble importhandelen et viktig<br />
ledd i næringslivet. - r Christiania hadde det dannet seg et velstående<br />
handelspatrisiat som sto i nær kon takt med vest-Europa, i<br />
første rekke med England. Ved slutten av århundret og i begynnelsen<br />
av det følgende, kulminerte oppgangen med glimrende<br />
konjunkturer under den amerikanske frihetskrig, den franske revolusjon<br />
og Napoleonsårene. Englands fredsbrudd i 1807 og krigen<br />
med Sverige brakte en fullstendig omveltning i norske forhold<br />
i sin alminnelighet og i hovedstaden i særdeleshet. Handelen med<br />
England opphørte, de florisante tider var forbi 1 og nødsårene med<br />
statsbankerott, kriser og tallrike fallitter fulgte. Først omkring 1840<br />
var byen kommet til krefter igjen.<br />
Folketallet gir et klart bilde av byens utvikling i 1700 og 1800årene.<br />
Fra vel 5000 ved utgangen av 1600-årene sank tallet til ca.<br />
4000 i 1721. r 1769 var det kommet opp i 7496 og i 1801 bodde det<br />
9527 mennesker i Christiania inklusive forstedene og festningen.<br />
Ennå lå byen langt tilbake sammenliknet med Bergen som hadde<br />
18080 innbyggere, domkirkens landsogn iberegnet. Først i 1840<br />
sto de to byer med omtrent det samme innbyggerantall - ca.<br />
22000, og ved laugstidens utløp i 1869, hadde Christiania 64 935<br />
innbyggere mot 33 340 i Bergen.<br />
OFFENTLIGE UR<br />
Hellig Trefoldighets kirke<br />
Bygningen lå ved byens torv omtrent der hvor Johanneskirken<br />
senere ble oppført. Torvet var hovedstadens offisielle sentrum. På<br />
sydsiden lå rådhuset, mot øst rådmannens gård, like i nærheten<br />
latinskolen og prestegården. Ute på plassen sto
46 CHRISTIANIA<br />
set og med stor Fliid og Umage forbedret og reparerede saa det intet<br />
fandtes atutsætte ... »<br />
I 1892 ble uret påny underkastet en hovedreparasjon og forsynt<br />
med Grahams-gang og nytt transportverk til skivene. Dette arbeid<br />
ble utført av den svenske urmaker Linderoth. Men slagverket som<br />
var utslitt, ble først erstattet med et nytt i 1934 - en gave fra<br />
Selskabet for Oslo Byes Vel. Det ble levert av Johs. Dahl, Moss, og<br />
oppsatt av urmaker Alf Lie. I 1964 ble slagverket av 1934 byttet ut<br />
med den opprinnelige som nå var reparert. (Fig. 10).<br />
PRIVATE UR<br />
I borgerlige hjem var utstyret meget spartansk lenge etter byens<br />
flytning. Det fantes heller ikke mange hjem innen den velstående<br />
forretningsstand som var særlig rikt utstyrt. Men noen var det jo og<br />
dertil korn at mange høyere embetsmenn hadde bopel i byen eller<br />
nærved.<br />
Av kunstsaker fra de første år av Christianias historie er det lite<br />
tilbake. Dette gjelder ikke minst ur av forskjellig slag. Noen er vel<br />
strøket med under de mange branner som byen har vært hjemsøkt<br />
av, andre er kassert i tidens løp. Her er det å merke at viktige<br />
oppfinnelser og forbedringer i urmakerfaget trengte inn nettopp<br />
mot slutten av 1600-årene. Verk av eldre konstruksjon gikk derfor<br />
ut av konkurransen, de som overlevet vandret for det meste ut på<br />
landsbygden og sporene etter deres ferd fra byen er forlengst utvisket.<br />
Men selv om vi således ikke kan peke på ur som beviselig har hørt<br />
hjemme i hovedstaden i 1600-årene, må det fremholdes at det<br />
finnes flere som etter all sannsynlighet er kommet derfra. Under<br />
enhver omstendighet representerer de typer som utvilsomt har<br />
forekommet i Christiania. Det gjelder her de egentlige bruksur.<br />
I et tidligere avsnitt er omtalt at flere jern-ur av renessansetype er<br />
brakt for dagen i senere tid og at ett eller annet av dem opprinnelig<br />
kan ha stått i det gamle Oslo. Like sannsynlig er det da også at noen<br />
har hørt hjemme i Christiania.<br />
Etter 16S0-årene var det stort sett slutt med importen av den slags<br />
ur bortsett fra visse overgangsformer.<br />
C HRI STIANIA<br />
Fig. 11 og 12. Klosterur fra Friesland . (Norsk Urmuseum .)<br />
I den følgende tid merker man særlig forbindelsen med N ederland.<br />
Nå dominerer «klosterurene» av eldre typer. Mesteparten er<br />
fra Friesland, noen fra Groningen, Holland eller andre provinser. I<br />
Norsk Urmuseums samlinger er klosterurene representert ved karakteristiske<br />
eksemplarer (fig. 11 og 12).<br />
Mot slutten av 1660-årene endrer disse forhold seg. Den voksende<br />
skipsfart førte med seg en merkbar stigning i importen av urverk<br />
til Christiania. Nå hentes de mest fra England og typene er helt<br />
forskjellige fra de nederlandske. «LanterneUlene» (fig. 14) tar klosterurenes<br />
plass og veggur av andre former dukker opp. De engelske<br />
gulvur som nå begynner å komme (fig. 13 og 15) atskiller seg likeledes<br />
fra de nederlandske. Norsk Urmuseum har flere gode arbeider<br />
fra denne periode og man kan treffe på en del i privat eie. - Byens<br />
skifteprotokoller som begynner i 1692, vitner om at ur bare forekommer<br />
i engere kretser, men der kan det være flere samlet under<br />
ett tak. Ved skifte i 1693 etter rådmann Peder Leuch, en av byens<br />
trelastgrosserere, nevnes «et engelsk Lommewerch af hviid Sølv til
CHRISTIANIA<br />
Fig. 13. Engelsk gulvur av Ion Wise, London. (Ca . 1685.) Fig . 14. Engelsk lanterne-ur av<br />
messmg. Thomas Tompion (1671-1719). British Museum. Fig . 15 . Engelsk gulvur av Isaac<br />
Papavoine, London. (Ca . 1690. )<br />
14 Rd" et gammelt do. til 4. Rd., et messing Seierwerch (antagelig et<br />
lanterneur) til 5 Rd.», og blant det faste inventaret slagverk.<br />
Tilgangen av utenlandske ur fortsetter i begynnelsen av 1700-tallet,<br />
synker under ll-årskrigen og det følgende år for så å ta seg opp<br />
igjen fra slutten av 1730-årene. Det kommer også norske ur på<br />
markedet, men likevel vokser importen stadig. Grunnen er ikke<br />
bare at byens innbyggerantall øker, men også at velstanden og<br />
levestandarden stiger. Østlandets forretningsliv sto på den tid i<br />
livlig forbindelse med Storbritannia, og særlig gjaldt dette for<br />
Christianias vedkommende. Den overveiende del av de fremmede<br />
ur fortsatte å komme fra England, mest fra London, hele århundret<br />
ut og en del inn i neste. Det dreiet seg her vesentlig om gulvklokker<br />
og et stort antall lommeur.<br />
Selvsagt er det også innført ur fra andre land, således enkelte<br />
C HR ISTIANIA 49<br />
gulvur fra Nederland, taffel ur, konsolur og finere lommeur fra<br />
kjente pariserfirmaer som le Roy, Bertoud, Breguet, Dubols m.fl.,<br />
samt forskjellige verk fra Danmark, Belgia og Tyskland. Men dette<br />
har vært en import av mer individuell karakter bortsett fra leveranser<br />
fra Larpent og Jørgensens urfabrikk i København. Den spilte<br />
ihvertfall liten rolle sammenliknet med hva det korn fra England.<br />
Ved siden av importen fra utlandet kommer så et betydelig antall<br />
større ur fra byens egne verksteder.<br />
Å dømme etter hva det ennå er igjen må tallet på de ur som<br />
Christiania skaffet seg i dette tidsrom ha vært ganske anseelig når<br />
man tar i betraktning at byen i 1801 bare huset ca. 9500 inn byggere.<br />
Krigen og de påfølgende vanskelige tider førte til en sterk reduksjon<br />
i importen av ur. Da denne igjen korn i full gang hadde den<br />
skiftet både opprinnelse og karakter. Nå kommer urene vesentlIg<br />
fra fastlandet, mest fra Frankrike og Sveits, hvis elegante arbeider<br />
fortrengte de engelske.<br />
Det som her er sagt gjelder utelukkende de bedre og dyrere verk.<br />
Dessuten har byen i annen del av 1700-årene innført et betydelig<br />
antall simple og billige treur fra Tyskland, noe som fortsatte lang tid<br />
fremover under skiftende former. Fra Sverige korn «Mora urene» og<br />
fra Danmark
62 CHRISTIANIA<br />
Mand fra Lister Læhn» død i hans hus, og en måned senere er<br />
urmakeren selv fulgt til graven «med alle Kloeker og den største».<br />
Kolbjørn Gundersen Øen var urmaker, kompassmaker, smed,<br />
snekker og byggmester. I 1681 har han hatt seierverket på Akershus<br />
under behandling, verket var i ustand og dessuten helt nedrustet.<br />
Kolbjørn fikk uret reparert, men hadde sine vanskeligheter med å få<br />
utbetalt honoraret. Senere kom han i kongens tjeneste som« bestaItet»<br />
byggmester på festningen. Ved sin død var han bosatt på<br />
Hovedtangen 1 som tilhørte festningsområdet. _ I skifte etter ham<br />
oppføres bl.a.:<br />
1 Trøch Verch med stempler til<br />
1 gl. Seier Verch i Dend Daglig Stue<br />
llidet lomme Verch<br />
llidetVerch som er gandsche wferdig<br />
1 Malmklocke til et lid et Seier Verch<br />
Dend Sahlig Mands Whrmager Redschab<br />
16 Rd.<br />
6 Rd.<br />
3 Rd.<br />
2 Ort 16 Sko<br />
10rt 8 Sk.<br />
4Rd.<br />
Inger Uhrmager er begravet i 1708. Hun arvet urmakerforretningen<br />
etter sin mann.<br />
Johan Didrich Lohman (Laumand) kjenner vi bare fra rettsprotokollene.<br />
Han har vært i en batalje med Jens Peruehmager og er<br />
kommet ille fra det. Siden har han stevnet peruehmageren for<br />
byretten og i mars 1700 fått ham dømt til en bot for voldsforbrytelse.<br />
Peruehmageren på sin side klaget til Overretten. Der anføres<br />
det «at Jens Lidemareh tillige med Underoffieeren Johan Hass er<br />
indgaaen i Johan Laumand Uhrmagers Logement, huor Johann<br />
Hass hafver borttagit med magt en Kaarde, som hand hafver draget<br />
udaf Balgen fra Uhrmageren, da denne ikke anderIedis kunde<br />
magte. Jens Lidemareh derefter tog Balgen og foraarsagede det<br />
Overfald, att Uhrmageren maatte undrømme sitt Cammer. Da de<br />
med disse koster, den ene med Kaarden, den anden med Balgen,<br />
ere bortgangne, kommer de derefter anden sinde og støder an paa<br />
Uhrmagerens Cammer oe will samme opbryde ... » Men overhoffretten<br />
fant «at dend tvist, som hafver veret imellem dend Under<br />
Offiee:er oe Johan Uhrmager om Kaarden, kand peruehmageren<br />
Jens Lldmarek eJ undgielde for ... , hvorfore de ergangne domme<br />
for Woldsbøder ophæfvis, eftersom Uhrmageren Self falder fra<br />
Sagen».<br />
1 A. CaUett: Gamle Christiania-Billeder s. 204 o.f.<br />
CHRISTIANIA 63<br />
Nicolaus Lohman har heller ikke vært særlig krigersk. I mars 1700<br />
har han stevnet Elias Bundtmager og fått dom på ham: «Eftersom<br />
Ellias Wilbom effter de i Aeten indførdte Pro ufs Eedelige Tilstand<br />
hafuer forfuldt Nieolaj Uhrmager langs Gaden med blaatte Kaarde,<br />
Sehieldzord og Kiep, thi Confirmeris dend indstefnte Byetings<br />
Dom hermed, oe Ellias Wilbom dereffter at bøde trende gange 40<br />
lod Sølf, oe til omkostning effter bern elte Doms Ordr.»<br />
Av regnskapene fra Akershus slott fremgår det at Lohman har<br />
drevet sin virksomhet i Christiania allerede i slutten av 1600-årene.<br />
Han fikk borgerskap der i 1702 efterat hans prøves tykke var sensurert<br />
og godkjent av smedelauget. Senere sto han oppført som laugsmester,<br />
og hans navn er innført på mestertavlen av 1705. - I 1702 ble<br />
han gift med Malene Danielsdatter som overlevet ham til 1722. Han<br />
er begravet 1711 på Vaterlands kirkegård. Ved begravelsen ble det<br />
«ringet med 12 Klokken oe de 2 mindste». Efter skiftet å dømme har<br />
han sittet i forholdsvis gode kår.<br />
Både Johan og Nieolaus Lohman var av dansk herkomst. I København<br />
omtales flere urmakere av samme slektsnavn, bl.a. i 1689,1722<br />
og 1728. 1 Se også under Kristiansand.<br />
Joen J. Eegh hadde slottsuret under behandling i 1701.<br />
Hans Joachim Wagener og F. Gørtz fikk i 1705 tilsammen 22 rdl. 60<br />
skill. for en større utbedring av foran nevnte verk. I regnskapet<br />
omtales de som tilreisende. Senere hører man intet om dem. Antagelig<br />
har det vært vandrende svenner fra Tyskland. - Under sitt<br />
arbeid med slotts uret har de som tidligere nevnt også modernisert<br />
reguleringen ved å ombygge den til pendelgang. (Se s. 35.) Denne<br />
opplysning er av betydelig interesse ved bedømmelsen av tidspunktet<br />
for pendelreguleringens innføreise i <strong>Norge</strong>.<br />
James Al/en var født 1684 i Theberton, England. Han tok borgerskap<br />
i Christiania i 1719 og arbeidet der til sin død i 1744. I norske<br />
dokumenter er hans navn ofte blitt tilJacob Alling.<br />
Allen må være kommet til Christiania et års tid eller mer før han<br />
fikk borgerskap der. Han har betalt krigsstyr i 1718 og reparert<br />
slotts uret samme år. Derimot har han intet å gjøre med uret i Vår<br />
Frelsers kirke. Som mange andre av byens håndverkere hadde han<br />
verksted og utsalg i strøket mot vollene hvor han eiet et hus i<br />
øvregaten (Nedre Vollgate). Noen større bedrift var det ikke, og<br />
I Beering Liisberg: Urmagereog ureiDanmark. Kbh. 1908.
64 CHRISTIANIA<br />
boet etter hans død viste nærmest underskudd. Forretningen ble<br />
fortsatt av hans hustru. I hvert fall satt hun med borgerskapet da det<br />
ble revidert av politimesteren året etter.<br />
Kie/d Michelsen Storm er begravet i 1732. Han var sønn av Michel<br />
Kieldsen Smed, som bodde i «Smedegaarden» ved Akerssagene<br />
straks ovenfor «Nedre Mølle». Kield og hans søsken tok morens<br />
slektsnavn Storm. En av brødrene var Johan Storm, sogneprest i<br />
Våge (Vågå) 1745-76, far til dikteren Edvard Storm. - Det fremgår at<br />
Kield Storm har oppholdt seg en tid i London hvor han arbeidet i<br />
sitt fag. Senere var han bosatt i Christiania. Et par av hans gulvur er<br />
bevart. De har gode verk og vakre messingskiver med rike graverInger.<br />
Ved registreringen i Kield Storms dødsbo er det gjort rede for de<br />
ur - 16 i tallet - som han hadde liggende til reparasjon. Mesteparten<br />
var engelske og tilhørte mere fremtredende menn i byen. Således<br />
eiet Johan Theiste et stueur og justisråd From «et messing Stødser<br />
Værck» (antagelig et lantemeur). Et gammelt lommeur og en veggklokke<br />
tilhørte «en Bunde på landet», to lommeur hørte hjemme i<br />
Halden o.s.v. Blant dem som var oppnevnt til registreringen var<br />
Peder Jensen Nøttestad som skal omtales senere.<br />
Daniel Emanue/ Prætorius (Prigtori) var fra Sorø og sto læren og<br />
mesteråret hos J.N. Witte i København, hvor han tok borgerskap i<br />
1714. Siden dr.og han til Christiania, fikk borgerskap i 1727 og døde<br />
der i trange kår i 1745. Han var gift med Perdine Henningsdatter<br />
Donius. Det heter i 1734 at han «ernærer seg kummerlig, dog<br />
hederlig, ved små Uhrværker at arbeide paa». Hans kontrovers<br />
med Erich Kleinsmed om tilsynet med tårn uret i Vår Frelsers kirke<br />
er omtalt s. 43-44. Vi har sett et av hans gulvur fra hans virksomhet.<br />
Det er ganske fagmessig gjort, men kan ikke regnes som et fint<br />
arbeid. Verket har slagskive, en konstruksjon som ble brukt av<br />
danske urmakere lenge etter at den var forlatt i England.<br />
Anders Strømboe fikk borgerskap i 1728 og døde i 1732. Han har<br />
hatt et vel utstyrt verksted. I skiftet etter ham oppføres bl.a.: en<br />
snittbenk med tilbehør, en dreiebenk med fullt redskap, en slipebenk<br />
med kobberskive, en do. med blyskive, forskjellige urmakerverktøy,<br />
glass til Niirnberger-ur, håndstener til 9 dalers verdi,<br />
alfabetstempler o.S.V. Det hele er anslått til 57 rdl. og omvurdert til<br />
det halve. Boet viser underskudd. Det er anmerket at Johannes<br />
C HRI STIANIA<br />
Theiste hadde innlevert et ur til en verdi av 30 daler, til reparasjon<br />
hos Anders «men hvor V ærked er afbleven, ved Encken icke».<br />
Ingen av de urmakere som har vært nevnt hittil, har gitt noe synderlig<br />
bidrag til fagets utvikling her i landet. Anderledes forholder det<br />
seg med den mester som skal omtales i det følgende, Peder Nøttestad,<br />
en mann av betydelig større dimensjoner.<br />
Peder Jensen Nøttestad l fra Ottestad sogn i Stange, Hedmark, var<br />
født i 1693 og ble begravet 1. juli 1763 i Christiania. Han kom fra et<br />
meget velstående hjem. Faren som døde i 1717, eiet Ringnes, en av<br />
bygdens større gårder. Moren tilhørte en gammel og ansett slekt<br />
som eiet Nøttestad. Det var en betydelig eiendom med flere husmannsplasser<br />
«saavel som det ved Laugen Elv i Faaberg beliggende<br />
Lagesildfiske». Men sin hustru arvet han en del av gården Bryn i<br />
øyer etter sin svigerfar prost Monrad.<br />
Det ser ut til at Nøttestad har begynt sitt arbeid i urmakerfaget<br />
som autodidakt, hans eldste klokker er da heller ikke av særlig høy<br />
kvalitet. Det var først etter at han ut i 1720-årene hadde gjennomgått<br />
en fagmessig utdannelse i England at han utviklet seg til å bli<br />
den mester i faget som han med rette har fått ord på seg for å være.<br />
Den 21. april 1730 fikk Nøttestad Kgl. bevilling til å drive sitt<br />
håndverk i Christiania uten å behøve å ta borgerskap eller å inntre i<br />
lauget. Byrådet har ansett det ønskelig å sikre seg en mester med<br />
hans spesielle kvalifikasjoner, den engelske urmakerkunst som han<br />
hadde lært, nød jo stor anseelse over hele Europa. Magistraten har<br />
ved utstedelsen av bevillingen ført til protokolls: «Lært sitt Haandværk<br />
i London under nogle Aar». Senere har Nøttestad også<br />
opholdt seg i København på kortere eller lengre besøk. I det hele har<br />
han ofret meget på å skaffe seg full og tidsmessig utdannelse i faget<br />
og innsikt i profesjonens «videnskab». Hans interesse for håndverket<br />
har gått foran alle andre hensyn. For å betale sin «studiegjeld»,<br />
solgte han sin odelsrett til Ringnes, og to år senere lot han eiendommen<br />
Nøttestad med tilliggende herligheter gå til auksjon.<br />
I 1734, under et opphold i København, innleverte Nøttestad en<br />
ansøkning om privilegium som urmaker i Christiania by og distrikt.<br />
Han skriver bl.a.:<br />
' A rna Berg: Peder Nøttestad, St. Halvard 1949 s. 89 0.1.<br />
65
68 CHRI STIANIA<br />
Rømer fra Christiania, søkte om rett til å nedsette seg i byen.<br />
Kongen lot saken undersøke av stiftamtmannen F.O.v. Rappe,<br />
som erklærte at det var arbeid nok for to mestre, hvilket høres<br />
rimelig ut. Byen som hadde overstått følgene av Den store nordiske<br />
krig, var nå i fremgang og talte omkring 7000 innbyggere.<br />
Rømer fikk sin bevilling, og i 1754 kom ennå en ansøker til, nemlig<br />
Halvor Haavelsen.<br />
Men Nøttestad var og ble den anerkjente mester i hovedstaden<br />
og det falt da også naturlig at tilsynet og vedlikeholdet av de<br />
offentlige ur ble overdratt ham. I 1742-43 hadde han utført en<br />
inngripende reparasjon av slottsuret på Akershus, bevilling som<br />
slottsurmaker fikk han ved kgl. res. av 8. aug. 1747. Dessuten<br />
passet han uret i Overhoffretten. Tårnuret i Oslo hospital tilså han<br />
etter regning inntil han overtok dette arbeid fast i 1751. «Opvartningen»<br />
av uret i Vår Frelsers kirke fikk han i 1755 etter Erik Smed<br />
som hadde passet verket nesten helt fra det ble oppsatt.<br />
I de offentlige arkiver finnes det ikke få opptegnelser som berører<br />
Nøttestad og hans arbeid. Vi ser at han har vært en mann med<br />
levende interesse for sitt håndverk, en idealist i alt som angikk<br />
faget. Ved sitt privilegium - som i de første 14 år var eksklusivt <br />
hadde han den beste anledning til å skaffe seg et godt og sikkert<br />
utkomme hvis han hadde lagt an på å produsere kurante salgsvarer<br />
og å drive med reparasjoner, men en virksomhet av denne art<br />
stemte lite med hans innstilling. Det som fanget hans interesse var<br />
arbeide med å lage verdifulle og gedigne verk, helst med konstruksjoner<br />
av mere komplisert art. Det er betegnende at det eneste<br />
ur som fantes i hans verksted da registreringen ble holdt etter<br />
hans død, var et stort verk med klokkespill. Men den slags arbeid<br />
ga dårlig fortjeneste. Forretningsmann var Nøttestad ikke, og bedriften<br />
gikk etterhånden sterkt tilbake. Mesteren levet i trykkende<br />
kår, og da han døde var boets hele overskudd bare 250 rdl.<br />
Mens det således sto dårlig til med Nøttestads økonomi, nød<br />
han stadig stor aktelse som en ener i utøvelsen av sin kunst. Dette<br />
fremgår ofte av dokumentene. Her skal bare nevnes et enkelt tilfelle:<br />
I 1749 sendte Nøttestad inn klage over «den Fornærmelse, hand<br />
i sin Næring tilføies ved det, at Jørgen Rømer er bleven tilladt at<br />
øve sin Uhrmager-Profession i Byen.» I sin uttalelse i den anledning<br />
skriver byens magistrat:<br />
CHRISTI ANlA<br />
Fig. 19. Taffelur av Peder Jensen Nøttestad . (Bogstad gård .)
70 CHRI STI ANI A<br />
«Det er enhver bekjendt her paa Stædet at Peder Nøttestad udi<br />
sin Profession har bragt det saa høit, at ingen endn u har her i<br />
Landet kunnet aflagt Prøver som han . . . Det er ligesaa bekjendt,<br />
at bemeldte Nøttestad er en meget fattig Mand og haver liden<br />
Fortieneste, men om det rejser sig af de udi hans Supplique allerund.<br />
anførte Aarsager er os ubekiendt. Dog synes hans Andragende<br />
at have Grund derudi, at ifald Supplicanten havde appliceret<br />
sig alle ne udi det ordinaire og a!rnindelige Uhrmagerarbeide,<br />
havde hans Fortieneste været større . . . Saa at han ved at raffinere<br />
Kunsten snarere har sat sig tilbage end forbædret sig ... »<br />
Fra Nøttestads verksted er det ned gjennom årene levert et stort<br />
antall gulvklokker og taffelur (Fig. 19), og mange finnes ennå<br />
spredt omkring i landet. De står gjennomgående fullt på høyde<br />
med de beste engelske arbeider.<br />
Når det gjelder verk med klokkespill og andre spesielle innretninger,<br />
har ingen annen norsk urmaker levert så mange som Nøttestad.<br />
Et av hans musikk-ur står på Folkemuseet på Bygdø, et<br />
annet på Maihaugen, gulvuret i høyesterett er tidligere omtalt (s.<br />
38). På Københavns Urmakerlaugs jubileumsutstilling i 1930 var<br />
samlingens første nummer et særdeles vakkert og fint utført taffelur<br />
av Nøttestad, l det tilhørte den danske konge Chr. VII og har<br />
vært i dronning Sophie Magdalenas eie. Foruten den vanlige innretning<br />
for tidsintervaller og datum, har uret klokkespill, fremstilling<br />
av månens faser og dyrekretsens tegn. Kassen er av ibenholt<br />
med forgylte bronseornamenter, bunnplaten rikt og vakkert siselert.<br />
På skiven er gravert en kongekrone og kongelige initialer.<br />
Nøttestad har også laget lommeur.<br />
Et ekvipasjeur av Peter Nøttestad korn i 1968 for dagen igjen i<br />
København. Det ble kjøpt i 1740 av Christian VI. Urets store sølvkapsel<br />
er et fint stykke gullsmedarbeid med kongens navnetrekk.<br />
Nøttestad har inngravert på uret:<br />
Aar Maaned Dag Stund som her paa tegnet ere<br />
For Sjette Christian af Guds velsignet være<br />
Gud fryd her Kongens Sjæl saa laenge Mand kand naae<br />
og lad hans Arve-Stoel til Dommens Dag bestaae.<br />
Uret er innlemmet i de kronologiske samlinger på Rosenborg Slot.<br />
(Fig. 20 og 21.)<br />
I <strong>Norge</strong>s unnakerforbunds Tidsskrift nr. 12 for 1930, s. 198 o.f.<br />
Fig. 20. Ekvipasje ur av<br />
Peder Jensen Nøttestad.<br />
Fig. 21. Sølvkapsel til<br />
ekvipasje-ur fig. 20.<br />
(RosenborgSlott.)<br />
C HRI ST I ANI A
76 C HRISTIANI A<br />
«Den lille Gave Naturen har givet mig til at udfinde, den haver<br />
jeg forsøgt at anvende i Uhrmager-Kunsten, og er jeg saaledes<br />
bleven ferdig med et Stue-Uhr, der viiser og slaaer sine Tiimer<br />
nøyagtig, men haver desuden den Indretning, at det hver tolvte<br />
Tiime avspiller en Psalme, ikke med Klokkespil, men med Piber.<br />
Og naar denne Psalme er paabegyndt, fremkommer fra den ene<br />
Side de 12 Apostle, og naar de passerer forbi en siddende Christus<br />
Figur, snoer enhver sig til ham, drejer sig derefter igjen og endelig<br />
tilsammen gaaer ud ad en Dør paa den anden Side . . . Dette<br />
Kunst-Stykke, har ingen før mig her haft at forevise, hvorfore jeg<br />
haaber, at adskillige skulle faa Lyst at besee det, især da det er<br />
gi ort aven Nordmand og som næsten har vært sin egen Læremester.<br />
De Høye og Respective som vil beære mit Huus paa Grønland,<br />
innbydes herved ydmygst og ærbødigst, og er jeg til alle Tider villig<br />
mod en selvbehagelig Doucør at opvarte med dette Uhrs Foreviisning<br />
... »<br />
Annonsen vakte forbitrelse blant byens urmakermestre. Den ble<br />
ansett som en lite passende reklame, og det forbedret ikke saken at<br />
annonsøren var en outsider. To år senere ble saken akutt. Lund var<br />
da flyttet til Christiania og hadde tatt mesterskap. Han rykket inn<br />
en spaltelang annonse i byens avis og uttaler der bl.a.:<br />
«Efterat jeg i Itzehohe udi Holstein hos Mester Nicolaj Knobbe<br />
havde udstaaet min Lære i Uhrmager-Professionen efter meddelt<br />
Lære- Brev datert den 12 mai 1763 - er jeg i Christiania arrivert som<br />
udlært Svend samme Aar. Men i aaret 1722 erhvervede jeg mit<br />
Borgerskab som Mester Uhrmager her paa Stedet. Men næste aar<br />
har jeg for at opfylde Kongelige Laugs-Articuler, foreviist i Lauget<br />
det for Uhrmagerne allernaadigst anbefalede Mester-Stykke, som<br />
ble approberet ... Da jeg har erfaret, at adskilligt Udenlands<br />
Uhrmager Arbeide indføres, hvorved Pengene udbringes og gode<br />
Genier tab er Lyst og Ævne til at udføre de nødvendige Deseins til<br />
Professionens Fremgang her i Landet, bekiendtgjøres herved for<br />
alle gode Patrioter, som maatte behøve følgende Slags Uhrer:<br />
Taarnuhrer 8 Dages Sang- og Slag-Uhrer, 8 Dages Astronomiske<br />
Probeer-Uhrer, Tisch- eller Cabinets-Uhrer item Stutz-Uhrer (ur<br />
med kort pendel), at samme hos mig kand bekommes ligesaa gode<br />
for ligesaa civil Priis som af Fremmede.»<br />
Nå brøt det løs. De eldre urmakere under ledelse av Jørgen Rømer<br />
C H R I ST IAN I A 77<br />
leverte et harmdirrende innlegg. En kjenner igjen stilen fra Rømers<br />
polemikk med byens magistrat. I artikkelen som har til overskrift<br />
«til forhenværende Grenader Christopher Larsen Lund» heter det<br />
bl.a. :<br />
«Det er saa langt fra, at enten Avind over bemeldte Lunds Kunst<br />
eller Fortrydelse over den Skade, han tænker at tilføye os i vor<br />
Næringsvei, det vi nedlater os saa dypt at besvare denne Stor-Pra<br />
Ier, nei det er sandelig allene af Medynk med ham for at udbringe<br />
ham fra sit indbildte høye Begreb, der giør hans Hierne saa forvirret,<br />
og om muelig omdanne ham til et fornuftig Menneske.<br />
Hvad meerbemeldte Lund kalder Mester-Stykke, bestoed udi et<br />
rundt smedet Hiul, som en passabel Smede-Dreng kand eftergiøre.<br />
Dette forskrækkelige Mester-Stykke har han forfærdiget hos Oldermanden<br />
for Smedelauget. Men vi maa fortælle Kunstneren Lund, at<br />
Uhrmagerne er allerede udi Aaret 1752 den 11 August skildt fra<br />
Smedelauget og har faaet sine egne Artickler, som atter Aaret 1755<br />
den 18 Juli ere fornyede, hvor det heeder: De store Uhrmagere et<br />
Stue-Uhr, som skal gaae 8 Dage med et Optræk item forsynet med<br />
Viise-Værk, og slaar Kaarterer og fulde Slag og repeterer. Havde nu<br />
Lund opfyldt anførte Laugs-Artic!er, da skulde vi gi erne beære<br />
ham med den skiønne Titel af La ugs-Mester, udi hvilken han er saa<br />
forblindet . .. Hvad Kunst-stykket de 12 Apostle er angaaende, da<br />
har han ikke ret afcopieret dem, thi vi har hørt, at de vare sagtmodige<br />
Mænd og larmede ikke saa stærkt som de han har forfærdiget. -<br />
Til Fløjterne bruges Vind. Til at utbrede sin Kunst giør Christopher<br />
Lund ligesaa.»<br />
Ineste nummer av bladet kom så svaret fra Lund:<br />
«Paa den Bekiendtgiørelse, jeg har ladet indrykke, behage de<br />
Uhrmagerne J. Rømer, H. Haavelsenog Th . Frogner at svare nogeti<br />
No. 35. Hvor artigt og vittigt dette deres Svar er og om det kand<br />
forringe min Agtelse eller forhøye deres egen, overlater jeg rolig til<br />
alle Veltenkendes og fornuftiges Bedømmelse. Men at det er baade<br />
ubilligt og urigtigt, det agter jeg her i al Sagtmodighed at forklare.<br />
De begynder med at nævne mig som [arh en værende Grenadeer,<br />
og feyler jeg ikke gandske, da skal dette nok betyde ... en Slags<br />
Bebrejdelse. Men fortiener man Bebrejdelse uden for en skammelig<br />
og uanstændig Gierning? I det mindste er jeg for min Part uden<br />
Skam kommen i Kongens Tieneste og uden Skam er jeg derfra
78 CHRISTIANIA<br />
afskediget. Jeg er født paa landet til Soldat, og dette maa Naturen<br />
undsee sig ved, om detbehøves . . .<br />
Dog ønskede jeg snarest mulig at løse det Baand, som Fødselen<br />
havde paalagt ... Saaledes gav jeg mig til den gevorbne militaire<br />
Tieneste, ogved den Anledning kom jeg til Holsteen, hvor jeg fandt<br />
Lejlighet til at hjelpe Naturens Lyst og Villighed ved Kunstens<br />
Anbringelse. Er Kunster og Haandværker saadanne Helligdomrne,<br />
til hvilke en Krigsmand ikke maa nærme sig? Saalænge dette ikke<br />
med Kongelige Bogstaver og Fornuftens Grunde bekræftes, saalænge<br />
tror jeg at have Ret til at føre mig mit fortiente Lærebrev til<br />
Nytte . .. Derfor har det lovlige Smede laug her i Christiania ligeledes<br />
antaget mig, og de, som ville modsige eller ere berettigede til at<br />
fordre Regnskab, dem maa jeg henvise til samme Laug.<br />
Imidlertid maa jeg erindre de tren de ovennevnte Uhrmagere om,<br />
at de har begaaet en stor Fejltagelse, naar de behager at fortælle mig<br />
om Uhrmagere og samrnes Mester-Stykke, hvilket lættelig kunde<br />
hænde dem, da de selv intet Mester-Stykke have gi ort, og da det<br />
ikke saa egentlig er deres Sag at kiende de Love, i hvilke de ingen<br />
Andel have som Kongelig priviligerede .. .<br />
Uhrmagerne er saavist ikke skildte fra Smedelauget i 1752, tvertimot<br />
ere de just da paa nye forbundne med samme Laug ...<br />
Mesterstykket er rigtignok forandret men Articlerne av 11 Aug.<br />
1752 ere kun for Smedelauget i Kiøbenhavn, hvilket endog staar paa<br />
Titel-Bladet, og det er kun Uhrmagere i Kiøbenhavn som den 18<br />
Juli 1755 have faaet separate Laugsarticler for dem selv ...<br />
Følgelig da Smedene i Christiania allene have at giøre Mester<br />
Stykke efter Articler av 4 Novbr. 1682 og annet Mester-Stykke end<br />
ikke her af Lauget modtages for gyldigt, saa bør der ikke saa dristig<br />
spøges med Kongelige Ord som med et Drenge-Arbeide ... »<br />
Lunds replikk, en artikkel på tre spalter, har nok virket sterkt, for<br />
man hører intet mer fra «de Kongelige priviligerede».<br />
I laugsboken nevnes Lund første gang i 1774, da han fikk dom på<br />
en av sine svenner. Det følgende år omtales han som den eneste<br />
urmaker i la uget. Han var oldermann i årene 1780-82.<br />
Økonomi- og Commercekollegiets journal meddeler i 1779: «Fra<br />
Uhrmager Christoph. Larsen Lund i Christiania er indkommet en<br />
Ansøgning, hvori han beder om Privilegium paa at have til Forhandling<br />
alle Sorter Uhrmager Verktøi til store og smaa Uhre tillige-<br />
CHRISTIANIA 79<br />
med de behørige til Forfærdigelse fornødne Inventarier mot Erlæggelse<br />
af den paabudne til den Kongelige Casse. Hans Grunde dertil<br />
ere: at disse Ting ikke kan faaes hos de handlende, der ikke forstaae<br />
sig derpaa at forskrive dem, og når Uhrmagere skal forskrive enkelte<br />
Ting deraf fra fremmede Stæder, saa koster de altfor meget ...<br />
Supplicanten der kiender disse Vahre, er sin det at reise udenlands<br />
for at udsøge de bedste og d ueligste og derefter at forskrive dem til<br />
at handle og sælge disse Værktøi og Instrumenter til de andre<br />
Uhrmagere ... »<br />
Magistraten og stiftamtmannen støttet ansøkningen, og samme<br />
år fikk Lund Kgl. bevilling til «i Christiania at forhandle de til Uhr<br />
Værkers indvendige mechaniske Sammensætning behøvende<br />
Værk-Tøi og Inventarier samt Skiver.» - Lunds forretning med<br />
urmakerutstyr og verktøyer å regne som den første i sitt slag her til<br />
lands.<br />
De fleste av de mange klokker som skriver seg fra Lunds verksted<br />
er gulvur. Et av hans tidligste er signert: Christopher Larsen lun i<br />
Opsoloe, andre har lokalbetegnelsen Grønland, de fleste Christiania.<br />
Ofte er farsnavnet (Larsen) sløyfet. Variasjonene i navnet,<br />
stedsbetegnelsen og urenes kvalitet har brakt enkelte på den tanke<br />
at det har vært flere urmakere ved navn Lund på den tid, men dette<br />
er ikke riktig. Mange av hans eldre ur er av dårlig kvalitet mens de<br />
senere er betydelig bedre. Ja enkelte er så godt laget at en ikke skulle<br />
tro at de kom fra samme verksted som de øvrige. Forklaringen<br />
ligger nær, Lunds personlige ferdighet sto ikke særlig høyt til tross<br />
for all hans reklame. Men etterhvert som omsetningen økte, skaffet<br />
han seg dyktige svenner, vi kjenner i alle fall syv ved navn og hvis<br />
arbeider bærer mesterens signatur. Således har Chr. Schiølberg,<br />
Samuel Pless og Carl Kaufman arbeidet på hans verksted.<br />
Lund har ikke- som Nøttestad-lagt an på å «raffinere Kunsten».<br />
Alle hans ur, bortsett fra det berømmelige «Kunststykke», er av<br />
nokså ordinær type. Men han har forstått å opparbeide en betydelig<br />
forretning. Skal en dømme etter hva det i våre dager finnes av<br />
gamle Christiania-ur må Lund ha levert flere verk fra eget verksted<br />
enn noen annen laugsmester i byen.<br />
I sitt første ekteskap var Lund gift med Maria Nielsdatter. Hun<br />
døde i 1793. Året etter ble han viet til Martha Regina Schlytter født i<br />
Arendal, datter av kirurg Zacharias Schlytter og Anne M. Paus.
80 C HRI STIA NI A<br />
Carl Ludvig Kaufman , født 1745, død 1801, var fra København<br />
hvor han gikk i lære og gjorde sitt svennestykke: «et Syelænder<br />
Lomme Uhr, som i Amtet antoges». Han dro deretter til Oslo hvor<br />
han arbeidet hos Christopher L. Lund. I 1775 fremstilte han seg for<br />
smedelauget «og begiærede at blive antaget som Lille Uhrmager<br />
Mester i lauget. Til hvilken ende han foreviste et heel forfærdiget<br />
Tilbehør til et Lomme-Uhr, hvortil alene manglede Cassen, som<br />
hand icke her i Byen kunde faa forfærdiget, men forbandt han sig til<br />
snarest samme var at erholde i Kiøbenhavn, at forevise dette Uhr<br />
sammensat her i Lauget og for Magistraten. Den i Lauget værende<br />
Uhrmagermester, Christopher Lund, bevidnede at Kaufman selv<br />
havde forfærdiget det foreviste Uhr, og at det var saa velgiort som<br />
nogen mester kunde giøre. Oldermanden med samt. Mestere antoge<br />
deretter bern. C. L. Kaufman som Lille eller Lomme Uhrmager<br />
Mester i Lauget . . .» Senere på året averterte han i «Norske<br />
Intelligenz-Seddelen) at han har slått seg ned som mester og meddeler<br />
bl.a. «at hos mig forarbeides alle Sorter nye Lomme-Uhrer,<br />
saa og repareres.»<br />
Fig. 23. G ulvur av Carl Ludvig Kaufman (1745-1801)<br />
Christiania.<br />
C HRISTIANIA 81<br />
Kaufman var oldermand i lauget i 1783. Blant hans arbeider finnes<br />
flere gulvur med gode verk og vakkert utstyr. (Fig. 23) . Typen er<br />
utpreget dansk-engelsk. Noe lommeur med hans signatur har vi<br />
ikke sett. Han var gift med Abel Cathrine Barth som ble begravet i<br />
1809.<br />
Ole Larsen Riis, født 1748, var en av Christianias dyktigste urmakere.<br />
Etter å ha tjent som dreng og svenn i København, søkte han i<br />
1776 Kgl. bevilling som urmaker i Christiania, uten å ha sittet<br />
mesteråret. Han henviste her til at mesteråret var sløyfet i artiklene<br />
for urmakerlauget i Kø benhavn. Han fikk bevillingen på betingelse<br />
av at «han vil holde Svende og Drenge paa sin Profession» . Etter at<br />
han, noen uker senere, hadde løst borgerbrev averterte han følgende:<br />
«Alle Slags Spille-Uhrer, Cabinet- og Lommeuhrer forfærdiges<br />
og istandsættes av Uhrmager Ole Riis, hvor enhver af det høyrespective<br />
Publicum med all muelig Vigilance skal blive opvartet til<br />
Fornøyelse». Året etter ble han opptatt i lauget, og siden var han<br />
stadig medlem der. Tidligere er nevnt at han i 1801 på laugets vegne<br />
protesterte mot at det skulle gis en ansøker bevilling til full næringsrett<br />
til urmakerfaget uten mesterprøve og laugsplikt. Noen år<br />
senere vendte han tilbake til København.<br />
Riis har bygget flotte og gode ur, men ikke mange. Et av hans<br />
gulvur står i Circle Norvegien, Paris. Han var også en hendig<br />
instrumentmaker og finmekaniker, alminnelig kjent som «Mechanicus<br />
Riis». I byens avis for 1792 kunngjør han: «Hos Uhrmager<br />
Riis forfærdiges store og smaae, saavel alrnindelige som nyeste<br />
opfundne Electricermaskiner der frembringe den positive og negative<br />
Elektricitet, indrettet baade til medicinsk Brug og Fornøyelse».<br />
Mot slutten av århundret var han assistent ved Bernt Ankers forelesninger<br />
i fysikk. 1<br />
En forfatter har anført at Riis fikk borgerskap som billedhugger i<br />
1785, en annen har i 1790 innskrevet ham som «spekhøker og<br />
vertshusholder». Begge deler beror på navnforvekslinger. Riis var<br />
og ble urmaker og mekanikus så lenge han oppholdt seg i <strong>Norge</strong>.<br />
Halvor Ward. Hans levnedsløp er ukjent. Et par gulvur som bærer<br />
1 11795 hadde en komite av fremtredende menn innsendt ansøkning om opprettelse av et<br />
norsk universitet . Forslaget ble avvist. Nænnest som en protest holdt så Bernt Anker, dr.<br />
Miiller og N. Treschow vinteren 1796-97 en rekke offentlige forelesninger i Oslo over<br />
fysiske , medisinske og filosofiske emner.
82 CHRISTIANIA<br />
hans navn skal ha steds betegnelsen Christiania, men det er tvilsomt<br />
om han har drevet egen næring der. I hvert fall har han ikke<br />
hatt borgerskap under navnet Ward.<br />
Samuel Leon Pless, født 1749, død 1803, sto i lære hos Christopher<br />
Lund, hvor han var innskrevet som dreng i 1768. I vandringsårene<br />
arbeidet han bl.a. i København hos hoffurmaker Eiter. Siden kom<br />
han tilbake til Lund, gjorde sitt prøvestykke og fikk borgerskap i<br />
1780. Det følgende år ble han opptatt i lauget. Pless arbeidet uten<br />
svenner, men har allikevel gjort atskillige ur, både gulvklokker og<br />
taffelur. Et meget vakkert taffelur skal være levert til Peckels gamle<br />
apotek i Pilestredet.<br />
Christen Schiølberg (i kirkebøkene forekommer hans navn også<br />
som Schioldborg), var født 1752 og døde i 1788. Også han gikk i lære<br />
hos Christopher Lund. Vandring sårene tilbrakte han vesentlig i<br />
London. Han løste borgerbrev i 1781. Fra 1782 hadde han tilsyn<br />
med uret i Vår Frelsers kirke og året etter med slottsuret på Akershus.<br />
Flere av hans gulvur er fremdeles i bruk. De har gode verk og<br />
som regel hvite skiver. Et av dem står i statsrådets sekretariat.<br />
Schiølbergs hustru som var datter av Halvor Haavelsen, ble senere<br />
gift med en annen urmakermester i byen, Amund A. Enger.<br />
Christian Pedersen Pløen, født 1751, død 1798, tjente sine læreår<br />
hos C. L. Kaufman. I 1783 «fik Uhrmagersvend Christian Pløen af<br />
Vor Kiøbstad Christiania Bevilling til at hand, uagted hand ikke i<br />
den befalede Tiid har tjent som Svend, maa i bemeldte Christiania<br />
nedsette sig som Uhrmager Mester og derpaa holde Svende og<br />
Drenge imot at forfærdige Mester Stykke». I 1784 ble han opptatt i<br />
lauget. Det ser ut til at han har vært enduelig håndverker, menfå av<br />
hans arbeider er kjent. I 1787 opplyser protokollen over læredrenger<br />
ved smedelauget i Christiania at « Uhrmagermester i Christiania,<br />
Christian Pløen, men da boende paa Moss» hadde latt innskrive<br />
en læregutt (lauget i hovedstaden kunne ha utenbys medlemmer).<br />
Pløen vendte snart tilbake til hovedstaden og døde der. - Han<br />
var gift med Karen Johannesdatter og senere med Maren Krog, enke<br />
etter urmaker P.A. Smebye. - Sønnen, Jacob Christian Pløen var født i<br />
Christiania 1786, tok borgerskap som urmaker i 1810 og døde i 1831.<br />
Morten Colling gjorde sitt mesterstykke i København i 1784, og<br />
fikk samme år borgerskap i Oslo som urmaker. Ellers ukjent.<br />
Paul Andreas Smebye, døpt 1758, død 1800, var sønn av den navn-<br />
CHRI STIANIA 83<br />
gjetne mester Amond Smebyh som grunnla urmakeriet på Toten.<br />
Paul Smebye begynte som læregutt i hjembygden og fortsatte sin<br />
utdannelse i hovedstaden. Senere har han så «vandret paa Professionen».<br />
I 1787 fikk han på stiftamtmannens anbefaling Kgl. bevilling<br />
til «at han uden at indgaae i Smedde Lauget eller bebyrdes<br />
med de Omkostninger, som dertil saasom Mesterstykkets forfærdigelse,<br />
vil medgaae, maae som Uhrmager nedsætte sig udi Christiania».<br />
Kort etter løste han borgerbrev og gikk i gang med egen<br />
forretning.<br />
Smebyes arbeider er gjennomgående pent og omhyggelig utført,<br />
særlig de senere, men lommeurene har temmelig svært gods. På<br />
0vstås i Vestre Toten står en av hans gulvklokker, den bærer en<br />
helt forsølvet skive gravert med kornblomster som hovedmotiv. Et<br />
av hans taffelur er utstyrt med klokkespill, måneds- og datumverk,<br />
på bakplaten er gravert initialet K mellom to ankere. Antagelig har<br />
det tilhørt Karen Anker (1789-1849) gift med grev Herman Wedel<br />
Jarlsberg (1779-1840), stattholder i <strong>Norge</strong>. Man kjenner et par<br />
lommeur med Smebyes signatur, bl.a. ett av eldre engelsk type<br />
med innskriften Toten, og ett annet med utstyr fra en senere tid<br />
med signatur: P.A. Smebye. Christiania. No 13. Begge har forgylt<br />
spindelgangs verk.<br />
Smebye var gift med Maren Christophersdatter Krog.<br />
Jens Jørgen Schiøtt (Schjødt), født ca. 1760, død etter 1815, fikk<br />
bevilling og borgerskap i 1787. Urene fra hans verksted er meget<br />
gode, noen er utstyrt med klokkespill for opp til 8 melodier. Hans<br />
navn finnes i 1811 blant bidragsyterne til universitetet. Schiøtt var<br />
gift med Maren Kristine Ebbesen. Etter hans død satt hun med<br />
forretningen i mange år.<br />
Amund Andersen Enger fra Løten var født ca. 1760 og døde 1846.<br />
Han fikk bevilling som urmaker i 1789 og borgerskap samme år. I<br />
1791 ble tilsynet med slottsuret overdratt ham. Ved folketellingen i<br />
1801 hadde han 3 svenner, J.G. Røys, Anders Kuer og Povel Thomassen.<br />
Enger har laget mange ur, blant hans arbeider finner man<br />
særdeles vakre gulvur, hvorav flere med klokkespill. Han bidro<br />
med 100 speciedaler til fondet for opprettelse av et norsk universitet.<br />
Forretningen ble fortsatt av hans enke.<br />
Jens Gundersen Røys, født ca. 1765, var utlært som svenn hos H.<br />
Haavelsen, arbeidet i 2 år hos A . Enger og dro så til England for å
84 CHR I STIA NIA<br />
fullende sin utdannelse. I 1801 fikk han bevilling som frirnester<br />
med rett til å holde 1 svenn og 1 dreng.<br />
Som «Træurmagere og Niirnbergere» 1 er følgende personer oppført<br />
i folketellingen av 1801 i Grønlands storgate no. 4: Tadeus Bartmen,<br />
32 år, Anders Sverer, 27 år og Bernhardt Roef, 26 år. Ingen av<br />
disse har løst borgerskap i Christiania. De kan heller ikke regnes<br />
med blant byens urmakere.<br />
Christoph er Pedersen Engh , født 1779, død 1837, korn fra Nannestad,<br />
hvor faren var lensmann. Han gikk i lære i Fredrikstad og tok<br />
borgerskap i Christiania 1804. Fra 1820 var han kaptein ved borgervæpningen<br />
og hans begravelse fant sted under militær honnør.<br />
Man kjenner flere gulvur fra Enghs verksted, de har fine verk,<br />
bedre enn mange engelske. Han var gift med Anne Kirstine Jacobsdatter<br />
Furuset fra Aker.<br />
Paul Thoma ssen Lie var utlært hos A. Enger. Senere sto han som<br />
«provisof» (artillerikonstabel) ved 15. kompani til han tok borgerskap<br />
i 1806. Forretningen ble fortsatt av hans enke. Hun døde i<br />
1844. Lie var sambygding av Paul Smebye. Om hans bror se avsnittet<br />
om Toten.<br />
Anders Christensen Heede var født 1788 i Nykøbing, Jylland. Han<br />
tilhørte en dansk urmakerslekt som har hatt atskillige representanter<br />
her i landet (se Kristiansand og Arendal). I 1812 nevnes h an<br />
som svenn i Christiania og i 1822 fikk han borgerskap som urmakermester<br />
der. Av hans arbeider har vi bare sett et enkelt gulvur,<br />
et verk som neppe ville holdt m ål ved noen mesterprøve. I 1834 er<br />
han blant de 8 urmakere i Oslo som sendte ansøkning om at<br />
laugstvang måtte bli gjeninnført i urmakerfaget.<br />
«Quæker» Knud Halvorsen løste borgerskap som urmaker i 1816.<br />
Senere fant han et annet håndverk som han drev ved siden av.<br />
Magistratprotokollen beretter: «I 1819, 22 Jan. For Magistraten<br />
fremstod Uhrmager Knud Halvorsen og anholdt om ogsaa at blive<br />
meddelt Borgerskab som Paraplyemager. Da der her i byen intet<br />
Laug er for Paraplyemagere, saa fandt man ikke, at der kunde<br />
være noget, som hindrede at opfylde hans Begiæring. Thi ble<br />
bemeldte Halvorsen meddelt tillige Borgerskab som Paraplyemagef».<br />
Knud Olsen Ørn, født ca. 1792, var utlært hos Amund Enger hos<br />
I «Niimbergeme») handlet med «galanterivarer», utskårne saker, leketøy, treurm.ffi .<br />
C HRI STIANIA<br />
hvem han arbeidet videre som svenn. I 1813 tok han borgerbrev<br />
som urmaker på Kongsberg. Tre år etter ble han innskrevet «som<br />
en virkelig Borger til Christiania Bye i Qualite af Uhrmagef».<br />
Knud Olsen Enger fra Løten var født i 1800 og døde i 1879. Etter å<br />
ha gått i lære hos sin onkel A . Enger, tok han borgerskap i 1823.<br />
Siden drev han en betydelig og ansett urmakerforretning i Oslo.<br />
Blant hans arbeider er et astronomisk ur som lenge var i bruk ved<br />
Universitetets observatorium. Han har også levert enkelte andre<br />
arbeider av særlig god kvalitet, bl.a. et meget fint ur med musikkverk.<br />
Enger sto gjennom en lengre årrekke som kaptein ved borgerkorpset<br />
i Christiania. - Han var gift med Rebekka Dorothea<br />
Gil!.<br />
Roes Simers 1 var født på Bornholm i 1793 og døde 1852 i Risør.<br />
Faren som var landskirurg på Bornholm ble i 1795 regimentskirurg<br />
i Nordenfj. gev. inf.reg. og senere brigadelege ved 1. Akershus<br />
info brig. Han døde i 1837. Fra 1795 var han bosatt i Fredrikstad.<br />
Roes Simers tok i 1824 borgerskap som urmaker i Christiania.<br />
Senere drev han forretning og verksted der. Men det var ikke lett<br />
for en innflyttet urmaker å slå seg frem i hovedstaden på den tid,<br />
det var ingen mangel på folk av faget der og byen led dessuten<br />
ennå under ettervirkningene av de hårde økonomiske kriser fra<br />
1814-årene. Simers søkte seg da over i statens tjeneste og ble i 1837<br />
ansatt som undertollbetjent i Risør. Der slo han seg til ro for godt<br />
og drev sin urmakervirksomhet ved siden av sitt arbeid ved tollen.<br />
Vi har sett flere gode gulvur av Roes Simers, dessuten et veggur<br />
med tannstang. Av særlig interesse er en rekke lommeur fra hans<br />
hånd. Norsk Urmuseum har 3 eksemplarer: Et kompensert sølv sylinderur<br />
signert R. Simers no . 10, et fint ankergangs ur i gullkasse<br />
(no. 27) og et ankergangsverk (no. 30) hvis plate er gjennombrutt<br />
slik at hele gangverket er synlig. Også dette er et utmerket arbeid.<br />
Det er montert i kasse som reiseur.<br />
Roes Simers var gift m ed Andrea Møller, født i Fredrikstad 1802,<br />
død i Christiania 1890.<br />
Thomas H. Erichsen tok borgerskap som urmaker i Drammen i<br />
1825 og i Christiania i 1829. Død i 1841 .<br />
l Halfdan luel: Fem gamle Drammens-slekter. Drammen 1926, s. 27. Niels Engh: «Norsk<br />
Tolltidende, 1846 S. 331.<br />
85
86 C HRISTIANIA<br />
Andreas Christian Brinck født 1805, tok borgerskap som urmaker<br />
i Christiania 1830.<br />
Christopher Larsen Dahl tok borgerskap som urmaker i Christiania<br />
i 1830.<br />
Hans Landtværk fra Kongsberg (eller Hedenstad), født 1801, død<br />
1838, tok borgerskap i Christiania i 1831. Et sekundur av ham<br />
finnes på Astrofysisk Institutt, Blindern. Uret har Grahams-gang<br />
og kvikksølv pendel.<br />
Morten L. Jahrmann, født 1802, død 1862, var fra Fron i Gudbrandsdalen<br />
hvor faren var lensmann. Morten Jarmann tok borgerskap<br />
i Christiania i 1832 og slo seg ned der. Siden dro han tilbake<br />
til Fron hvor han levet en tid som gårdbruker og urmaker. Han<br />
døde som urmaker på Lillehammer.<br />
Johan Frederich Jahrman, foran nevntes yngre bror, overtok bedriften<br />
i hovedstaden. Han var født i 1811, tok borgerskap i Christiania<br />
i 1837 og døde i 1878. - Forretningen gikk i 1879 over til Fr.<br />
Aug. Michelet hvis firmanavn den fremdeles bærer.<br />
Mikael (Miche/) Paulsen fra Furnes i Vang på Hedmark, var født i<br />
1805 og døde i Christiania i 1876. Sin første undervisning i faget<br />
fikk han aven urmaker i Brummunddal. Senere dro han til<br />
hovedstaden. Hans etterlatte papirer viser veien byens håndverkere<br />
på den tid måtte gå før de ble mestre i faget. I 1827 begynte<br />
han sin læretid hos urmaker Roes Simers, etter utløpet av kontraktens<br />
4 år, gjorde han sitt prøvestykke, et sylinderur. Han ble nå av<br />
mesteren erklært for svenn og fortsatte ennå en tid på verkstedet. I<br />
de tre vandringsår arbeidet han hos urmakerne Becker i Liibeck og<br />
Altenburg i Hamburg. Etter endt læretid meldte han seg i 1836 hos<br />
magistraten i Christiania iført borgervæpningens uniform, foreviste<br />
sine attester «og aflagde den befalede Borgered, hvorunder<br />
han lovede at være sin retmæssige Konge, hans lovmæssige Arvinger<br />
og <strong>Norge</strong>s Constitution troe, med god Villie og efter bedste<br />
Evne at udføre de Ombud og Forretninger, som hans foresatte<br />
0vrighed til Stadens og hans Medborgeres Bedste maatte paalægge<br />
ham, at ville holde sig Stadens Privilegier saavel som Anordninger<br />
i Almindelighed efterrettelig og iøvrig i alle Maader at<br />
opføre sig som en ærekiær og retskaffen borger».<br />
Mikael Paulsen har laget fine presisjonsverk med kviksølvpendler<br />
og Grahams-gang. Ett av hans arbeider er universitetsuret<br />
C HR ISTIANIA 87<br />
som ble oppsatt i 1853, det kostet 200 speciedaler og er fremdeles i<br />
god stand. Hans arbeider finnes også i Fysisk institutt på Blindern<br />
og flere andre steder.<br />
Paulsens urmakerforretning lever videre. Etter to mellomledd ble<br />
den overtatt av John Egenæs som også innehadde J. Smiths tidligere<br />
forretning . Fra 1913 har den tillhørt urmaker Alf Lie.<br />
Jens Smith var født i Christiania i 1810 og døde der i 1881. Han<br />
gikk i lære hos Knud Enger. Sin vandringstid tok han meget alvorlig,<br />
i seks år arbeidet han på en rekke av de mest kjente verksteder<br />
i Nord-Europa. Ved sin tilbakekomst kunne han således fremlegge<br />
anbefalinger fra København, Hamburg, Bremen, Berlin, Stettin<br />
og ikke minst Paris. I 1838 fikk han borgerskap og startet sin<br />
egen bedrift.<br />
Som tidligere nevnt var det på disse tider at taffelurene hadde<br />
sin egentlige epoke i <strong>Norge</strong>, særlig de vakre forgylte bronseur<br />
med dekorative figurer av forskjellig slag. Paris var hovedstedet<br />
for fremstilling av disse ur. Fra sin læretid der hadde Smith førstehånds<br />
kjennskap til arbeidet og til hva de forskjellige firmaer leverte.<br />
Gjennom hans forretning er det i Christiania solgt et overordentlig<br />
stort antall gode og vakre ur av denne type. Hos gamle<br />
Christiania-familier kan man ennå finne mange av dem i bruk. De<br />
bærer signaturen Jens Smith Christiania, men de er alle innført fra<br />
Paris.<br />
Heinrich Kleiser fra det badiske Schwarzwald, var født 1814 i<br />
Urach og døde i Christiania i 1882. Hans far, Augustin Kleiser,<br />
født 1778, død 1858, hadde funnet veien dit i begynnelsen av<br />
1820-årene og gjort gode forretninger ved å selge Schwarzwalderur<br />
både i hovedstaden og omkring på markedene. Siden dro han<br />
tilbake til sitt hjemland.<br />
Heinrich Kleiser kom til <strong>Norge</strong> i 1830-årene og søkte borgerskap<br />
som urmaker i Christiania. Han ble imidlertid avvist da han<br />
ikke tilfredsstillet de faglige betingelser. Heller ikke ville noen av<br />
byens urmakere ta en mann i lære som representerte en så farlig<br />
konkurranse. Han dro da tilbake til Schwarzwald, gjorde sin fagprøve<br />
der og meldte seg igjen for magistraten i Christiania. Denne<br />
anså nå de fastsatte krav tilfreds stillet og føyet til i sin erklæring:<br />
«Da Comparenten forøvrig var iført fuldstændig Borgeruniform,<br />
fandtes intet videre at erindre mot den attraaede Borgerskabs
88 C HRI ST I AN I A<br />
Meddelelse.» Kleiser ble deretter i 1836 innskrevet som borger og<br />
urmakermester i Christiania. En yngre bror, Hieronymus, tok borgerskap<br />
i Trondheim.<br />
Heinrich Kleiser er en av de meget få urmakere som har hatt<br />
norsk borgerskap for produksjon av Swarzwalderur. Det berettes<br />
at han og broren vinterstid dro fra marked til marked med hest og<br />
slede og en last med treur som de frem bød til salgs.<br />
Gjennom Kleisers furnitur-forretning i Christiania ble det også<br />
innført betydelige mengder halvfabrikata, ferdige deler (deriblant<br />
urskiver) og verktøy. Firmaet som fortsatt bærer det gamle navn,<br />
drives i dag som engros-forretning.<br />
Carl Johan Brinck tok borgerskap i Christiania i 1834. Som et kuriosum<br />
kan nevnes at Brinck ved Kgl. res. av 10. mai 1851 fikk<br />
«tillatelse til i 1 Aar, at reengjøre, utfylde og udtrække Tænder, alt<br />
under følgende nærmere Betingelser .. . »<br />
Urmakere elter laugstidens utløp faller utenfor denne boks<br />
ramme, men vi skal likevel nevne to urmakere som har laget en<br />
rekke gode og originale arbeider:<br />
Edv. Engebretsen, født 1856, død 1925, omtales som en sjelden<br />
dyktig fagmann. Han var det meste av sin tid bosatt i Hamburg,<br />
men arbeidet også i Christiania hvor han drev forretning i<br />
Fig. 24 . Urskive av Edv. Engebretsen (1 856-<br />
1925) . Christiania.<br />
C H R I STI AN I A 89<br />
1892-1900. Av egne arbeider har han levert omkring 25 stykker,<br />
således bl.a. astronomiske gulvur, lommekronometre og andre<br />
lommeur. Et av hans gulvur er innkjøpt av <strong>Norge</strong>s Urmakerforbund<br />
og finnes på Norsk Urmuseum.<br />
H.A. Hansen var født i 1857 på en husmannsplass i Kråkstad og<br />
døde i Oslo i 1936. Dit reiste han som 20-åring og slo seg på<br />
salmakeriet. Samtidig var han opptatt av urmakerkunsten, eksperimenterte<br />
seg frem og lærte beregninger av tyske bøker. I 1909<br />
begynte han som urfabrikant. Han har levert 6-dagers gulvur med<br />
Grahams-gang og kontra sperre, atskillige også med musikkverk,<br />
vandrende himmellegemer m.m., dessuten enkelte observasjonsur.<br />
Flere av maskinene på hans verksted konstruerte og laget han<br />
selv.<br />
H. Hansen sto ikke i urmakernes ruller, men hans arbeider har<br />
funnet anerkjennelse også blant fagets menn. Han fikk sølvmedalje<br />
på landsutstillingen i 1914, og i 1934 mottok han kongens<br />
fortjenstmedalje.<br />
På en urskive (fig. 24) har mesteren gravert en lengre versifisert<br />
dedikasjon. Den slutter med følgende appell:<br />
«Hver fremtidens unnaker må sig passe<br />
for vandalisme p å ur og kasse.<br />
Isætt en foring, om verket kan trænge den,<br />
men la ingen med hammer og punsel dæ nge den .»<br />
Urmakernes nasjonalitet er ofte vanskelig å fastslå når det gjelder<br />
tiden fra 1500 og 1600-årene, det ser ut til at mange, kanskje de<br />
fleste, har vært danske eller av dansk herkomst. Fra 1700 til 1728<br />
noterer vi en engelskmann, en nordmann og tre il fire danske.<br />
Siden er nordmennene helt i overtall om enn de gode tider omkring<br />
slutten av århundret også har trukket noen hit fra Danmark. I det<br />
følgende tidsrom, 1800-1869, finnes enkelte svenske og danske, en<br />
tysker fra Schwarzwald m .m ., ellers er det omtrent bare norske, de<br />
fleste fra storbygdene på Østlandet. Fra Vestlandet ingen.<br />
Etterfølgende er en fortegnelse over urmakere i det gamle Oslo<br />
og Christiania med forsteder fra midten av 1500-årene tillaugstidens<br />
slutt. Den omfatter de urmakere som er omtalt i den foranstående<br />
tekst, dessuten senere urmakere, i alt 88. Man må<br />
sannsynligvis regne med noen fler selv om det totale antall neppe<br />
kan ha oversteget 100.
Navn<br />
URMAKERE I DET GAMLE OSLO OG CHRISTIANIA MED FORSTEDER<br />
til utgangen av laugstiden<br />
Peder Kleinsmed<br />
Abraham Seiermaker<br />
Ja cob Smelter Seierma ker<br />
Hans Uhrmager<br />
Hans Nielssøn<br />
Hans Steen"" (identisk med<br />
Hans Stenbuck)<br />
Unger, Morten""<br />
Nielssøn, Jens<br />
Møller, Jens Jensen<br />
Nichlas Uhrmager (identisk<br />
med Gude, Nicolaus)<br />
Christen Uhrmager<br />
Gundersen, Ko lbjørn (identi sk<br />
med Ko lbiørn G. Øen)<br />
lnger Uhrmager<br />
Fra<br />
Kbh.<br />
Holland<br />
Holsten<br />
Borgersk.<br />
Lohman (Laumand), Johan D. Danmark<br />
Lohman, Nicola us Danmark 1702<br />
Eegh, Joen J.<br />
Wagener, Hans Joachim""<br />
Gørtz, F. ""<br />
Allen (Alling) James England 1719<br />
Storm, Kield Michelsen<br />
Prætorius, Daniel E.<br />
Strømboe, Anders<br />
Nøttestad, Peder Jensen<br />
Rømer, Jørgen<br />
Ender, Hans Chri stian<br />
(Endresen)<br />
Haavelsen, Halvor<br />
Haavelsen, Erich<br />
Frogner, Thomas Ch ri stopher<br />
Schrøder, Jørgen Otto<br />
Lund , Christopher Larsen<br />
Kaufman, Carl Ludvig<br />
Riis, O le Larsen<br />
Pless, Samuel Leon<br />
Schiølberg, Christen<br />
Pløen, Christian Pedersen<br />
Calling, Morten<br />
Smebye, Paul Andreas<br />
Schiødt, Jens Jørgen<br />
Enger, Amund Andersen<br />
Røys, Jens Gundersen<br />
Engh, Christopher Pedersen<br />
*Har ikke vært fast bosatt i byen.<br />
København 1727<br />
1728<br />
Stange 1734<br />
Chra. 1764<br />
Vågå<br />
Hedmark 1754<br />
Chra.<br />
1770<br />
1771<br />
1772<br />
Kbh. 1775<br />
Chra . 1776<br />
1780<br />
1781<br />
1783<br />
Kbh. 1784<br />
Toten 1787<br />
1787<br />
Løten 1789<br />
1801<br />
Nannestad 1804<br />
Anmerkning<br />
Nevnes 1557 (Akershus slott)<br />
Nevnes 1597 (Akershus slott)<br />
Nevnes 1607 (Akershus slott)<br />
Nev nes 1610 (Akershus slott)<br />
Nevnes 1615 (Akershus slott)<br />
Nevnes 1621 (Akershus slott)<br />
Nevnes 1624 (Akershus slott)<br />
Nevnes 1632 (Akershus slott)<br />
Nevnes 1639- 48 (Akershus slott)<br />
F. 1624. Bosatt Chra. ca. 1660-<br />
1668. D. Bergen 1696.<br />
BegT. 1677<br />
Nevnes 1681 og skifte 1695<br />
BegT. 1708<br />
Nevnes 1700<br />
Nevnes 1696. Begr. 1711<br />
Nevnes 1701<br />
Nevnes 1705<br />
Nevnes 1705<br />
Begt. 1744. En ken forts .<br />
BegT. 1732<br />
BegT. 1745<br />
D .1732<br />
F. 1693(17021). Begr. 1763<br />
Døpt 1720. Begr. 1776<br />
F. 1722. D . 1782<br />
Begr. 1795, 72 år<br />
Begr. 1804, 36 år<br />
Begr. 1782, 54 år<br />
BegT. 1773<br />
Oldermann 1780-82. B. 1786, 57 år<br />
Oldermann 1783. B. 1801, 56 år<br />
F.1748<br />
Begt. 1803, 54 år<br />
Begr. 1788,36 år<br />
Begt. 1798, 47 år<br />
Døpt 1758. Begr. 1800<br />
F.ca.1760<br />
F. ca . 1760. D. 1846. Enken forts.<br />
Frimestet. F. ca. 1765<br />
F. 1779. D. 1837<br />
Navn<br />
Lie, Paul Thomassen<br />
Pløen, Jacob Christian<br />
Halvorsen, Knud<br />
Ørn, Knud Olsen<br />
Heede, Anders Christensen<br />
Enger, Knud Ol sen<br />
Beckmann, Adolph<br />
Simers, Roes (Roos)<br />
Erichsen, Thomas H .<br />
Brinck, Andreas Christian<br />
Dahl, Christoffer Larsen<br />
L:md tværk, Hans<br />
Jahrmann, Morten L.<br />
Brinck, Carl Johan<br />
Olsen, Carl Anton<br />
Paulsen, Mikael<br />
Kleiser , Heinrich<br />
Jahrman, Johan Frederich<br />
Smith, Jens<br />
Thronsen, Simen<br />
Smith, Christian Aug.<br />
Andersen, Peder<br />
Liitz, Alowisius A. M.<br />
Halvorsen, Hans Olaus<br />
Hedeis, Anton Halvorsen<br />
Nielsen, Johannes<br />
Hansen, Johan Petter<br />
Løyen, Frederik<br />
Spongberg, AIfried G. M.<br />
Ringvold, Sophus Emil<br />
Hansen, Mathis<br />
& ichsen, Henrich<br />
Christophersen, Sigv.<br />
Holst, Lars Thurmann<br />
Wa llin, Frantz Joseph<br />
Olsen , Hans<br />
Olsen, Anders<br />
Johnsen, Anders<br />
Olsen, Ole G.<br />
Kjørwitz, Gustav H .<br />
Magnussen, Mathias<br />
C HRI STIANIA 91<br />
Fra Borgersk. Anmerkning<br />
Toten 1806<br />
Chra. 1810<br />
1816<br />
1816<br />
Danmark 1822<br />
Løten 1823<br />
1823<br />
Bornh. 1824<br />
1829<br />
Chra. 1830<br />
Chra. 1830<br />
Kongsberg 1831<br />
Fron 1832<br />
Chra. 1834<br />
1836<br />
Vang,<br />
Hedmark 1836<br />
1836<br />
Fron 1837<br />
Chra . 1838<br />
Viker,<br />
Ringerike 1837<br />
1838<br />
1844<br />
Kbh. 1846<br />
1849<br />
1849<br />
Spydeb. 1850<br />
1852<br />
1853<br />
1853<br />
1853<br />
1854<br />
1854<br />
1855<br />
1855<br />
Sverige 1858<br />
Gran 1859<br />
1859<br />
1859<br />
1860<br />
Stockh. 1860<br />
1863<br />
Enken forts., d. 1844<br />
F. 1786. D. 1831<br />
Borgersk. 1819 også som<br />
paraplymaker<br />
F. 1788<br />
F. 1800. D. 1879<br />
F. 1793. D. 1852 i Ri sør<br />
Borgersk. Drammen 1825.<br />
D.1841<br />
F. 1805<br />
F. 1801. D . 1838<br />
F. 1802 . D . LilIeh. 1862<br />
Borgerskap oppsagt 1856<br />
F. 1805. D. 1874<br />
F. 1814. D. 1882. Borgersk. på<br />
Schwarzwald-ur<br />
F.181l . D. Chra . 1878<br />
F. 1810. D . 1881. Enken forts.<br />
F.1813. Utlært i Drammen<br />
Borgersk.oppsagt1855<br />
F.1823<br />
D. etter 1860<br />
F. 1820. D. 1871. Enken forts.<br />
Borgersk. 1859 også som gj ørtler<br />
og 1860 som dreier. Form. i<br />
H å ndvkf. 1862-63. D. 1885<br />
Også børgersk. som gullsmed<br />
Borgersk.oppsagt18S6<br />
Enken forts.<br />
Borgersk. oppsagt 1862<br />
F.1817<br />
Før borgersk. Christiansand.<br />
Oppsagt borgersk. Chra. 1861.<br />
F. 1829<br />
F. 1827<br />
Før borgersk. Gjøvik
92<br />
Navn<br />
Thorstad, Th. J.<br />
Grøndahl, Knud Olsen<br />
Stave, Engebr . Olsen<br />
Lassen, Jens<br />
Engebretsen, J. E. A.<br />
Fra<br />
Al<br />
Mandal<br />
Chra.<br />
CHRISTIANIA<br />
Borgersk. Anmerkning<br />
1867<br />
1867<br />
1868<br />
1868<br />
1868<br />
F. 1836<br />
F. 1831. Borgersk. oppsagt 1890<br />
F. 1834. Før borgersk. Kongsb.<br />
Borgersk. oppsagt 1878. Chra.<br />
F. 1840. Enken forts.<br />
AKERSHUS FYLKE<br />
DRØBAK<br />
Gjennom 16- og 1700-årene var Drøbak vokst opp til å bli en viktig<br />
utskipningshavn for trelast. Stedet lå under hovedstaden inntil<br />
det fikk kjøpstadsrett i 1842.<br />
Blant de 1100 innbyggere som Drøbak hadde i 1801, finner man<br />
atskillige håndverkere, bl.a. et par klokkemakere. En av disse,<br />
John (Joen) Iversen har levert en rekke vakre gulvur med messingskiver<br />
og fine verk. På gården Aschjem, Holstad i ÅS står et av<br />
hans gulvur med datumglugge. Skivens nederste del er dekorert<br />
med vakre graveringer og bærer signaturen: John Iversen inc. 1<br />
Drøbach 1761.<br />
Iversen skal ha utvandret til Amerika.<br />
LANDDISTRIKTENE<br />
Omkring år 1500 eiet kirker og klostrer i og ved Oslo den overveiende<br />
del av jorden i Akershus, ved reformasjonen ble mesteparten<br />
konfiskert av kronen. For å dekke det enorme pengebehov<br />
etter krigen i 1657-60 tok kongen til med å selge av krongodset.<br />
Like til slutten av århundret ble det således avhendet et betydelig<br />
antall gårder, mest til rikfolk i byen, men senere også til bøndene.<br />
Også etter Den store nordiske krig kjøpte bøndene sin jord aven<br />
konge i pengeknipe. Selveier-bøndenes antall steg derved så sterkt<br />
at de etterhvert kom til å danne kjernen i det norske samfunn.<br />
Fra gammel tid sto fylket i nær forbindelse med hovedstaden.<br />
Som nevnt hadde rikfolk fra Christiania skaffet seg tildels store<br />
1 Forkortelse for lat. incidit, «har skåret» I ofte brukt på gamle kobberstikk etter stikkerens<br />
navn.
94 AKERSHUS FYLK E<br />
eiendommer omkring i distriktene. Noen bodde der av og til,<br />
andre slo seg ned som godseiere. Videre tok et betydelig antall<br />
geistlige, militære og sivile embetsmenn bopel omkring i bygdene.<br />
Også flere bruk hadde etterhånden etablert seg der, bl.a.<br />
jernverkene i Bærum, Hakadal og Eidsvoll fra Christian IV's tid,<br />
Hurdals glassverk fra 1755 og en rekke sagbruk.<br />
Alt i alt var det således mange mennesker i landdistriktene som<br />
sognet direkte eller indirekte til bykulturen og hvis hjem i mangt<br />
og meget har fått sitt utstyr fra hovedstaden.<br />
Sett på denne bakgrunn er det rimelig å anta at det har vært ur å<br />
finne hos «conditionerte» familier i fylket på et tidlig tidspunkt, i<br />
begynnelsen av 1600-årene eller før. Men den intime kontakt med<br />
byen har også ført til at de eldre ur ble utskiftet forholdsvis tidlig.<br />
Først har smijernsurene vandret videre ut på bygdene, og siden<br />
har lanterneurene m .m. gått samme vei - hvis de da ikke er havnet<br />
i smeltedigelen.<br />
Senere har vi skifteprotokollene å holde oss til. Således nevnes<br />
f.eks. at det i 1710 blant sorenskriver Geddes innbo på Romsås i<br />
Ullensaker fantes «et Slaugwerck i Stuen». Et stueur til 6 rdl. etter<br />
lensmann Kr. Frogner i samme prestegjeld er registrert i 1729. Til<br />
sammenlikning kan nevnes at en ku kostet 2 it 3 rdl. i samme strøk<br />
ved de tider.<br />
Hos bøndene har det nok vært langt mellom urene i denne periode.<br />
Fra private regnskaper kjennes et enkelt tilfelle hvor det<br />
dreier seg om en timeklokke som ble bestilt aven storbonde i<br />
Aurskog i 1679. (Se s. 99.) At dette hendte i et strøk hvor det ennå<br />
fantes gamle selvstendige bondeslekter, har sin interesse. I de<br />
bygder hvor selveierstanden ble bygget opp senere, synes det å ha<br />
trukket lenge ut før ur kom i bruk hos bøndene. Det var da også<br />
meget sparsomt med klokker blant dem i første del av 1700-årene<br />
og noe senere. Stort sett var det bare hos storbøndene at det her og<br />
der fantes klokker på gårder i distriktet. Fra Sørum beretter tradisjonen<br />
at eieren av gården Refsum omkring 1760 lot en av sine<br />
mange husmenn lære urmakeri for at klokkene på hovedgården<br />
kunne få fagmessig tilsyn.<br />
Den store stigning i trelasteksporten mot slutten av århundret<br />
brakte gode penger også til bygdene. Dette merkes da også på den<br />
stigende tilgang på ur i mange av herredene. Av skiftene sees at<br />
AK ERSH US FYLKE 95<br />
«Stueuhre, der repeterer», var betydelig høyere verdsatt enn klokker<br />
av eldre konstruksjon. Lommeur forekommer ikke sjelden, de<br />
var mest fra London og ble gjerne taksert til 10 rdl. Når det gjaldt<br />
behandlingen av urene var det nok så som så på de mindre gårder.<br />
11800 ble postbonden Ole Langeland stevnet til tinge fordi posten<br />
kom for sent frem og timesedlene ikke var påtegnet. Han forklarte<br />
da blant annet: «På Risebru er 5 it 6 Bønder, som kiører Posten<br />
efter Tour, men allene een af dem kan skrive, og han har ingen<br />
Klokke. De andres Uhre kan undertiden gaa, men oftest staae de.»<br />
Omkring på gårdene i fylket er det i våre dager ikke så mange<br />
klokker tilbake av lokal produksjon. En del har delt den triste<br />
skjebne med mesteparten av hva det ellers fantes av gammel bygdekunst<br />
i Akershus. Kasseringen av gammelt bohave begynte tidlig<br />
på de kanter, og var i full gang i 1850-årene og fortsatte i den<br />
følgende tid. Atskillige klokker ble ødelagt i denne periode. Fra<br />
1890-årene av har byfolk innkjøpt ikke så få etter hvert som de<br />
gamle gulv ur kom på mote. Men tallet på de Akershus-ur som<br />
finnes i Oslo er i virkeligheten lite i forhold til hva det finnes i<br />
byen av ur fra Hedmark, Oppland og Buskerud.<br />
I det hele må en anta at produksjonen av ur i Akershus Fylke<br />
ikke har vært særlig stor. Tallet på klokkemakere der - ca. 35 - var<br />
da også forbausende lavt i forhold til f.eks. Oppland og Hedmark<br />
som hadde henholdsvis ca. 80 og 120.<br />
Generelt tør forklaringen være den at Akershus Fylke lå for nær<br />
hovedstaden. Meget av den arbeidskraft som jordbruket ikke behøvet,<br />
ble absorbert av byen, og interessert ungdom som ville gå<br />
håndverksveien fant naturlig sin vei dit.<br />
Men det som i enda større grad virket til skade for utviklingen<br />
av håndverksnæringen i Akershus, var den enorme kjøretrafikk<br />
som fant sted gjennom de største fogderier i fylket, Øvre og Nedre<br />
Romerike. Ingen andre distrikter kunne oppvise noe tilsvarende.<br />
I første rekke gjaldt det transport av trelast til hovedstaden. Vel var<br />
det ikke så store skogstrekninger i Akershus, men desto mere<br />
tømmer ble det fløtet frem fra Østerdalen, Solør, Odalen og Gudbrandsdalen.<br />
Fra Glomma og Vorma ble det kjørt på slede til sagene<br />
i Ullensaker, Skedsmo og Enebak og siden til Christiania som<br />
planker og bord eller rundlast. Opp til 3000 hester ble brukt i denne<br />
trafikk d.v.s. halvparten av alle hester i fylket. - Hertil kom den
96 AKERSHUS FYLKE<br />
store varetransport hele året rundt mellom Christiania og Mjøsdistriktene.<br />
Trafikken sluttet først etter at Hovedbanen ble åpnet i<br />
1854.<br />
I offentlige beretninger fra den tid klages det jevnlig over at<br />
mange gårder ble vannskjøttet fordi bøndene foretrakk å delta i<br />
denne transportvirksomhet.<br />
Bedre gikk det heller ikke for håndverket. De bygder som mottok<br />
hovedtrafikken ble gjennomgangsstrøk med all den uro som<br />
dette førte med seg. Det ble hverken tid eller ro til å lære et<br />
håndverk ordentlig og drive det seriøst. I de bygder som sognet til<br />
kjøretrafikken var det derfor naturlig nok et fåtall som tok opp et<br />
så krevende yrke som klokkemakernes, og enda færre som drev<br />
det synderlig langt i faget.<br />
Det var altså helt spesielle forhold som førte til at tallet på klokkemakere<br />
i Akershus Fylke ble betydelig mindre enn man kunne<br />
vente.<br />
AKER OG FOLLO<br />
Av de få klokke make re i Asker prestegjeld er det bare en som er<br />
verd å nevne, nemlig Erland Ellefsen Blackstad, født ca. 1720, død<br />
1780. Skjønt han "var odelsgutt på en av bygdens beste gårder, dro<br />
han til Christiania for å lære urmakerkunsten. Etter alt å dømme<br />
må han der ha arbeidet på Peder Nøttestads verksted. I 1748 fikk<br />
han skjøte på Blakstad etter faren lensmann Ellef Blackstad. Med<br />
kirkeinspeksjonen i Fredrikstad inngikk han i 1751 en kontrakt om<br />
levering av et større tåmur til byens kirke (s. 107). Erland Blackstad<br />
har laget atskillige gulvur med vakre messingskiver. Ifølge<br />
tradisjonen skal han ha laget ikke mindre enn 12 gulvur med klokkespill.<br />
På Blakstad gård står et av hans arbeider datert 1687. Årstallet<br />
må selvsagt ha vært tilføyet senere.<br />
I Bærum har det vært atskillige klokkemakere. De en kjenner fra<br />
eldre tid kan imidlertid ikke sies å ha levert klokker av særlig høy<br />
standard. Men fra 1800-tallet har flere prestert gode, ja tildels utmerkede<br />
arbeider.<br />
Vilhelm Furuset som eiet gården Furuset syd for Tanum kirke, laget<br />
vakre stueklokker, tildels med månefaser og andre kalenderan-<br />
AKERSHUS FYLKE<br />
Fig. 25. 'Urskive fra gulvur av Haagen Andersen, Tanum (1800-1866). Fig. 26. Urverk av<br />
samme mester.<br />
giveIser. Han skildres som en opplyst og driftig mann, dyktig<br />
både som bonde og smed. Dessuten var han våpensmed for Asker<br />
kompani og for arsenalet. Han døde i 1854, meget gammel.<br />
Haagen Andersen, født 1800, død 1866, var bosatt på Tanum. Der<br />
ryddet han en liten jordflekk, Hellerud, hvor han levet i trange kår<br />
med stor familie. Sin første undervisning i faget fikk han aven<br />
svensk urmaker, siden arbeidet han videre, mest på egen hånd.<br />
Hans ur må regnes til de aller beste blant landsurmakernes arbeider.<br />
(Fig. 25 og fig. 26). Et av hans siste er et gulvur med årsgang,<br />
det viser tid, måned og skudd-dager. Datumtallet innstilles automatisk<br />
hver måned. Uret har kompensert pendel, Grahams-gang<br />
og kontra sperre og er i det hele et overordentlig fint og vakkert<br />
arbeid. Et og annet lommeur skal han også ha laget. Hans nevø var<br />
den kjente urmaker Hans Pedersen i Drammen.<br />
Kock på Vågøy var instrumentmaker. Han laget gode og solide<br />
ur med hvite skiver.
98 AKERSHUS FYLKE<br />
Aker. Erich Olsen Braaten bodde i strøket ved den nåværende<br />
Frogner kirke. Han leverte gode og vakre klokker, deriblant taffelur.<br />
Anders Børgen (Borgen) sto ikke særlig høyt i fagmessig henseende,<br />
men de arbeider han har etterlatt seg er ikke dårlige.<br />
Ellers vites lite om at folk i Aker har drevet urmakervirksomhet,<br />
bortsett fra de som bodde i forstedene ved Akerselven og som<br />
tidligere er omtalt under Christiania.<br />
Fra Kråkstad nevnes Daniel Falck. Antagelig levet han i siste halvdel<br />
av 1700-årene. Ove A. Bull, født 1803, død 1856, var gårdbruker<br />
og urmaker i samme prestegjeld. Han flyttet i 1849 til Nordby i Ås.<br />
I Vestby og nabo herredet As er Peder Bjørlien den mest kjente av<br />
urmakerne. Han holdt til på Åros hvor han drev urproduksjon i<br />
stor skala. Flere hundre gulvur er kommet fra hans verksted. De<br />
finnes på de fleste gårder i egnen og også på mange steder utenfor<br />
de to herreder. For det meste leverte han alminnelig salgsvare, ur<br />
med hvitmalte skiver og platiner av jern. Men man kan også treffe<br />
på arbeider av ham av bedre kvalitet og med finere utstyr. Bjørlien<br />
hadde ord på seg for å være en dreven mekaniker. Omkring 1812<br />
finner vi at sorenskriveren i Follo, Chr. Magnus Falsen, som var<br />
sterkt interessert i bygdens fremgang, «henvendte sig til en i Aas<br />
Sogn opholdende habil Uhrmager og Mechaniker, Bjørlien med<br />
Forespørgsel, om han ikke, naar de fornødne Penge blev ham<br />
forskudte, kunde have Lyst og Evne til at anlægge en eller anden<br />
fabrikmæssig Indretning.» Imidlertid er det ingen som vet å berette<br />
noe om hvorledes det gikk med sorenskriverens fabrikkplaner.<br />
Antagelig er de ikke blitt realisert.<br />
I Nordby drev Ove Bull urmakervirksomhet i Pollen til sin død i<br />
1856. Også Gulbrand Olberg arbeidet som urmaker i Nordby (omkring<br />
1850).<br />
NEDRE ROMERIKE<br />
Den eldste av de klokkemakere som vi kjenner fra bygdene i landet<br />
har holdt til på Botner i Høland ved sydenden av Bjørkelangen. Om<br />
ham finnes en pålitelig beretning i en regnskapsbok fra Berger i<br />
Aurskog. Regnskapene som omfatter en stor del av 1600-årene er<br />
A K ERSHUS FYLK E 99<br />
ført av Erik Gundbjørnsen Berger 1 som var stor jordeier og en mer<br />
enn alminnelig opplyst mann. Oppgavene viser at han i 1679 lot<br />
gjøre en timeklokke hos Torkel Botner i Høland til sin eldste sønn<br />
Jon Hogstad, som et par år senere ble lensmann i Aurskog. 2 Både<br />
Jon Hogstad og hans brødre var hendige folk og duelige smeder.<br />
Man kan således gå ut fra at den mann faren gjorde sin bestilling<br />
hos, ikke har vært en alminnelig landsbysmed, men en kjent finsmed<br />
og klokkemaker.<br />
Det ser ut til at andre senere har tatt opp håndverket i bygden. I<br />
hvert fall ble det laget ganske mange klokker etter 1750-årene, men<br />
det er ikke lett å si noe fordelaktig om klokkemakerkunsten i<br />
bygden på denne tid og den følgende. Riktignok skriver Reidar<br />
GjellebøI i 1771: «Der gives adskillige Professionister i Bygden,<br />
iblandt dem Smede, Snedkere, Uhrmagere m.fl., som næsten uden<br />
Undervisning have bragt det til større Fuldkommenhed, end man<br />
kunde forestille sig». Men Gjellebøl var selv fra Høland! Derimot er<br />
Jens Paludan, sogneprest i bygden fra 1806 til 1820, kommet til et<br />
annet resultat: «Hvad man kan kalde duelige Haandverkere, findes<br />
ikke her, men vel en del taalelige Fuskere».<br />
Av urmakerne skal bare nevnes Jon (Johan) og Svend Gundersen på<br />
Rud, nær grensen mot Trøgstad. De har laget en mengde klokker <br />
nummerne går opp i over 400 - men både verk og utstyr er grovt<br />
utført.<br />
Aurskog prestegjeld har gjennomgående hatt en opplyst og ganske<br />
velstående gårdbrukerstand. Bygdens klokkemakere holdt stort<br />
sett til i strøket omkring kirken.<br />
Jens Bogstad, født ca. 1726, død 1784. Mekaniske innretninger av<br />
forskjellIg slag var hans store lidenskap. Etter kirkebøkene å<br />
dømme har han ernært seg som urmaker, hans arbeider er imidlertid<br />
grove og primitive. Noen av urene har snoropptrekk, timeverk<br />
og skiver av tre, andre, av noe bedre kvalitet, har det vanlige<br />
opptrekk og skiver av hamret jernplate. Ofte er feltet innenfor<br />
timeringen dekket aven tynn messingplate. Ur no. 262 står i en<br />
kasse med årstallet 1767.<br />
, Anders Heyerdahl: Genealogiske opptegnelser om Slegtlinjeme Heyerdahl. 1890 s. 15, 16<br />
og25. ErikG. Bergervarfødt i 1605, ogdøde i 1691.<br />
2 Ved et skifte på Hogstad 1751 er registrert et stueur med kasse til 7 rdl. Det kunne være<br />
Torkel Botners klokke. Uret ble kjøpt av Anders Pedersen, lensmann i Aurskog, bosatt på<br />
Hogstad.
100 AKERSHUS FYLKE<br />
Frederich Rannem, sønn av Jens Bogstad, var bosatt på plassen<br />
Ranum under gården Tønsberg, men flyttet senere til Romhus.<br />
Rannems klokker likner meget farens. En av dem bærer årstallet<br />
1793 og nummeret222, men han har senere gjort flere.<br />
Mads Romhus, sønn av foregående, drev samme profesjon. Han<br />
forlot Aurskog og slo seg ned i Nes på øvre Romerike, hvor håndverket<br />
var mere utviklet. Det viser seg at han er gått over til å<br />
anvende den inndeling av urverket som Ole Braaten (s. 101) hadde<br />
innført der. Videre skaffet han seg skjæremaskin og annet verktøy.<br />
De klokker han senere laget, går lett og godt, men utstyret er ikke<br />
stort likere enn før. Tallskiver og platinerer som regel av jern.<br />
Jens Bogstad, hans sønn og sønnesønn, har vært meget virksomme<br />
i faget. Flere av urene finnes i Nes og på nordre side av<br />
Glomma.<br />
Hans Bogstad, bror av Jens Bogstad, har laget mange klokker, men<br />
noe fint arbeide presterte han ikke. Et av dem bærer nummeret 55<br />
og årstallet 1796. Nr. 327 finnes i Trøgstad bygdemuseum. På Ullerud<br />
i Aurskog står en gulvklokke med hans navn. Kassen er merket<br />
aven geværkule og forklaringen gis i følgende innskrift:<br />
DetteSaar<br />
likkjegalen<br />
Svenskekugle<br />
paa Gaarden<br />
Finstad i Urskoug<br />
den lBAprillBOB.<br />
Engebret Bogstad, døde ca. 1790. Han har laget mange klokker,<br />
men de er gjennomgående av dårlig kvalitet. Nr. 147 står på Funni i<br />
Nes.<br />
Mads Ødegården skal være død omkring midten av 1800-tallet.<br />
Hans arbeider har tilknytning til Romhus-urmakernes.<br />
I Sørum har det vært et par klokkemakere, men detvi vet om deres<br />
produkter frister ikke til nærmere omtale.<br />
Fra Skedsmo må nevnes Hans Hansen Bøhler, som leverte ur med<br />
bra verk og pent utstyr i messing. Flere av dem er fra 1780 og<br />
1790-årene.<br />
I Nittedal har Anders Biertnes gjort mange tiltalende og solide<br />
gulv ur, med messingskiver. De var signert: Anders Larsen, Nittedal<br />
eller Anders Biertnes.<br />
ØVRE ROMERIKE<br />
I Krafts beskrivelse av 1820 uttales at en rekke av disse bygder sto<br />
høyt i kultur og velstand. Forholdene på de større gårder var romslige<br />
og det var bra med utstyr av enhver art. Noe kom fra hovedstaden,<br />
men en stordel ble også laget i bygden.<br />
Nannestad har hatt en dyktig urmaker i Peder Laavæg. Hans klokker<br />
er gode og har et tiltalende utstyr. Datumbue er ofte anvendt.<br />
I Ullensaker laget noen av de mindre gårdbrukere gulvklokker<br />
Blant dem kan nevnes Christen Nielsen Lechedalen, født 1758, død<br />
1809. Han arbeidet først på Ukestad i naboherredet, men flyttet<br />
senere til Lechedalen, en av Røglergårdene nær Gardermoen. Han<br />
har laget mange klokker. Antagelig var han selvlært for de eldre er<br />
nokså primitive, hans senere arbeider står imidlertid kvalitetsmessig<br />
betydelig høyere både hva verket og utstyret angår.<br />
Jens Christoffer Kolby, født 1756, død etter 1800, er lite kjent. De<br />
klokker som finnes etter ham er simple å se til, men gangen skal<br />
ikke være så verst.<br />
Ole Hansen Nordby, født 1789, død 1862, drev med gjørtler- og<br />
sølvsmedhåndverk. Han har gjort mange gulv ur. De er ikke av<br />
særlig høy kvalitet, men sies å gå bra.<br />
De fleste klokker fra Ullensaker bærer tallskiver av jern med<br />
bronserte ornamenter.<br />
I Nes herred går følgende historie fra gamle dager: En tid ut i<br />
1700-tallet kom to fremmedkarer til bygden, de leiet et rom på<br />
plassen Bråten og tinget plassgutten til ærendsvenn. Selv holdt de<br />
seg stadig innendørS, og folk skjønte ikke hva de tok seg til. Men en<br />
dag kom øvrigheten til gårds og arresterte begge for falskmynteri.<br />
De ble sendt til København, og med dem husmannsgutten Ole<br />
Nielsen Braaten. Falskmynterne ble lagt i jern, men Ole slapp fri da<br />
han bare kunne regnes for en «vekstringsunge» og ikke hadde<br />
begått noe ulovlig. I København var han en tid i urmakerlære,<br />
hvoretter han vendte tilbake til Nes og bodde siden på Bråten.<br />
Stedet heter ennå Urmakerbråten. Han laget bra verk med velsk årne<br />
hjul og lett gang. Men utstyret var gjerne av det billigste slaget:<br />
tallskive av jern, ring av tinn og ornamenter av bly. På skivene<br />
hadde han stundom støpte figurer som representerte de fire årstider:<br />
vårarbeideren med et så-løp, slottekaren med ljå, skurkaren
102 AKERSHUS FYLKE<br />
med sigd og korn bånd og som karakteristisk for vinteren: en mann<br />
som varmet seg ved ilden. I feltet innenfor tallringen satte han ofte<br />
Christian VII's monogram. Ole Braaten laget mange klokker og et<br />
par av dem «sang salmen>. Flere av hans gulvur er fremdeles i bruk.<br />
Amund Fenstad (eller Braaten) var sønn av forannevnte. Han arbeidet<br />
lenge sammen med faren og fortsatte senere alene. Han laget<br />
flere gjøk-ur og enkelte guIvur med klokkespill De vanlige gulvur<br />
kostet 12 daler mens musikkurene kom på 50. Fenstad omtales som<br />
en habil klokkemaker, men teknisk sett lå nok farens arbeider<br />
høyere. En annen sønn av Ole Braaten, Niels Myggedal , har laget en<br />
rekke klokker av ordinær kvalitet.<br />
Mads Romhus på Granvollen, kom fra Aurskog. (Se s. 100 .)<br />
Peder Leich, født ca. 1744, hadde arbeidet på Toten i en årrekke. I<br />
folketellingen 1801 oppføres han som «Organist til Næs og Uhrmagen>.<br />
Han bodde da på gården søndre Røtnes. Det berettes at han<br />
ble drept da han falt fra kirketårnet. Et av hans arbeider, et<br />
musikkur på Hadeland, bærer årstallet 1815. Leichs klokker er fint<br />
og sikkert utført og må regnes blant de beste fra norske bygder.<br />
Slekten Leich har fostret flere organister og atskillige klokkemakere.<br />
(Se s. 131 og 156.)<br />
Også Niels Christensen har laget gode verk (Fig. 27). De har messingskive<br />
med tinnring. På kassen til ett av urene sees årstallet<br />
1792 i originalmaling. En driftig klokkemaker ved navn Bunes har i<br />
mange år bodd i nærheten av naboherredet Odal hvor Bunes-urmakerne<br />
opprinnelig hørte hjemme (se s. 136).<br />
Alt i alt er det laget forholdsvis mange klokker i Nes, en naturlig<br />
følge av at forholdene der lå gunstig til rette således som d et tidligere<br />
er påpekt i innledningen om håndverket i fylket.<br />
I Eidsvoll har jernverket (anlagt i 1624) spilt en inngripende rolle i<br />
bygdens næringsliv. Direkte og indirekte har det beskjeftiget mange.<br />
Det ser ut til at de første klokkemakere har holdt til under<br />
bruket, men tradisjonen har glemt både deres navn og deres skjebne.<br />
John Olsen er den eldste som nå kjennes. Han bodde i Sunna på<br />
verkets grunn ved Andelvas utløp fra Hurdalssjøen. Antagelig er<br />
han død omkring 1790. Hans ur har messingskiver og støpte ornamenter<br />
av eldre engelsk type. Ennå kan man se ganske mange av<br />
dem, bl.a. står et staselig eksemplar i Ullensaker kommunelokale.<br />
Fig. 27. Skive fra gulvur av Niels<br />
Christensen, Nes.<br />
AKERSHUS FYLKE<br />
Hans klokker har gjennomgående et tiltalende ytre og verket er<br />
godt. Han har også laget musikkur.<br />
Ole· Lysager gjorde ikke bare guIvur men også lommeur. Det fortelles<br />
at han laget et til kongen, det var slik innrettet at det «slo i<br />
lommen». Nordenfjeldske Kunstindustrimuseum har et lommeur<br />
med sølvkapsel av Lysager. Inne i uret er gravert: Ole Lysager. No.<br />
5. Eidsvold 1795. Lysager var sersjant og bodde ved Eidsvold Værk.<br />
Anders Wahlberg var født 1793 på Vardeberg (i bygde-uttalen:<br />
Valberg) i Stange. Han arbeidet en tid som urmaker i hjembygden,<br />
senere i Høland og på Fuglerud i Eidsvoll. Til slutt slo han seg<br />
ned på skyss-stasjonen Rådholt, ikke langt fra verket. Han opparbeidet<br />
en ganske betydelig bedrift og det sies at han kunne ha opp<br />
til 4 svenner på verkstedet. Men etterhånden gikk det nok tilbake<br />
med virksomheten, kanskje mest fordi det ble for livlig på skyssstasjonen.<br />
Han skal være død i 1870-årene. Wahlberg har laget en<br />
mengde klokker. De er som regel av alminnelig kvalitet. De dyreste,<br />
de som har måneds- og datoverk, kostet 20 daler.<br />
I bygden skal det også finnes klokker etter Jens Kalseg .<br />
Niels Rønsen er født ca. 1780. Det finnes flere gode gulvur av ham i<br />
Eidsvoll. Til slutt kan nevnes at amtmannens innberetning for 1835<br />
oppfører 11 urmakere i Akershus. Dette har da vært håndverkere<br />
med urmakerfaget som sitt viktigste levebrød.
ØSTFOLD FYLKE<br />
MARSTRAND<br />
Norske garnisonregnskaper viser at det fantes et offentlig slagur i<br />
byen før denne ble avstått til Sverige ved Roskildefreden i 1658 .<br />
HALDEN '<br />
Halden var ladested under Fredrikstad til det ble kjøpstad i 1665.<br />
Til tross for de mange branner som herjet byen under krigene med<br />
Sverige, vokste den hurtig som følge av trelastutførselen og grensetrafikken.<br />
11769 var innbyggerantallet ca. 3800, i 1801 omtrent det<br />
samme og i 1855 ca. 7500.<br />
I 1697 ble det til byens kirke bestilt «et ringe Seyerwerck og en<br />
stor Time-Klocke» til tårnet. I 1716 strøk kirken med under brannen<br />
«som la den gandske Bye udi Asche» etter at borgerne frivillig<br />
hadde satt ild på den.<br />
Den nye kirke, Immanuelskirken,z ble innviet i 1729. Den fikk i<br />
tårnet to klokker, «Femsklokken» og «Tolvsklokken» samt et<br />
«slaug Werck» skjenket aven engelsk skipper Thomas Robinson. I<br />
1807 forærte «Fru Elen Margaretha salig Ankers» 1000 spd. til et nytt<br />
urverk. Dette ble laget i 1811 av smedernester og mekaniker P.<br />
Blechstad (Blegstad).<br />
Under stor-brannen i 1826 fenget ilden i kirketårnets treverk og<br />
snart sto bare murene igjen av den staselige bygningen. I 1827 ga<br />
Carl Johan 14 500 spd. til oppførelse aven ny kirke og senere korn<br />
forordningen om at landets kirker skulle yte sin skjerv. Den nye<br />
kirke ble innviet i 1833.<br />
Allerede i 1830 ble ønsket om et nytt tårnur fremmet. Urmaker<br />
I Christian O. Munthe: Fredrikshald, Kr •. 1906. O. Forstram: Fr.hald i 250 år. Fr.hald 1915.<br />
2 Sigrid Marie Christie: «Kirkene» i «Halden, Festningen og Byen)) utgitt av Riksantikvaren,<br />
Oslo 1963, s. 340. 394 og404.<br />
ØSTFOLD FYLKE 105<br />
Landtverk som ble anbefalt som «vor dueligste Uhrmager» påtok<br />
seg å utføre et «tredvetimers» ur av deler fra Berlin. I 1948 fikk<br />
kirken elektrisk ur som viser tiden på 3 av tårnets sider.<br />
I 1833 ble det nåværende klokketårn på festningen oppført. Det<br />
forrige ble ødelagt under bybrannen i 1826. Et klokketårn har stått<br />
der oppe fra festningens eldste tider, allerede i 1670 ble det innkjøpt<br />
en klokke fra England og reist et tårn for den på «den øverste<br />
bastion».<br />
Selve klokken var i den første tid en stor bjelle hvormed dagens<br />
timer ringtes inn. Klokkeslettet ble avlest etter et solur. Men i 1716<br />
skrev kommandanten til generalkommisariatet at siden kirken og<br />
dermed dens slagverk brant, hadde man ved festningen nå bare en<br />
«Pas-Lunte» 1 til bestemmelse av tiden for vaktens avløsning,<br />
«hvorfor et slagverk høylig kunne trenges». Et ur ble da innkjøpt fra<br />
England.<br />
På plassen foran tårnet står et sol ur, en vakker skive med en kronet<br />
C VII hvilende på en sokkel som bærer årstallet 1775.<br />
Da det nåværende klokketårn ble reist er antagelig samtidig et<br />
slagur igjen blitt oppsatt. 2 Dette stanset i 1917 og da man ikke fant<br />
grunn til å bekoste en reparasjon, rustet det etter hvert ned. Skiven<br />
med viserne har beholdt sin plass, men hjulverket er forsvunnet.<br />
Den veldige pendel og de store kuleformete lodder har man tatt vare<br />
på i festningen.<br />
Fra gammel tid har klokketårnet hatt sin faste plass i bybilledet.<br />
Men da festningen i de kritiske år før 1905 forberedte seg på mulige<br />
angrep fra svensk side, var det tanken å rive tårnet som jo ville<br />
danne et godt mål for fienden. Da imidlertid byens borgere innstendig<br />
ba om at tårnet måtte skånes, fikk det stå inntil videre, og<br />
står der altså den dag i dag.<br />
Det har vært atskillig håndverksdrift i Halden og ikke få klokkernakere.<br />
Byen hadde også sine laug, de eneste i Østfold. I 1700årene<br />
var det 4, blandt dem smedelauget hvor urmakerne hørte<br />
hjemme. I begynnelsen av 1800 var laugenes antall bare 2, smedenes<br />
og ett til var opphørt. 11836 fantes det ingen.<br />
l De militære hadde sin spesielle måte å bestemme tiden på når seieIVerk manglet. De<br />
tente en «passlunte» som var målt u t i bestemte lengder etter tidsintervallet. I krigstilfelle<br />
var det ofte helt nødvendig å bruke en slik lunte. Det heterf.eks. i sangen om Københavns<br />
forsvar i 1658-60: «Den Lunte varvort Seyerwerch thi man ei hørte Klokke».<br />
2 O. Farstrøm i «5maalenenes Amtstidende» den3], okt. 1933.
106 ØSTF OLD FY LK E<br />
Det ser ut til å ha vært klokkemakere i Halden tidlig på 1700-tallet.<br />
En kan nå og da treffe på et gulvur eller en skive av høy alder,<br />
men om klokkemakeren er det lite å finne. Anderledes er forholdet<br />
med noen senere mestre:<br />
Frantz Friederich Krøger nevnes i koppskattmanntallet for 1743.<br />
Han overtok bl.a. vedlikeholdet av kirkeuret for 20 nil. årlig. Krøger<br />
var en verdig representant for sitt fag. Enkelte av hans gedigne<br />
gulvur er i dag i privat eie.<br />
Amman Pedersen Sannes, født 1716, død 1789, var en meget dyktig<br />
urmaker. Han har bl.a. laget et mer enn alminnelig vakkert og fint<br />
musikkur med messingskive, forsølvet tallring og forgylte regenceornamenter.<br />
Det spiller 10 melodier, viser dag, datum og<br />
månens faser. Ved enkelte av hans billige klokker har tallringen<br />
vært hugget ut av gamle tinnfat, noe som urmakerne på landsbygdengrep<br />
til nå og da, men sjelden by-urmakerne.<br />
Johan Jacob Cassel, født 1755, død 1849, var av svensk slekt. Han<br />
tjente som svenn i Christiania og oppholdt seg flere år i England før<br />
han i 1790 tok borgerskap i Halden. Cassellaget mange gulv ur som<br />
alle er fagmessig godt utført. De har som regel rund hvit skive. Han<br />
har også laget atskillige lommeur. (Fig. 28.) Et av de fineste finnes<br />
på Norsk Urmuseum. Det har spindelgang med Tompions regulator,<br />
snekke og kjede. Et annet, merket no. 42 , tilhører Haldens<br />
museum.<br />
Fig. 28. Lommeur av Johan Jacob<br />
Cassel (1 755-1849).<br />
Ø STFO LO FYLKE 107<br />
Andreas Berg var svenn hos Cassel og ble mester i 1832. Han har<br />
etterlatt seg gode ur, utført omtrent som Cassels.<br />
Av senere urmakere i laugstiden kan nevnes A. Berg jr. , sønn av<br />
foran nevnte, Andreas Thores en, født 1797, død 1857, Lindemann<br />
Reffeistad og O. Amundsen, kaptein ved borgervepningen. - 11817<br />
var J.J. Cassel byens eneste urmaker, i 1840 og 1860 var det4 mestre<br />
i faget.<br />
FREDRIKST AD'<br />
Etter at svenskene hadde brent Sarpsborg under syvårskrigen, ble<br />
stedet forlatt og befolkningen flyttet ned mot Glommas utløp. Der<br />
ble Fredrikstad anlagt i 1567. Byen fikk en langsom vekst, trykket<br />
som den var av konkurranse fra nabobyene, herjet av hyppige<br />
branner og hjemsøkt av fiendtlige innfall. Fremgangen har siden<br />
variert sterkt med trelastkonjunkturene. Innbyggertallet var 1375 i<br />
året 1769, 1837 i 1801 og 3486 i 1855.<br />
Den eldste kirke er antagelig oppført samtidig med byens anlegg<br />
eller kort etter. 11617 heter det at kirkeuret må renses, og i 1636<br />
ble det satt i stand av Jacob Smed. Kirken og uret ble gang på gang<br />
ødelagt ved brann. I 1750 forhandlet kirkeinspeksjonen med «Uhrmagersvenden<br />
Erlan d Ellefsen Blachestad, boende på Blachestad i<br />
Asker» (s. 96). Det fremgår av et dokument i byens arkiv at man « .. .<br />
til vaaris nye Kirketaarns Fuldfærdigelse har accorderit om et av<br />
hans paa nærværende Tiid i færdig Stand havende Seierwærk med<br />
3de Skiver og gaaende Viisere samt vii dere Tilbehør, som et complet<br />
Seierwærk bør bestaae af» . . . Prisen var 300 rdl. innbefattet<br />
frakt og montasje. Kontrakten ble underskrevet i Christiania det<br />
følgende år med Blackstad, som da benevnes urmaker. Det heter<br />
der bl.a.: «Desuden forsikrer jeg saaledes dets Dygtighed, at det i<br />
de første 20 Aar uden nogen behøvende Reparasjon rigtig og vel i<br />
alle Maader baade skal vjise og slaae Tiiden, saa længe W ærket<br />
bliver tilseet med Opvinding og Smørelse, naar behøvis, hvortil jeg<br />
mig forpligter og for Wærkets Suffisence i alle Maader skal være<br />
ansvarlig». I oktober 1751 var seierverket på plass. Men gleden ble<br />
1 Riksantikva riatet: Fredrikstad . Oslo 1934.
ØSTFOLD FYLKE<br />
Fig. 29. Gulvur av Hans Jensen,<br />
Fredrikstad 1743.<br />
av kort varighet, for knapt 13 år etter strøk både uret og kirken med<br />
under den store brann som hjemsøkte byen i 1764. 1<br />
Det var smått med penger i Fredrikstad på den tid, og først i 1779<br />
kunne den nye bygning innvies. Enkedronning Juliane Marie<br />
skjenket kirken 2 gamle kirkeklokker (den ene fra ca. 1300) og et<br />
seierverk med døgns gang, timeviser og kvarterslag. Uret var utført<br />
av Peter Mathiesen, «stor-urmager» i København. Det bar årstallet<br />
1756 og har vel vært brukt et eller annet sted tidligere, slik som<br />
tilfelle var med klokkene. I 1897 kjøpte byens spare bank et nytt ur til<br />
kirken. Denne gang kom det fra Stockholm.<br />
Det er sjelden å treffe på gulvur som beviselig er laget i Fredrikstad.<br />
I byens museum finnes et gulvur med innskriften H.O.S.<br />
1704, videre en tallskive av jern med regenceornamenter og innskriften:<br />
Johan Christophersen, Fredrikstad 1767. Ellers kan nevnes et ur<br />
1 Olaf Platou: Våre kirkeklokker. S. 11 og 25. Oslo 1945.<br />
ØSTFOLD FYLKE 109<br />
fra 1743 signert Hans Jensen. Fredricstad No. 743. (Fig. 29.) Verket<br />
har slagskive og messingplatiner. Kassen er meget pompøst oppbygget<br />
og detaljert utformet. Den skriver seg antagelig fra samme<br />
tid som verket. Et annet gulvur signert Johan Christopher Zinke, er<br />
av betydelig simplere kvalitet. Det kan være laget omkring 1780.<br />
Fra laugstiden nevnes dessuten: Paul Olsen (1801), født 1750, Svend<br />
Halvorsen (1804), O.N. Bergsland (1816, død 1840), A.H. Riis (1833),<br />
J. Chr. Billenton (1836), E.G. Kjølstad (1838), N.Chr. Smith (født 1806,<br />
død 1884) og CF. Johannessen.<br />
Stort sett sto det i laugstiden mindre godt til med håndverksnæringen<br />
i Fredrikstad. En av grunnene til dette var den tildels sterke<br />
konkurranse som byens håndverkere måtte tåle fra nevenyttige<br />
mannskaper på festningen. De garnisonerte soldater der hadde<br />
nemlig lov til å drive all slags håndverk med unntagelse av gull- og<br />
sølvsmedvirksomhet.<br />
I eldre beretninger fra Fredrikstad omtales byens håndverkere<br />
som fattige og lite dugelige, selv om det jo fantes unntagelser.<br />
Byen har aldri hatt noe laug. Det hendte nok at en eller annen<br />
mester var laugsmedlem i hovedstaden, men blant urmakerne har<br />
dette ikke forekommet.<br />
SARPSBORG<br />
Etter de store brannene i Fredrikstad i 1830 og 1837 ble Sarpsborg<br />
igjen kjøpstad, ifølge dekret av 9. aug. 1839. Man vet ikke om noen<br />
klokkemakere som har arbeidet der.<br />
MOSS!<br />
Moss var ladested under Christiania, senere under Fredrikstad. Fra<br />
1720 regnes stedet som kjøpstad. Innbyggerantallet var 1408 i 1801<br />
og 4339 i 1855.<br />
Byens nye kirke 2 ble innviet i 1779. Kort før hendte det at en<br />
l Da vid Vogt: Kjøbstaden Moss. Moss 1834. a.p. Nyquist: Mossiana. Moss 1826.<br />
, Den første kirke ble bygget ca. 1607. Jfr. Oluf Kolsrud: Oslo kapitels kopi bok l. s. 48. Kra.<br />
1913.
HEDMARK FYLKE<br />
HAMAR<br />
Hamar bispestol ' ble opprettet under kardinal Nicolaus Brekespears<br />
besøk i <strong>Norge</strong> i 1153. Sin glanstid hadde domkirken omkring<br />
1300-tallet.<br />
I middelalderen dannet Hamar det kirkelige og kulturelle senter<br />
for Opplandene. Der var også handelssted og årlig marked. Med<br />
Oslo var det jevnlig forbindelse. Hamarbispen som fikk mesteparten<br />
av sine innkomster i varer, drev handel i Oslo hvor han hadde<br />
sin egen gård (Saksegård).<br />
Ved siden av de mange geistlige har ikke så få legfolk, mest håndverkere<br />
og arbeidere, hatt tilhold på Hamar. Men noen egentlig by<br />
var det gamle Hamar ikke, snarere et kirkested hvis befolkning<br />
hovedsakelig var knyttet til katedralen og bispestolen.<br />
Ruinene på Storhamar vitner om at domkirken har vært et monumentalt<br />
og praktfullt byggverk etter norske forhold. Ennå i 1551, da<br />
den var i sterkt forfall, erklærte kongen at han anså den som «den<br />
skiønneste Kircke, som er udi vort Riige <strong>Norge</strong>».<br />
Domkirken har hatt et rikt utstyr. Det var da naturlig at også et<br />
anseelig tåmur hørte med til dette. Her er man så heldig å ha<br />
skriftlige opptegnelser å støtte seg til. I den såkalte «Hamarkrønike»<br />
2 forfattet i 1550-årene, finner en bl.a. følgende uttalelse:<br />
«Hammers domkierche vaar megit herlig en beprydit med ald sin<br />
behøring, baade jnden og uden ... Item der vaar et skjønt orgeverch<br />
... Item vdi Hammers store kierchetom vaar herlige klocher.<br />
Item der vaar it herligt zeyierverch med time kloche, som hengde<br />
paa gaufflen paa den side til Communit. .. »<br />
Det kan således ikke være tvilsomt at domkirken i tiden omkring<br />
1537 hadde et stort tåmur med timeslag. Uret var anbrakt i gavlen<br />
og plassert slik at det kunne sees fra kannikenes fellesgård.<br />
l Oddrun Kdrstad: Hamar Bispestolshistorie 1153-1953. Hamar1953.<br />
2 Francis Bull: Hamarkrøniken, Edda 1923 s. 430-60. A. Arnesen: Hamar-Krøniken, Oslo<br />
10.,,..,<br />
HEDMARK FYLKE<br />
Når ble da dette kirkeur anskaffet? Noen bemerkninger om de<br />
forhold som knytter seg til domkirkens skjebne, er her nødvendig.<br />
Omkring og etter år 1500 var det hyppige uroligheter og kamper<br />
ved Hamar. 11502 ble bispegården plyndret og brent av svenskene.<br />
Noe senere ble biskop Herman av Hamar fengslet på grunn av<br />
politisk konspirasjon. I 1508 kom bondeopprøret under Herlog<br />
Huvudfat, og i tiden fra 1508 til 1512 satt biskop Karl av Hamar<br />
fengslet som følge av sin forbindelse med Sverige. Så kom kam pene<br />
mellom Kristian Il og Fredrik 1's tilhengere, og stridighetene forut<br />
for innføring av den lutherske lære. I det hele har det vært en urolig<br />
tid, en avgjørende forfallsperiode for stedet og i første rekke for alt<br />
som vedrørte kirkelige forhold. Dette stemmer med senere opplysninger<br />
om domkirken. Etter reformasjonen ble denne benyttet en<br />
tid utover, men allerede omkring 1540 var den i en så skrøpelig<br />
forfatning at lensherren på Akershus mente at den burde rives. At<br />
et så solid byggverk skulle bli i den grad brøstfeldig i løpet av et par<br />
år, er neppe sannsynlig. Man får derfor tro at det har vært forsømt<br />
gjennom lang tid. I samme retning taler opplysningen om at bispegården<br />
i 1539 var «saare meget forfalden».<br />
Forholdene i første del av 1500-årene har således etter alt å dømme<br />
vært vanskelige og bekymringsfulle både for domkirken og for<br />
geistligheten på Hamar. Følgelig er det lite sannsynlig at domkapitlet<br />
under de nevnte forhold har hatt råd til å gå til et så kostbart tiltak<br />
som til å anskaffe «et herligt zeyigerverch». Det er derfor all grunn<br />
til å anta at uret har vært anskaffet forut for denne periode, antagelig<br />
mot slutten av 1400-årene. Ved reformasjonen i 1537 ble domkirkens<br />
store jordeiendommer inndratt til fordel for kronen, og i 1541<br />
ble bispestolen lagt under bispestolen i Oslo.<br />
Domkirkens ur må ha delt skjebne med bygningen. 11551 var det<br />
alene kongens ordre som hindret at kirken ble revet. Under tilbaketoget<br />
i 1567 plyndret og brente de svenske tropper domkirken og<br />
bispegården. Særlig gikk det ut over kirkens tak og tåm. Klokkene<br />
strøk med og det er vel rimelig å anta at seierverket ble ødelagt eller<br />
skamfert ved samme leilighet. Kannikene fikk kirken under tak<br />
igjen, men i 1584 1 heter det at den ikke står til å redde uten ved store<br />
omkostninger. Senere berettes det om ødeleggelsene etter hvert<br />
1 Ved bispevisitas i 1594 (jens Nilssøns visitatsbøger, Chra. 1885 s. 309) synes den ikke<br />
lenger å være i bruk.<br />
115
HEDMARK FYLK E<br />
Fig. 31. Skive fra gulvur av Halvor<br />
Christophersen Utne. (Glomdalsmuseet.)<br />
Hedmark er således et av de strøk hvor man kunne vente at private<br />
ur tidlig fikk innpass og dette ser også ut til å være tilfelle. I<br />
Glomdalsmuseet finnes et stort smijerns hylleur som skal være<br />
innkjøpt fra en av Hedmarks-bygdene. Det er i sitt slag et av de<br />
vakreste man kjenner her i landet. Hele den originale innretning,<br />
hjulene medregnet, er av jern. Verket er bygget mellom 4 jernstolper<br />
og 4 linealformede vanger. Det har to klokkeskåler. Tallringen<br />
er bare inndelt i hele og halve timer, men nedenunder finnes en<br />
særskilt skive med en viser som angir kvarter og minutter. Hovedskiven<br />
bærer i sin halvrunde overdel en navneplate signert Halvor<br />
Christophersen Utne( Fig. 31). - Etter ornamentikken å dømme skulle<br />
skiven være laget i første halvdel av 1700-årene, men verket må<br />
være eldre. Det viser seg da også at den opprinnelige regulator har<br />
vært en svingarm. Detaljene tyder på at uret hører hjemme i perioden<br />
omkring 1650. Denne antagelse bekreftes ved at det på baksiden<br />
av tallringen er gravert årstallet 1646 med elegante barokk-ornamenter<br />
og initialer. Formodentlig har Halvor Utne omkring 100<br />
år senere ombygget reguleringen til pendelgang og laget en ny<br />
HEDMARK FYLKE<br />
skive med støpte ornamenter i engelsk stil. Men den gamle tallring<br />
har han beholdt. Sannsynligvis stammer uret opprinnelig fra Dan-<br />
mark.<br />
Et jernur av betydelig enklere konstruksjon er kommet til Norsk<br />
Urmuseum fra Hamar. Verket kan vel være av noenlunde samme<br />
alder som det foran nevnte. Skiven er ny og reguleringen ombyg<br />
get.<br />
At det i 1600-årene og videre utover stadig har vært ur i bruk på<br />
Hedmark - om de enn ikke var tallrike i den første tid - kan også<br />
arkivene bevitne. I et skifte fra 1670 på Grimerud i Stange etter<br />
tidligere sorenskriver Christen Pedersen, er det således registrert:<br />
"l Seyrwerch i Stuen, 41/2 dlr.» På plassen Havnen under Aker i<br />
Vang i skifte etter handelsmann Hans Christophersen (Schrøder),<br />
nevnes: 1 gl. Slaug Uhr Wærck, 6 rd. » I dødsboet etter handelsmann<br />
Henrich Olsen på Fjeldstad av Ekren under Ringsaker prestegård er<br />
det i 1736 protokollert: «1 Stue Uhr Wærk uden Klocke, 5 rd. og 1<br />
Wiiser (timeklokke) 1 rd.»<br />
Men først et godt stykke ut i 1700-årene ble ur noenlunde alminnelige<br />
blant folket i bygden.<br />
Sannsynligheten taler for at klokkemakerne på Hedmark hadde<br />
sine eldste tradisjoner i de rike jordbruksdistrikter som omfatter<br />
Vangs store prestegjeld med tilgrensende bygder. Gamle usignerte<br />
klokker som man nå og da kan treffe på, gir bevis i samme retning. I<br />
denne forbindelse kan også nevnes 2 daterte gulvur i Hedmarksmuseet<br />
ved Hamar. På navneplaten til det ene av dem er gravert:<br />
«Dette Werch hafuer Qvartermester Niels Nielsen Storihle ladet<br />
gjort og bekosted Anno 1737». (Fig. 32.) Det annet, en timeklokke<br />
uten slag, bærer innskriften: «Holtet den 24 Septem. 1752». (Fig.<br />
33.) Storile ligger i Furnes som den gang tilhørte Vang. Holtet<br />
sogner til Stange.<br />
Dansk urmakerkunst har gjennomgående satt sitt preg på klokkene<br />
fra Hedmark.<br />
I Vang (med Furnes) har som nevnt faget tidlig hatt sine utøvere.<br />
De eldste kjennes ikke ved navn, heller ikke mange tilhørende den<br />
følgende generasjon. Fra omkring 1770-årene stiger antallet. Det<br />
siste decennium bringer nydannelse i håndverket og sterk vekst i<br />
søkningen til faget.<br />
Jacob Larsen Tronhus var født 1704 og døde 1783 på Tronhusbak-<br />
119
120 HEDMARK FYLK E<br />
ken ikke langt fra Vang kirke. I Hedmarksmuseet står en gulvklokke<br />
med hans signatur og årstallet 1772. På navneplaten er gravert<br />
en innskrift som forteller at mann og kone på Hueberg (Kveberg)<br />
bekostet klokken (Fig. 34). Uret har kraftig ornamentikk og karakteristiske<br />
visere. Verket er solid og dyktig utført, slagskive er anvendt.<br />
Mechel Nielsen er den mest kjente og mest produktive representant<br />
for den eldre urmakergenerasjon i Vang fra tiden 1750. Han<br />
var født 1738 og døde 1808. Faren var Niels Skaarsrud.<br />
Mechel Nielsen har en tid holdt til på Vangsåsen. Senere har<br />
han vært bosatt på Kai og på Tommelstad. Omkring i bygdene<br />
finnes mange av hans klokker, og de fleste gjør fremdeles full<br />
tjeneste. En av de eldste bærer årstallet 1758 på kassen. Urene er<br />
solide og fagmessig utført, men noe særlig vakkert utstyrt er de<br />
ikke. Nesten alle har slagskive, mange har datum-glugge, noen<br />
med vekkerverk. Signatur: Mechel Nielsen, Michel Nielsen<br />
Wangsaasen, Michel Nielsen Wang, Michel Nielsen Kay, Michel<br />
Nielsen Tommelstad. Om sønnen Peder Mechelsen Kay se s. 128.<br />
Knud Gusaas var sønn på Gudsås i Furnes. Han overtok gården i<br />
1770. Senere makeskiftet han eiendommen med Store Kylstad som<br />
Fig. 32. Urskive fra Furnes datert 1737. Fig. 33. Skive fra gulv ur datert Holtet den 24.<br />
september 1752. (Hedmarksm useet.)<br />
H ED MARK FYLKE<br />
Fig. 34. Skive fra gulvur datert 1772, av Jacob Larsen Tronhus, Vang 1704-1783. Fig. 35.<br />
Skive fra gulvur av ErichPedersen, Furnes .<br />
han solgte i 1789. En av hans klokker er registrert ved et skifte i<br />
1786 og ble da taksert til 12 rdl.<br />
Av Mads Hansens ur finnes det flere. De har visere av Christian<br />
VII's type. Et av dem bærer årstallet 1777 utskåret i langviseren.<br />
Arbeidet forøvrig er nokså simpelt.<br />
Erich Pedersen i Furnes rangsjerer heller ikke særlig høyt som<br />
klokkemaker. (Fig. 35.)<br />
I fagmessig henseende er det meget å utsette på urene fra denne<br />
periode, selv om en del av dem er laget med en viss rutine og har<br />
holdt seg bra.<br />
I 1789 kom det en ny sogneprest til Vang, Abraham ·Pihl. Hans<br />
virksomhet førte til en ny og blomstrende epoke, ikke bare for<br />
urmakeriet men også for distriktets håndverk og hjemmeindustri i<br />
sin alminnelighet.<br />
At bygdens sogneprest drev denslags virksomhet, kan synes<br />
eiendommelig etter vår tids oppfatning. Men på 1700-tallet, opplysningens<br />
århundre, så folk anderledes på saken. Allerede under<br />
pietismen hadde Erich Pontoppidan og J.L. Holstein frem-
122 HEDMARK FYLKE<br />
holdt at de teologiske studenter burde skaffe seg innsikt i naturvitenskap<br />
og praktiske fag. Langt videre gikk man i disse krav da<br />
rasjonalismen ble rådende i siste halvdel av århundret. De geistlige<br />
skulle nå ikke bare skjøtte sitt kirkelige arbeid og ta seg av<br />
folkeopplysningen, men også yte en personlig innsats når det ,<br />
gjaldt en rasjonell utvikling av bygdens næringsliv. Prestene tok<br />
da også dette arbeid opp med stor iver, de drev sine gårder som<br />
mønsterbruk, innførte nye redskaper og driftsmåter og skaffet<br />
innpass for nye vekster som poteter, grønnsaker, frukttrær m.m.<br />
De bygget møller og andre bruk og sørget for veiledning og støtte<br />
til opphjelp av håndverk og husflid.<br />
Den nye sogneprest i Vang var en typisk representant for den<br />
nye retning, og ingen av hans kolleger her i landet har utfoldet så<br />
stor og allsidig dyktighet som han. For urmakerkunsten på Hedmark<br />
ble hans arbeid av avgjørende betydning. Det brakte faget<br />
over i nye og mere rasjonelle former og skapte en virksomhet som<br />
rakk langt ut over prestegjeldets grenser.<br />
Abraham Pihl, sønn av sogneprest til Gausdal Andreas Pihl, var<br />
født i Gausdal 3. okt. 1756 og døde den 20. mai 1821. Han ble<br />
sogneprest til Lund og Flekkefjord i 1783 og til Vang i 1789 hvor<br />
han ble prost i 1803. Medlem av Det Kongelige Norske Videnskabers<br />
Selskab og av Det Kgl. Danske Videnskabsselskab, Ridder av<br />
Daneborg. Han var gift med Anne Cathrine Neumann, f. 1764,<br />
død 1850.<br />
Pihl var en mann med fremtredende tekniske anlegg som han<br />
forsto å nyttiggjøre i praktisk retning. Under sitt opphold ved<br />
Københavns universitet befattet han seg ikke bare med teologiske<br />
studier, men fordypet seg også i matematikk, astronomi og fysikk.<br />
Dessuten skaffet han seg kjennskap til en rekke praktiske fag bl.a.<br />
urmakerkunsten. Det sies at han lærte den av den kjente mester J.<br />
Jiirgensen.<br />
Ved tilbakekomsten til <strong>Norge</strong> fikk han god bruk for sine kunnskaper<br />
og ferdigheter. Fra 1785 og inntil universitetet ble opprettet<br />
i 1811, var han ansatt som astronomisk observator for <strong>Norge</strong>. I<br />
denne stilling utførte han en rekke geografiske stedsbestemmelser<br />
inne i landet og langs kysten.<br />
Allerede i sitt første presteembete syslet Pihl med mange slags<br />
vitenskapelige og praktiske arbeider.<br />
HEDMARK FYLKE 123<br />
Claus Pavels 1 kaller ham på denne tid (1786) en polyhistor og<br />
tusenkunstner. «Han var Geometer, Mechaniker, Optiker og Astronom.<br />
Han dreiede, malede, gjorde Smede- og Snedkerarbeide,<br />
var Uhrmager, Glaspuster, Medieus, Destillateur, kort sagt alt<br />
hvad nævnes kan - undtagen Philosoph og Theolog.» Biskop Hagerup<br />
gir for sitt vedkommende Pihl en varm attest som «en retsindig<br />
og forstandig lærer, der arbeidede med Duelighed, Fliid,<br />
Forsigtighed og Viisdom».<br />
I Vang fortsatte Pihl etter de samme linjer som før. Blant annet<br />
tok han sikte på å skaffe bygdens folk beskjeftigelse som kunne<br />
utfylle de mange ledige stunder om vinteren og ellers mellom<br />
onnetidene. 2<br />
Man får et godt innblikk i hans virksomhet i Vang når man leser<br />
beretninger fra hans samtidige.<br />
I Thaarups Magasin for 1802-1803 meddeles det at bøndene i egnen<br />
(Løten?) nå lager både gulvur og lommeur og endog driver<br />
glass-slipning og instrumentmakeri.<br />
Christian Pram forteller i 1806: "Prost Pihl gjør optiske Instrumenter,<br />
fortrinlige Uhre og mere og ellers forestaar disse Tings<br />
Fabrikation ved Mennesker, som han dertil bruger, og som han<br />
har lært at arbeide, og de ernære sig siden selv av det lærte som<br />
Hovedsag eller Binæring .»<br />
Den tyske vitenskapsmann Leopold von Buck skriver etter et<br />
opphold på Vangs prestegård i 1807: «Prost Pihl har en Samling af<br />
astronomiske Instrumenter, som overgaar mangt et Observatoriums,<br />
deriblandt et Herschelsk Teleskop, en udmerket Throughtons<br />
Sextant og, dersom jeg ikke tager Feil, endog 2 Chronometere<br />
af Arnold. 3 - Hr. Pihl forener med sin Kundskab og Iver for den<br />
praktiske Astronomi beundringsverdige mekaniske Ferdigheder,<br />
hvilke hæve ham til det mest udmerkede i dette Fag. Hans Kikkerter<br />
ere ogsaa kjendte udenfor <strong>Norge</strong>, og jeg tvivier slet ikke paa,<br />
hvad han med Sandhedens Sikkerhed og Fordringsløshed paastod:<br />
1 Claus Pavels autobiografi ved c.P. Riis, Chra. 1866 s. 58.<br />
.2 Det er betegnende at Hans Nielsen Hauges tilhengere som ellers gjeme var på kant med<br />
prestene, sto seg godt med Pihl. Vinskipelige som de var dro de nytte av hans arbeid for<br />
næringslivet. Et fremtredende medlem av deres samfunn, Simen Simensen, var Pihls<br />
beste elev i urrnakerkunsten.<br />
3 Mesteparten av Pihls astronomiske instrumenter ble ved hans død kjøpt av universitetet.<br />
Hans store kikkert ståri Norsk Teknisk Museum.
HEDMARK FYLK E<br />
Fig. 36. Prost Abraham Pihl<br />
(1756-1821) . Maleri i Vang<br />
ki rke.<br />
at han efter marige Forsøg tilsidst var kommet saa langt i Sli bning<br />
avalleslags Glas, som de bedste engelske Kunstnere. Hans Hus er<br />
som en Fabrik, og hans Exempel og Opmuntring have allerede<br />
indvirket sterkt paa hans Omgivelser . .. »<br />
Da kirken i Vang brant ned i 1804 laget prosten en detaljert modell<br />
til en ny med full innredning.<br />
Pihl har forfattet en rekke skrifter om forskjellige emner. I prostiets<br />
arkiv finnes en brosjyre av ham om anlegg av teglverker. I<br />
«Danske Videnskabskrifter» 1805-1806 har han en avhandling om<br />
kronometerets anvendelse til å bestemme den geografiske lengde.<br />
Sine omfattende serier av meteorologiske observasjoner innsendte<br />
han til det Danske videnskabsselskab. N.H.S. Block omtaler i sine<br />
«Reiseiagttagelser» fra 1808[ en større utrykt avhandling av Pihl om<br />
urmakerkunsten.<br />
Prost Pihl var en stillfarende og beskjeden mann som.sto fjernt fra<br />
'N.H.S. Block: Reiseiagttagelser. Kbh. 1808 s. 39.<br />
H EDMARK FYLKE 125<br />
tidens offentlige liv. Men det kan med full rett sies at «han var en av<br />
de drivende og bærende krefter som hjalp til å løfte <strong>Norge</strong> gjennom<br />
nødsårene».1 I Mjøstraktene har hans virksomhet satt dype spor og<br />
hans navn lever ennå i bygdene. Hans billede henger i Vang kirke<br />
(fig. 36).<br />
Pihls ur viser at han hadde betydelig håndverksmessig ferdighet<br />
og utstrakte kunnskaper i faget. Han har bl.a. laget et fint kronometer<br />
og et astronomisk gulvur med ristpendel. Uret står i Astrofysisk<br />
Institutt og er fremdeles i brukbar stand. Et av hans andre arbeider<br />
står i Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab, Museet, Trondheim.<br />
Hedmarksmuseet har et tårnur fra hans verksted. Andre<br />
tårn ur står på Torshaug 2 i Vang, på Hovinsholm og på Røros.<br />
Hans gulvur, hvorav vi kjenner ca. 12 stykker, er gedigne arbeider<br />
av høy kvalitet (Fig. 37). Alle er utført med Grahams-gang, men<br />
ellers er ikke to av dem like i konstruksjon - et trekk som vitner om<br />
at mesteren stadig var opptatt med å søke nye veier i utviklingen av<br />
faget. Det avbildede tannstangsur (fig. 38) hører nærmest blant de<br />
kuriositeter han av og til moret seg med å lage. At det på hans<br />
verksted også ble fremstillet lommeur, er sikkert nok, men vi kjenner<br />
ikke til at noen av dem fremdeles eksisterer. Fig. 39 viser et<br />
taffel-ur i Pariser-stil laget av Pihl. Uret er innfattet i en hvitmalt<br />
utskåret kasse av tre med forgylling.<br />
Etterhvert ble det mange bondegutter og husmannssønner fra<br />
l Blom-Svendsen : Artikkel i HamarStiftstidende for 25. mai 1937.<br />
2 Fortidsforeningens årsberetn. 1918 s. 28: P.B. Hofflunds oppmåling på Hedmark. Fjøset<br />
på Torshov i Vang.<br />
Fig. 37. Urverk av Abraham Pihl. (Hedmarksrnuseet.)
HEDMARK FYLKE<br />
Fig. 38. Tannstangsurav Abraham Pihl. Fig. 39. Taffelur av samme mester.<br />
Mjøsbygdene som fikk sin opplæring som urmakere ved Pihls<br />
verksted. Flere av dem ble dyktige mestre i faget. 1 Selv i Totenbygdene<br />
som hadde en stor og veletablert ur-industri, har Pihls virksomhet<br />
hatt sin innflytelse. Det er bl.a. på det rene at en rekke<br />
Toten-mestre som ellers sognet til engelsk urmakerkunst, gikk over<br />
til å oppta visse danske og kontinentale trekk som Pihl anvendte i<br />
sitt arbeid.<br />
Hos Pihls elever finner en gjennomgående en utpreget forståelse<br />
også for klokkenes utstyr. Vakre messingornamenter forekommer<br />
hyppig, undertiden er endog forgylling anvendt. Ornamentikken<br />
er den dansk-engelske. Enkelte steder treffer man på spredte tilløp<br />
til utvikling av egne typer tallskiver med graverte motiver. Men da<br />
få av utøverne var noe særlig bevandret i gravørkunsten, fikk deres<br />
mønstre liten utbredelse. I det hele kom det ikke til å danne seg<br />
noen original fellesnorm for utstyret slik som på Vestre Toten.<br />
De dyrere ur har som regel smukt utskårne visere. Eldre ur er ofte<br />
1 W. Kei/hau: Det norske folks liv og historie. VllIs. 32-33.<br />
HEDMARK FYLK E 127<br />
forsynt med Christian VII's monogram. De fleste urmakere leverte<br />
klokker i 2 eller flere kvaliteter, d e beste med skiver av messing.<br />
Mere kompliserte verk, f. eks. musikk-ur, var det få som befattet seg<br />
med å lage.<br />
Folketellingen for 1801 viser at det ikke noe sted i fylket fantes så<br />
mange håndverkere som i Vang. Likevel er oppgavene for lave<br />
forsåvidt som de bare omfatter folk som hadde vedkommende<br />
håndverk til levebrød eller i hvert fall hadde fast inntekt av faget.<br />
Mange som hadde lært urmakeriet hos presten og drev dette som<br />
bi-arbeid, finner vi således i listene over gårdbrukere, jordarbeidere<br />
eller husmenn. Som tidligere nevnt steg antallet klokkemakere<br />
etter Pihls ankomst til bygden (1789) meget betydelig, særlig<br />
da i Vangs prestegjeld og de tilgrensende bygder.<br />
For Vang (med Furnes) gjelder videre følgende oppgaver:<br />
Lars Pedersen Ophus var født 1754, og døde i 1812. Han overtok<br />
gården Ophus etter faren, men skilte seg med den og ble i 1793 eier<br />
av Hægvin-Opsal. I folketellingen figurerer han som gårdbruker og<br />
urmaker. - Etter å ha gått i lære hos Pihl, arbeidet Lars Ophus i flere<br />
år ved prostens verksted. Her bygget han bl.a. det tårn ur som ennå<br />
finnes på Torshaug gård. Han har også levert gulvklokker under<br />
egen signatur.<br />
Erik Paveisen (Havnen), født 1766, bodde på en plass under Vang<br />
prestegård og drev urmakeriet som sitt egentlige fag. I 1801 hadde<br />
han en voksen læregutt på verkstedet.<br />
Michael Flagstad, født 1780, var dragon og hadde i 1801 sitt bosted<br />
på Broberg. Han skal halaget ganske mange gulvur.<br />
Lars Gulbrandsen kjennes fra flere etterlatte arbeider. Hans ur er<br />
gode og utstyret vakkert når messingskive er anvendt.<br />
Ole Pedersen Hammerstad var født på østre Toten og ble begravet<br />
1818. Ved sin død var han bosatt på Kurud i Vang. Faren eiet<br />
Vestre Hammerstad. Moren var datter av Amond Smebyh, grunnleggeren<br />
av urmakeriet på Toten.<br />
Ole Hammerstad fikk sin egentlige utdannelse hos Pihl og har<br />
vært en dyktig elev. På Raufoss står et fint musikkur som opprinnelig<br />
er levert til gården Myhr. Bak på pendellinsen er gravert: Ola<br />
Hammerstad. 1809. Dessuten har jeg truffet på enklere og vel utførte<br />
ur med hans signatur.
128 HEDMARK FYLKE<br />
Simen Simensen, sønn av vaktmester Simen Larsen Mørchved, var<br />
født 12. nov. 1793 i Furnes. I 1830 flyttet han til Ringsaker hvor han<br />
samme år giftet seg. Ved vielsen oppføres hans stilling som forpakter<br />
og urmaker. Som tidligere nevnt (s. 123) inntok han en fremskutt<br />
plass blant haugianerne. Han døde på vestre Val sig i Furnes 17.,<br />
aug.1854.<br />
Simensen må regnes som den beste av Pihls elever. Hans dyrere<br />
ur er særdeles dyktig og vakkert utført. Selv de billigere klokker er<br />
forarbeidet med megen omhu og presisjon. Blant hans mange klokker<br />
er også enkelte taffelur.<br />
Flere dyktige urmakere har stått i lære hos Simensen, således har<br />
Simen Johnsen fra Furnes, senere urmakermester på Hamar, fått<br />
sin første utdannelse på hans verksted. Mere kjent er Ole 1. Hommerstad<br />
fra Løten, i sin tid den mest ansette urmaker i Drammen,<br />
og Nils Fredriksen Hove i Fåberg.<br />
Peder Mechelsen Kay, født 1775, død 1809, var sønn av Mechel<br />
Nielsen (s. 120) som tilhørte den eldre urmakergenerasjon i Vang.<br />
Peder som var postrytter, arbeidet ved siden av som urmaker. Han<br />
kan ikke regnes blant eliten i faget.<br />
Chr. Hammers navn finnes på enkelte, ganske bra ur. Forøvrig er<br />
han ukjent. Det samme gjelder for Erich Wernsen, Ener Paulsen<br />
m.f1.<br />
Man vet ikke med sikkerhet om Tarald Enersen hadde sitt bosted i<br />
prestegjeldet eller holdt til i nabodistriktet, men at han sognet til<br />
Pihls skole er i hvert fall på det rene. Hans arbeider er dyktig utført,<br />
og flere av hans tallskiver hører til de vakreste som er laget i fylket. I<br />
Gudor Husas samling (s. 139) sto et av hans gulvur hvis skive var<br />
utstyrt med finstøpte ornamenter utført i messing og forgylt.<br />
Mange gode klokker er bygget i Stange prestegjeld, særlig da i<br />
Ottestads sogn. Som stedsbetegnelse har klokkemakeme i alminnelighet<br />
brukt prestegjeldets navn.<br />
Som tidligere nevnt (s. 65) var den kjente Christiania-mester Peder<br />
Jensen Nøttestad født og oppvokst i Ottestad. Imidlertid forlot<br />
han sognet allerede i 1720-årene. Antagelig er hans eldre klokker<br />
laget i hjembygden, men de som finnes etter ham fra den tid er av<br />
mindre god kvalitet. Det var jo først etter sine læreår i England at<br />
han ble kjent som en av våre dyktigste ifaget.<br />
Halvor Christophersen Kaaterud var født 1768 og døde i 1814. Han<br />
Fig. 40. Skive fra gulvur av Halvor<br />
Kaaterud.<br />
HEDMARK FYLKE<br />
eide og brukte Øvre Kaaterud, men var samtidig å regne som<br />
profesjonell urmaker. Kaateruds klokker går lett og sikkert, flere av<br />
dem har tiltalende utstyr og pent skårne urvisere med Christian<br />
VII'smonogram(Fig.40).<br />
Jens Ellestads klokker likner Kaateruds både av utseende og kvalitet.<br />
Minst 4 urmakere har hørt hjemme på Ottestadgårdene. Folket<br />
der var av den gamle og kjente adelsslekt Tordenstierne til Gulloug i<br />
Lier.<br />
Om en av brukerne på Ottestad meddeler general-tollinspektør<br />
Lassen i sin reisedagbok fra 1777: «Jens Olsen holdes for en meget<br />
opfindsom og vittig Konstner. Har lært seg selv at giøre Uhre. Er 24<br />
år gammel». Farsnavnet er nok notert feilaktig. Urmakeren må være<br />
Jens Pedersen Ottestad.<br />
Langt bedre kjent er hans to brorsønner og elever i faget, Jens og<br />
N iels Nielsen fra nordre Ottestad<br />
Jens Nielsen Ottestad var født 1766 og døde i 1841. Han kjøpte<br />
gården i 1790, solgte den i 1820 til sin svigersønn for 1000 spd. pluss<br />
føderåd, og levet siden som kårmann. Hans kone var søster av
130<br />
HEDMARK FYLK E<br />
klokkemakeren på Kåterud. For 1793 finnes en offisiell fortegnelse<br />
over håndverkere på Hedmark, for Stange prestegjelds vedkommende<br />
nevnes kun gårdbruker Jens Ottestad som urmaker. Han var<br />
da også den mest ansette der både den gang og senere.<br />
Ottestad begynte å lage klokker allerede før han gikk for presten, '<br />
og drev sitt håndverk til sine siste år. Hans gulvur som når opp i et<br />
høyt antall, finnes både i dyre og billige utgaver. En del har messingskiver<br />
med graverte ranker på begge sider av sentralfeltet.<br />
Timeviseren bærer ofte Christian VII's monogram. Verkene er<br />
gjennomgående dyktig laget og meget holdbare. Et par av klokkene<br />
viser dag, datum, måned og år foruten døgnets tider. Flere er<br />
utstyrt med klokkespill. - Signatur: Jens Ottestad, sjeldnere: Jens<br />
N. Ottestad.<br />
Niels Nielsen Ottestad, født 1779, død i 1823, nevnes i manntallet<br />
av 1801 som urmaker og militær trompeter. Tradisjonen vet å berette<br />
at han jevnlig fungerte som kjøgemester ved større selskaper i<br />
bygden. Han var gårdbruker på Vie. Som urmaker har han vært<br />
meget virksom, og mange gode klokker er kommet fra hans verksted.<br />
Signatur: Niels Nielsen Ottestad, Niels Nielsen.<br />
Den tredje av brødrene var utelukkende gårdbruker. Etter hans<br />
død ble eiendommen drevet en tid av Søren Rasmussen Løvbakken,<br />
som samtidig var urmaker.<br />
Christopher Morten Gunderud var født 1802 og døde i 1890, som<br />
«Rentist, Ugift og Uhrmager», ifølge kirkebokens tekst. I løpet av<br />
sin lange virksomhet i faget har han laget mange tiltalende gulvur.<br />
Christopher Tjøstelsen Hestnes , født ca. 1742, er oppført i manntallet<br />
som urmaker. Ellers ukj en t.<br />
Halvor Wahlberg fra Vardeberg i Tangen sogn, født ca. 1785, laget<br />
ur av alminnelig kvalitet. Om hans yngre bror Anders Wahlberg se s.<br />
103.<br />
Fra Romedal nevnes Anders Svendsen Sande. I 1801 sto han i lære<br />
hos Erich Povelsen som bodde på en plass under Vang prestegård.<br />
Mons Oustad drev likeledes som klokkemaker og skal ha laget bra<br />
ur. Han døde i 1870-årene.<br />
Mons Uhrmager bodde på Haraset-eiet i annekset Tomter. 11850<br />
hendte det seg at han ble midtpunktet i en episode som fikk et<br />
temmelig dramatisk forløp: Da en utålmodig inkassator hadde<br />
tillyst auksjon hos ham, varslet han sine partifeller i bygdens arbei-<br />
HEDM ARK FYLK E<br />
derforening som i sluttet tropp jaget både auksjonarius og vitnene<br />
vekk. Imidlertid sognet Mons Uhrmager til Marcus Thranes<br />
bevegelse som hadde brakt sterk gjæring omkring i bygdene. Myndighetene<br />
var derfor ikke sene om å gå til aksjon, militær hjel p ble<br />
tilkalt og urmakeren pågrepet. Siden drev saken over, men den<br />
resulterte i at det i fremtiden ble grepet energisk inn mot hensynsløse<br />
inkassatorer som hadde husert slemt i disse bygder.<br />
I Løten prestegjeld er Jon Olsen Tofsrud deneldsteklokkemakersom<br />
vi vet om. Ifølge panteboken kjøpte han gården etter sin far i 1762 og<br />
solgte den noen år etter. En gulvklokke med signaturen IOVI<br />
TOFSRV vitner om at han hørte til samme skole som Michel Nielsen<br />
Kay. Visertypen er gammel, timefeltene har kvarterinndeling og<br />
verket slagskive. Uret er solid og ganske omhyggelig utført.<br />
Det ser ikke ut til at urmakerhåndverket har vært særlig utbredt i<br />
bygden i eldre tid. Men etterat Pihl hadde tatt opp virksomheten i<br />
Vang merkes fremgang også i Løten.<br />
Amund Andersen født 1781, gift til Schjerve, i 1813, har gjort en del<br />
gulvur. Likeså Christian Seherve.<br />
Anders Svendsen Rustad, født 1778, død i 1843. Hans klokker er<br />
meget ordinære.<br />
Anders Knudsen, født 1779, nevnes i 1801 som inderst log urmaker<br />
på Torshaug. Også Erieh Pedersen har arbeidet som urmaker på<br />
gården.<br />
Søren Mare ussen har etterlatt seg enkelte bra klokker, men om<br />
han bodde i Løten eller f.eks. i Vang, kan være uvisst.<br />
Etter Thaarups beretning om forholdene i Løten ved begynnelsen<br />
av 1800-tallet 2 skulle man tro at det har vært mange flere<br />
klokkemakere der enn de vi kjenner. Dette kan neppe være riktig.<br />
Sannsynligvis har Thaarup ikke hatt tilstrekkelig kjennskap til<br />
prestegj eldsgrensene .<br />
I Nes nevnes 3 urmakere i 1801:<br />
På Bjømstad bodde inderst Torger Olsen, født 1733, og på Kirche<br />
Ihle inderstJohan (John) Jenssen (signerte også].J .S.), født 1769.<br />
Den tredje som nevnes, Torger Hansen Leieh, må regnes som den<br />
mest fremtredende klokkemaker i prestegjeldet.<br />
I Person (arbeider) som bor til leie hos husmann eller gårdeier, men har egen husholdning.<br />
' Thaarup Magasin 1802-03, s. 156: Optegnelserang. Hedemarken .<br />
131
132 H EDM ARK FYLK E<br />
Hans bestefar, studiosus theologiæ fra 1689, Peder Leich, var<br />
klokker i Nes til han gikk av i 1735. - Mange av slekten har levet og<br />
virket i Nes og på Ringsaker. De hadde både musikalske anlegg og<br />
godt håndlag med mekaniske innretninger. Omkring slutten av<br />
1700-tallet fantes det iallfall 6 urmakere med dette navn, kanskje hat<br />
det vært fler. Av de vi kjenner var fire organister, en i Nes på<br />
Romerike, to i Nes på Hedmark og en på Toten. Minst to av dem<br />
laget klokker med musikkverk. En urmaker av samme slekt slo seg<br />
ned som urmaker i Drammen.<br />
Torger Hansen Leich var født 1737 og døde i 1814. Han var gårdbruker<br />
på Ousdal og nevnes i 1801 som føderådsmann og urmaker.<br />
Gjennom mange år var han organist i Nes kirke hvor broren var<br />
klokker. Om disse to uttaler Schøning i 1775: «Klokkeren ved Næss<br />
Kirke har giort Orgelet der i Kirken, skjønt han ei forstaaer det<br />
mindste af Musiken, eller af Sang, eller af Noder. Hans broder, som<br />
er organist til bemeldte Kirke, giørStue-uhre og Sanguhre.»<br />
De fleste av Leichs klokker ligger betydelig over vanlig standard<br />
på landsbygden. Det er utelukket at han kan ha laget sine flotte<br />
«sanguf» uten faglig undervisning og verksteds praksis. Det er derfor<br />
mulig at han, etter å ha arbeidet en tid som autodidakt, senere<br />
har skaffet seg faglig utdannelse hos en kyndig byurmaker.<br />
Leichs virksomhet spenner over et meget langt tidsrom. Hans urbærer<br />
dansk preg.<br />
Det mest interessante ved hans produksjon er musikk-urene.<br />
(Fig. 41,) Ingen lands urmaker i <strong>Norge</strong> har laget så mange som han.<br />
Antallet melodier varierer fra 1 til 6. Her er programmet for ett av<br />
musikkurene:<br />
«Middag Klokken 12: Hvad kan os komme til for Nød<br />
Klokken 4 efter Middag: Jesu dine dype Vunder<br />
Klokken 8 om Aftenen: Nu væl an værfrisk til Made<br />
Klokken 12 om Natten: Paa Gud allene haverjeg satt min Lid<br />
Klokken 4 om Morgenen: Jeg vil din Pris udsiunge<br />
Klokken 8 for Middag: O Gud efter dig mig forlanger.»<br />
De fleste av Leichs tallrike klokker finner man i bygdene ved<br />
Mjøsa. Signaturen varierer: Torgier Hansen Leich, Torger Hansen,<br />
TorgerLeich, TorgerL. Næss. (Fig. 42,)<br />
Sønnen, Gudbrand Leich, var organist. Han dyrket også urmakerfaget,<br />
men det er uvisst om han selv laget klokker.<br />
HEDMARK FYLK E<br />
Fig. 41. Musikkur av Terger Hansen Leich, Nes, 1737·1814. Fig. 42. Skive fra gulvur av<br />
samme mes te r.<br />
PåHelgøya kjennes et par klokkemakere:<br />
Ole Pedersen Schulhuus fra Redalen født 1789, død i 1859, ble gift<br />
på gården Skavang i 1832 og holdt siden til der. Det meste av hans<br />
virksomhet som urmaker faller imidlertid før den tid. (Se Ringsaker<br />
og Biri.)<br />
Gårdbrukeren på nabogården gjorde også klokker. Hans signaturvar:<br />
Steffen Fje/d på Øen. Død 1880 i høy alder.<br />
Ole Olstad laget billige døgnsverk.<br />
Fra Ringsaker prestegjeld er det kommet en hel del guIvur både l<br />
slutten av 1700-årene og senere, men stort sett sto urmakerkunsten<br />
ikke høyt der. Av dyktige urmakere var det bare noen få. Det ser<br />
ikke ut til at PihIs skole har hatt noen nevneverdig betydning for<br />
dette prestegjeld.<br />
Ved folketellingen av 1801 nevnes om urmaker i Veldre sogn
134<br />
HEDMARK FYLKE<br />
Anders Andreassen på Dæhli, husmann, smed og gjørtler Johannes<br />
Nielsen på Vindju og gårdbruker JohannesArnesen på Røhr.<br />
Johann es Arnesen, født 1756, død i 1821, er den best kjente av<br />
dem. Han var fra Ringebu, kom siden til Fåberg og kjøpte i 1800<br />
gården Røhr i Veldre. Han har etterlatt seg et betydelig antall<br />
klokker av middels kvalitet.<br />
Niels Taastensen Brøttum var ikke særlig dyktig i faget.<br />
Haavel Olsen laget en mengde klokker, flere av dem skakke og<br />
skjeve med feilaktig inndeling i verket. Noen er signert H.O. S.<br />
Gul/ik Evensen, Ole Hansen og Syver Larsen drev urmakervirksom<br />
het i mere beskjeden målestokk. Leverte gjennomgående nokså<br />
dårlig arbeid.<br />
Ola Larsen Halla, født 1755, død i 1843, gårdbruker på Brøttum,<br />
laget bra klokker. Tasten Iversen i samme sogn hørte også til de<br />
bedre klokkemakere.<br />
Lars Halvorsen Baalseng (Baardseng) , født 1797 på Baardseng i Fåberg,<br />
kom til Brøttum i 1821 og ble gift med gårdmannsdatteren på<br />
Messenlien samme år. Han nevnes som føderådsmann. Han har<br />
laget omkring 300 klokker av middels kvalitet. Noen har store og<br />
vakre visere. Signatur fra ca. 1822: Lars Messenlien. Hans eldre<br />
bror Paul Halvorsen som også laget klokker, slo seg ned på Alset i<br />
Biri.<br />
Ole Pedersen Schulhuus må vel ansees som den beste klokkemaker<br />
i Ringsaker. Han var fra gården Skulhus i Redalen (på vestsiden<br />
av Mjøsa) som hørte til Ringsaker inntil 1821. Flyttet i 1832 til<br />
Skavang på Helgøya, Nes.<br />
Den dyktige mester Simen Simensen bodde en tid på Ringsaker fra<br />
1830 av.<br />
De østlige deler av fylket<br />
Tømmeravviklingen i landets største skogdistrikter Vinger, Odal,<br />
Solør og Østerdalen, øket sterkt i siste halvdel av 1700-tallet som<br />
følge av de gunstige konjunkturer i trelastbransjen. Trelastgrossererne<br />
i Christiania skummet fløten av denne virksomhet, men atskillige<br />
kontanter kom jo også bygdene til gode. Krigsutbruddet i<br />
HEDMARK FYLKE<br />
1807 satte en stopper for videre drift i skogene og det var først i<br />
1830-årene at nye oppgangstider meldte seg.<br />
Jordbruket i disse distrikter var ikke særlig utviklet. I noen av de<br />
sydligere bygder fantes det nok større gårder her og der, men<br />
gjennomgående var brukene små og de dyrkede arealer ennå mindre.<br />
Strøkene nordligst i Østerdalen var de mest kornfattige i Syd<br />
<strong>Norge</strong>. Selv om bergverkene 1 brakte en del inntekter og visse<br />
kuIturimpulser, var befolkningen i disse fjellbygder fattig og forholdene<br />
enkle.<br />
Alt i alt vitner beretningene fra 1700-tallet og begynnelsen av<br />
1800-årene om at den alminnelige velstand lå på et lavt nivå i de<br />
østlige distrikter. Det viser seg da også at antallet klokkemakere var<br />
langt mindre der enn i Mjøsbygdene og at en stor del av de ur som<br />
ble laget var av den billigere sort.<br />
VINGER OG ODAL. SOLØR<br />
Hovedruten fra Oslo om Vormsund og Kongsvinger til svenskegrensen<br />
går fra gammelt av gjennom den sydlige del av Vinger,<br />
Odalen og Solør. Fra Kongsvinger går Østerdalsveien nordover<br />
gjennom Solør med flere armer til svensk side og forbindelse vestover<br />
til Mjøsdistriktene.<br />
Intet under at klokkemakernes arbeider viser påvirkning fra<br />
flere kanter. Ved siden av de forskjellige grunnformer som var i<br />
bruk i bygdene fra norsk side, finner en konstruksjoner og utstyr<br />
hentet fra svenske klokker. Fra tiden ved århundreskiftet og senere<br />
treffer en således på ur som ligger nær Mora-typen. Norske<br />
klokker av denne art kan stundom vanskelig skilles fra svenske.<br />
Det fortelles endog at norske klokkemakere lot lage eller male sine<br />
skiver i Sverige. Enkelte klokker bærer kjennemerker som viser<br />
tilbake til typer fra midten av 1700-årene. I denne forbindelse kan<br />
nevnes at en svensk urmaker ble begravet ved Hof kirke i 174l.<br />
Eidskog, det sydligste av prestegjeldene, har ikke hatt noen<br />
egentlige klokkemakere.<br />
Per Kustos, født 1832, død i 1874 måtte da være den eneste. Han<br />
l Detvargruve- og smeltehytte i Tolga, Kvikne og Foldalen foruten ved Bergstaden.<br />
135
136 HEDMARK FYLKE<br />
laget tre-ur som var meget fint utført. Dessuten gjorde han en del<br />
gulvur av Mora-typen. Per Kustos lever ennå i bygdetradisjonen.<br />
I Odals prestegjeld sto det bedre til med urmakeriet, selv om det<br />
ikke var så mange mestre der heller. Best kjent er Bunæs-urmakerne.<br />
Hans Hansen Bunæs var født 1753. Både han og sønnene hans -<br />
Hans, født 1779 og Ole, født 1785, - var dyktige klokkemakere. Alle<br />
tre er oppført som urmakere ved folketellingen av 1801. De holdt til<br />
på Bunæs som den gang var en plass under Svenneby i Nord-Odal.<br />
Bunæs-urmakerne har gjort en mengde gulvur av god kvalitet.<br />
Mange, særlig av de eldre, har tallskive av messing. Av de mere<br />
kompliserte verk kan nevnes nr. 86 av Ole Bunæs, et godt og<br />
omhyggelig utført ur med 3 tidvisere, datumskive og vekker. Platene<br />
er av jern men omhyggelig polert, skiven hvitmalt med vakre<br />
ornamenter i gull. Et av hans ur har nummeret 291 men er ikke av<br />
hans siste.<br />
Hans Sander skal ha levert solide arbeider. Muligens er han identisk<br />
med Hans Bunæs jnr. som eide Sander gård i Sør-Odal ved<br />
matrikuleringen i 1838.<br />
Hans Christophersen Tandnes, født 1816, død i 1884, bodde på Tannes<br />
i Mo og hørte til storbøndene i Nord-Odal. Han var en ualminnelige<br />
hendig mann som gjorde klokker og ellers drev håndverk avforskjellig<br />
art. Blant hans arbeider er et ur fra 1840-årene, et meget<br />
respektabelt verk med månedsgang. Det står som fast toppfigur på<br />
et skap av valbjørk.<br />
Arne Tandnes, bror av foran nevnte, ble prest ved Akershus straffeanstalt<br />
i 1856 og senere sogneprest i Våler. Død 1879. Han laget<br />
atskillige gode klokker.<br />
Det har muligens eksistert ennå en klokkemaker av samme etternavn.<br />
Vinger prestegjeld har hatt et par klokkemakere, men bare en av<br />
dem vet man noe sikkert om:<br />
Hans Christian Kreutz tilhørte en militærslekt som kom til Kongsvinger<br />
i annen halvdel av 1600-årene. Han var født i Vinger 1760 og<br />
døde i 1829. - Han flyttet senere til Grue. Der bodde han lenge på<br />
Møystad, og de gulvur han laget ble da hetende Møystadklokker.<br />
Inskripsjonen på enkelte av' hans navneskiver viser at han også<br />
laget klokker i Vang og Ringsaker, men han har ikke oppholdt seg<br />
H EDMARK FYLKE 137<br />
lenge i nevnte distrikter. 11804 fikk Kreutz av sin bror, major Bernt<br />
Peder Kreutz, skjøte på «et halvt skinds skyld» i gården Nordre<br />
Seter i Vinger.<br />
Kreutz har laget omkring 200 klokker, noen med vakre messingskiver<br />
og Christian VII's visere, andre med jern skiver og enklere<br />
utstyr. Han var en habil klokkemaker og rutinert som gravør og<br />
messingsmed.<br />
Fra Solørtraktene , strøket mellom Kongsvinger og Elverum, er det<br />
ikke kommet så få gulvur. Mange av dem er usignert.<br />
I Brannval har Fossbraaten eller Kjytruen laget atskillige gulvur.<br />
Han holdt til på en plass under Fosseid og døde der i 1860-årene<br />
som gammel mann. Det hendte ikke så sjelden ved de tider at<br />
klokkene ble betalt med varer eller annet istedenfor kontanter. Hos<br />
Fossbraaten var regelen: «Kua mot slagklokka! Og jadden lyter de<br />
au vera i gjild haustbærku, om a skær vera saapass mye værdt som<br />
i' slagverk». Fossbraaten brukte gjerne signaturen G.H.S. F., men<br />
av og til signerte han også med stedsnavnet.<br />
Arne Bredesen Bratfos bodde på plassen under gården Hofos.<br />
Hans klokker hadde ofte skiver med svenskt mønster. (I eldre tid<br />
gikk det stor trafikk fra Sverige over Lundeseter og Hofos. ) Arne<br />
Bratfos dro til Amerika i 1860-årene og døde der.<br />
I Grue fikk Johannes Bergersen Brøderud bevilling som urmaker i<br />
1782. Han var født i 1740 i Hof hvor faren, Berger Børehe, var bosatt.<br />
Ifølge regnskaper av 1789 har Tol/ev Erichsen Skarderud vært urmaker<br />
i Hof prestegjeld.<br />
Ole Johnsen Opaasen nevnes som gårdbruker og urmaker i 1801.<br />
Han døde i 1848 i en alder av 86 år.<br />
I Våler er Christian Olsen Øverby den best kjente av bygdens klokkemakere.<br />
Han var født 1770 og døde i 1841 som selveier på Øverby.<br />
Han har laget mange klokker, men av simpelt arbeid. «Føskerud-urmakeren»<br />
står i så henseende på linje med Øverby.<br />
ØSTERDALEN<br />
Til Elverum førte en rekke innfartsveier. Særlig søkte trafikken dit<br />
under markedskjøringen om vinteren, her passerte således sledetogene<br />
til Røros og Trysilmarkedet. Langt større trafikk brakte imid-
138 HEDMARK FYLK E<br />
lertid det stevne som årlig års ble hold t på Grundset 1 og senere på<br />
Leiret. I en utrykt beretning fra 1806 meddeler etatsråd Pram at dit<br />
strømmet «Kjøbere og Sælgere fra hele Østerdalen, det tilgrændsende<br />
af Trondhjems Stift, ja fra Stæderne Trondhjem og Molde, fra<br />
hele Gudbrandsdalen og det øvrige Christians Amt, fra Christiania<br />
og Fredrikstad samt fra hele Akershus og Smaalenene, men dertil<br />
som ei det uvigtigste en Mængde fra de tilgrænsende svendske<br />
Provindser, Vermeland, Dalarne O.S.v. Man angav den her samlede<br />
Menneskemængde til 6000 a 8000 og de omsatte Varers Pengeverdi<br />
til adskillige Tønder Guld».<br />
Også på urmakeriets område har markedet spilt sin rolle. En<br />
mengde klokker, vesentlig billige tyske og svenske med tarvelige<br />
verk, ble omsatt til fortrengsel for de norske. Det sier seg selv at<br />
dette forhold måtte bidra til å svekke interessen for urmakerfaget i<br />
de omkringliggende bygder.<br />
I 1730-årene ble det oppført en ny kirke i Elverum. Sognepresten,<br />
Morten Leigh, har levert en detaljert beretning i den anledning. Det<br />
heter bl.a.
140 HE D MARK FYLKE<br />
tian VII' s initial finner en av og til. Mange klokker har bare timeverk<br />
og slag. Sekund- og datumviser forekommer sjelden. Platinene<br />
er med få unntagelser av jern og valsene av tre. Slagskive er ofte<br />
anvendt. Stort sett har utførelsen et lite fagmessig preg, og det er<br />
tydelig at de fleste av klokkemakerne har vært selvlærte. Den dyktigste<br />
av de urmakere som arbeidet på Elverum, Niels Øgle, er ikke<br />
representert i samlingen. Derimot finnes flere gode og vakre klokker<br />
av kjente mestre på Hedmark.<br />
Urkassene er ofte godt proporsjonert og tildels utført med tallrike<br />
variasjoner. Mange er i grunntrekkene av Chippendalstypen, andre<br />
har hode med flatt «tak» og rund åpning for skiven. Flere er<br />
utstyrt med pålagte bølgelister, eller som det i bygden kalles «franske<br />
listen>. Mange av kassene er i senere tid overmalt med rosemønster<br />
og meget fritt restaurert.»<br />
Samlingen eksisterer ikke lenger. Ved Gudor Husas død ble gjenstandene<br />
fordelt på arvingene. Noe er også kommet til Glomdalsmuseet,<br />
bl. a. et geometrisk planetarium etter faren, Jens Husa. l<br />
Arnot har hatt flere dugelige klokkemakere enn noe annet prestegjeld<br />
i Østerdalen. Mange av urene fra dette distrikt er både velgjorte<br />
og vakre. Alt tyder på at håndverket i disse bygdelag har vært<br />
inspirert aven mester som har gått i urmakerlære under større<br />
forhold, og det viser seg å stemme. Urmakeriet i Åmot stammer i<br />
sin mest rasjonelle form fra en bondegutt som hadde lært håndverket<br />
utenlands:<br />
Niels Nielsen Øgle, født 19. aug. 1742, død 24. des. 1822, var den<br />
som brakte urmakerkunsten til Åmot. Hjemme på gården var det<br />
liten fremtid for ham som yngre sønn. Han slo seg på urmakeriet,<br />
dro så ut for å skaffe seg en solid fagutdannelse og gikk i lære hos en<br />
mester i Hull. Etter hjemkomsten arbeidet han i lengere tid som<br />
klokke maker i Åmot. Siden flyttet han til Elverum og ble husmann<br />
på plassen Nyborg under prestegården, men hans egentlige yrke<br />
varog ble urmakeriet.<br />
Klokkene fra Niels Øgles verksted står kvalitetsmessig meget<br />
høyt. Verkene er meget gode, og de vakre messingskiver vitner om<br />
at han også var vel bevandret i gjørtlerkunsten. Hans arbeider<br />
l I Årbok for Glomdalen for 1%6 har Hdvard Skirbekk skrevet en artikkel om Jens og<br />
GudorHusa.<br />
HE DMARK FYLKE 141<br />
bærer i det hele tydelig preg av nært slektskap med engelsk klokkemakerkunst.<br />
1 Mange av hans klokker finnes ennå i Østerdalen,<br />
særlig i Åmot, Stor-Elvdal og Elverum. En av dem står i Eidsvollsbygningen,<br />
den har tilhørt eidsvollsmannen Ole Evenstad.<br />
Niels Øgle har signert sine arbeider forskjellig: Niels Nielsen Aamodt,<br />
Niels Øgle, Aamodt, N. Øgle, Elverum.<br />
Peder Øgle , Åmot, har levert solide gulvur. Likeså Anders Øgle.<br />
Ole Olsen Røed, født 1757, var urmaker og bodde som husmann<br />
på Søndre Rød, hvor han døde i 1832. Han gjorde mange klokker<br />
med malte eller bronserte skiver. De skal utmerke seg ved stor<br />
holdbarhet. En av dem sies å ha gått siden 1780 uten særlig slitasje.<br />
Knud Tollefsen Ilsaas , født 1788, død 1839, var gårdmannssønn på<br />
Ilsaas, men kjøpte i 1822 Søndre Skramstad, som han senere drev.<br />
Han var sterkt interessert i urmakerhåndverket og leverte klokker<br />
av god kvalitet. Særlig ble han kjent for sine musikkur. Et av dem<br />
har i sine velmaktsdage spilt syv melodier. Blant hans øvrige arbeider<br />
var også et par tårnur. På Skramstad satt han opp en stue for sin<br />
venn urmaker Tollef Knudsen Kløvstad (Rogstad), som flyttet dit.<br />
Senere arbeidet de sammen i faget. Tollef levet til 1886 og var da 84<br />
år. Det sies at da døden tok ham, stanset alle klokkene hans på<br />
gården i samme stund.<br />
I Glomdalsmuseet finnes en samling urmakerverktøy fra Åmot.<br />
Det skal være kommet fra en urmaker på Bråten.<br />
Også i Stor-Elvdal har det vært en og annen klokkemaker. Et par<br />
gode og vakre gulvur av Anders A. Hovde finnes ennå i distriktet.<br />
De bærer årstallene 1771 og 1796.<br />
Tarald Knudsen Strand, født 1708 på gården Gammelstua-Strand.<br />
Som yngste (og 7.de) sønn hadde han ingen utsikt til å arve gården,<br />
han slo seg da på urmakeryrket Han laget gode klokker, men de er<br />
ikke så forseggjorte som Hovdes. En av dem står på Norsk Folkemuseum<br />
i Barfrø stuen fra Trønnes.<br />
I de nordlige bygder var leveforholdene vanskelige omkring 1800<br />
og det var liten grobunn for utvikling av håndverk. Det var da også<br />
sparsomt med klokker i disse strøk på den tid.<br />
l Sollia har det vært enkelte Mora-ur fra tiden omkring århundreskiftet.<br />
1 Deter blitt hevd et at N iels Øgle skal ha hjemført en del urverk og talls kiver fra England.
144 OPPLAND FYLK E<br />
Det har ikke foregått noen nevneverdig prod uksjon av klokker på<br />
Lillehammer, men byen har hatt stor betydning som marked for<br />
klokker fra distriktene omkring og har lettet tilgangen av materialer<br />
for urmakeriet i dalen.<br />
LANDDISTRIKTENE<br />
Klokkemakeriet på Toten har hatt et omfang og en betydning som<br />
savner sidestykke ellers i landet. En mer inngående fremstilling av<br />
håndverkets historie og utvikling i disse bygder kan derfor være på<br />
sin plass.<br />
VILKÅRENE FOR HÅNDVERKET<br />
Forholdene i Toten har i flere henseender ligget særlig godt an for<br />
utviklingen av håndverksnæringene der, helt fra gammel tid har<br />
disse bygder stått seg bra i økonomisk henseende. Ved salget av<br />
kronens godser i annen halvdel av 1600-årene og begynnelsen av<br />
det følgende århundre var selveiernes antall steget sterkt. Bøndene<br />
arbeidet seg godt frem, og selv de vanskelige tider under den store<br />
nordiske krig (1709-1720) gled over uten varige ulemper. Det samme<br />
gjaldt uårene i 1740-42. Omkring århundreskiftet var Totens<br />
prestegjeld det folkerikeste i landet og et av de mest velstående. De<br />
tunge tider under nødsårene og etter 1814 satte nok sine spor her<br />
som andre steder. Men Toten som selv produserte mesteparten av<br />
hva det trengtes til befolkningens underhold, kom seg gjennomgående<br />
bra etter påkjenningen. Fallet i kursen på pengesedlene<br />
hadde dessuten den virkning at de fleste bønder ble kvitt sin<br />
pantegjeld. I Krafts beretning fra 1821 heter det at velstanden i<br />
, Totens innbyggerantall vari 1665 ca . 2900 , i 1769 ca . 6800, i 1801 ca. 7800, i 1825 ca. 9700, i<br />
1855 ca. 14 000, i 1875 ca. 13 900. 11825 ble det store prestegjeld delt i 2 kall. Det østre besto<br />
av sognene Hof og Balke, det vestre omfattet Aas og Kolbu. I 1914 ble Kolbu utskilt. I den<br />
følgende fremstilling erdet stadig brukt betegnelsene ø stre og Vestre Toten, selv hvor det<br />
gjelder forhold fra før 1825 og etter 1914 .<br />
OPPLA N D FYLK E 145<br />
Toten-bygdene var i sterk stigning. Fremgangen fortsatte til noe<br />
over midten av århundret.<br />
Takket være befolkningens driftighet og distriktets gunstige naturbetingelser<br />
har Toten ned gjennom tidene kunnet produsere<br />
betydelige mengder korn, mel og andre landbruksprodukter utover<br />
hva bygden selv trengte. Særlig gikk store kvanta til hovedstaden<br />
og andre markeder. Også produkter fra hjemmeindustrien kom<br />
etter hvert til å spille en ikke ubetydelig rolle i omsetningen utad.<br />
Slik kom det penger til bygden og dette førte med seg en øket vekst i<br />
levestandarden der. I 1700-årene klager sognepresten over ødselhet<br />
i klededrakt m.m. I 1821 heter det at gårdene for det meste er<br />
gjeldfrie og at «Bøndernes Vaaningshuse errummelige og bequemme,<br />
deres Ameublement smagfuldt, deres Paaklædning pyntelig,<br />
deres Equipager endog Pragtfulde». Når folk ofret så vidt meget på<br />
hjemmets utstyr og annen komfort var grunnen ikke alene deres<br />
«ambition», men forholdet må også tas som uttrykk for at bygden<br />
kulturelt sett etter datidens målestokk lå langt fremme Amtmann<br />
Sommerfelt meddeler i 1790: «at det her gives mange vel oplyste<br />
Bønder, som have megen Lyst at læse», og i Statistisk-topografisk<br />
Beskrivelse fra 1821 uttales: «I Henseende til sand Cultur staar<br />
Totens Almue i det hele paa et høit Trin». - Det bør i denne<br />
forbindelse også nevnes at det på Toten bodde et betydelig antall<br />
embetsmenn, godseiere og andre «conditionerede», som med sin<br />
innflytelse og interesse for bygdens ve og vel bidro til å heve det<br />
sosiale nivå. Særlig har sognet hatt dyktige prester som har vært<br />
sterkt interessert i å spre folkeopplysning og kunnskap om en<br />
rasjonell utvikling av bygdens næringsliv.<br />
De forhold som her er nevnt fikk i stor utstrekning betydning for<br />
fremme av bygdens håndverk. Fra noe før midten av 1700-årene<br />
berettes det at bygden hadde «mest alle Kunster og Haandverkep>.<br />
Senere hører man ofte at bygdens husflid og håndverksdrift står<br />
høyt og at det leveres varer av mange slag til salg, ikke bare grovere<br />
bruksgjenstander, men også hva det må betegnes som kunstindustri.<br />
Det virker som om totningene har hatt gode anlegg for slik<br />
virksomhet. Presten Ole Hannibal taler i 1743 om innbyggernes<br />
«ingenium», om hvorledes de «med utrolig Hastighed begribe og<br />
ere meget habile at giøre efter . .. de studerer gierne physiske<br />
Dischurser og bemøde sig selv at udfinde eller af andre at lære og
148 OPPLAND FYLKE<br />
forteller at han som ung dro til England for å lære urmakerkunsten,<br />
men ellers vet folk lite å berette om ham. På forskjellig vis lar det seg<br />
imidlertid gjøre å skaffe rede på hans levnedsløp og virksomhet.<br />
Vi har tidligere (s. 53) fortalt hvordan en bondegutt fra Stange,<br />
Peder Nøttestad, fikk monopol som urmaker i hovedstaden i 1734. I<br />
en ansøkning som han hadde sendt til Kongen samme år heter det:<br />
«Een mig amørende Person, Nafnlig Amund Tollufsøn afTotens Præstegjeld,<br />
som nu staar for Dragun Soldat under velædle H. Major Geddes Companie, har<br />
stor Løst Uhrmagerprafessionen at lære, har og allerede for sig selv uden Beviisning<br />
begyndt at arbeide paa Uhr Verker, af hvilchet jeg b efinder hannem særdelis<br />
beqvæm at lære Prafessionen, og fordrister mig d erfor allerunderdanigst at<br />
begiære, at Eders Kgl. Maj . Allemaadigst ville forunde samme Amund Tollufsøn<br />
allemaadigst Dimission fra den Tieneste, han staar udj, paa det Jeg kunde antage<br />
hannem og andre til min Profession at lære . . ,»<br />
Nøttestads slekt var vel kjent i Opplands-bygdene, og hans karriere<br />
som urmaker må ha fortonet seg som noe av et eventyr for bygdefolket<br />
der. Han sto nå som den mest ansette av byurmakerne østafjells.<br />
Det er da ikke å undres over at en interessert og hendig unggutt<br />
hadde lyst til å prøve seg på den samme vei, så meget mere som<br />
Nøttestad var en av hans pårørende. Det ser ut til at ansøkningen<br />
om avskjed fra dragontjenesten ble innvilget. Vi må da også kunne<br />
gå ut fra at Amond Smebyh er reist til Christiania for der å begynne<br />
sin læretid på Nøttestads verksted.<br />
Derimot kan det være grunn til en viss skepsis når Smebyh ifølge<br />
bygdetradisjonen skal ha oppholdt seg i England. En klokkemaker<br />
på Toten skulle kunne greie seg bra med det han lærte hos den<br />
kjente mester i hovedstaden. Imidlertid er bygdens tradisjonelle<br />
versjon så grunnfestet at den er vanskelig å komme forbi. En må<br />
erindre at Smebyh kom fra et økonomisk velstillet hjem som hadde<br />
råd til å skaffe ham den best mulige utdannelse. I betraktning av det<br />
ry som de engelske ur hadde på den tid, lå det ikke fjernt at den<br />
vordende urmaker søkte til England.<br />
En nærmere undersøkelse av Smebyhs arbeider taler også for at<br />
han har hatt en særlig tilknytning til engelsk klokkemakerkunst.<br />
Hans ur er ikke alene av engelsk type, men i alle detaljer utført etter<br />
de normer som den gang rådet i engelsk klokkemakerkunst. Skivenes<br />
ornamentikk, visernes mønster, verkets konstruksjon, hjulenes<br />
tannkurve og dimensjoner- alt er utpreget engelsk.<br />
O PP LAND FYLKE<br />
Også arkivene understøtter beretningen om at Smebyh har gått<br />
i lære i England. I avsnittet om Elverum er det nevnt at sognepresten<br />
Morten Leich innberettet at det i 1741 ble innkjøpt et ur<br />
til kirken og at urmakeren som var fra Toten hadde lært sin<br />
profesjon i England. Inntil da var Amond Smebyh den eneste faglig<br />
utlærte klokkemaker som hadde sitt virke på Toten.<br />
Fra den tid han for alvor slo seg ned som klokkemaker i sin<br />
hjembygd, begynte et nytt avsnitt i urmakeriet på Toten. Riktignok<br />
var det faglige nivå blant bygdens håndverkere nokså ujevnt ennå<br />
en tid, for mesteren på Hallingstad tok ikke mange i lære. Men det<br />
er all grunn til å regne med at skillet mellom gammelt og nytt i faget<br />
ligger omkring 1740-årene.<br />
Smebyhs produksjon av klokker har vært meget betydelig. Av<br />
hans arbeider kjenner man bl.a. to kirkeur, tallrike gulvur, derav en .<br />
del med klokkespill, enkelte veggur og noen taffel ur.<br />
Fig. 43. Gulvur av Amond Smebyh, Toten (1711 -1771). Fig. 44. Skive fra gulvur av sam me<br />
mester.<br />
149
Fig. 47. Skive fra gulv ur av Anders<br />
Rud stad, Toten.<br />
OPPLAND FYLKE<br />
Anders Rudstad synes å ha drevet urmakervirksomhet etter midten<br />
av århundret. Viserne og ornamentene på hans klokker er<br />
vakre og laget etter Smebyhs mønster. Verkene er større enn vanlige<br />
og bygget mellom hamrete jernplater. Det er ikke ofte at en<br />
treffer på noen av hans arbeider (Fig. 47).<br />
Lars Jacobsen Dotsel, født 1733, laget noen ur av Smebyh-typen,<br />
men det er lite godt å si om hans arbeid. Urene har datumglugge.<br />
På Toten museum står to slike klokker. De er datert 1766 og 1782.<br />
Tallringen på den eldste har kvarttimer som minste intervall.<br />
Otter Pedersen Kiile (han signerte også Otter Haugen), født 1737,<br />
død ca. 1820, var bosatt på Kile-hagen under gården Haugen ved<br />
Hof kirke. Han laget gode klokker, som regel med bra fortanning<br />
og lett gang. En av dem, datert 1787, finnes i Norsk Urmuseum i<br />
Oslo.<br />
Gunder Pedersen Winge ble Amond Smebyhs verdige arvtager i<br />
urmaker-håndverket (Fig. 48). Han var født 1748 og døde 1821.<br />
Familien som i 1754 bodde i Gran på Hadeland var kommet til<br />
Toten i 1773. I følge tradisjonen i bygden skal Gunder Winge ha<br />
arbeidet en tid hos en urmaker i København før han begynte sin<br />
Fig. 48. Urskive av Gunder Pedersen<br />
Winge, Toten (1748-1821) .<br />
OPPLAND FYLKE<br />
læretid hos Smebyh på Hallingstad. Winges klokker viser i hvert<br />
fall at han har full kjennskap til andre og nyere former i faget enn<br />
de Smebyh anvendte.<br />
Året etter Smebyhs død løste Winge kongebrev og giftet seg<br />
med enken. Hun var 22 år og brudgommen over 54. På Hallingstad<br />
overtok Winge Smebyhs verksted og fortsatte senere på Hallingstadseiet<br />
da den eldste av stedsønnene hadde fått farsgården.<br />
Senere holdt han til annensteds i bygden.<br />
Gunder Winge var en begavet og dyktig håndverker, men var<br />
for rastløs til å konsentrere seg om planmessig arbeid. Etterhånden<br />
hendte det ofte at han ble borte fra hjemmet og arbeidet snart<br />
hist, snart her, stundom utenfor bygden. Hans økonomiske forhold<br />
ble vanskelig og da hustruen døde i 1801 var boet fallitt. Året<br />
etter giftet han seg påny og fikk flere barn. Imidlertid gikk det<br />
stadig tilbake med ham og tilsist kom han på legd. En rettsprotokoll<br />
fra 1821 meddeler at hans lik ble funnet på stranden ved<br />
utløpet av Fjellhaugelven. Antagelig hadde han i sin høye alder<br />
gått seg bort og var omkommet ved drukning.<br />
Winge må regnes blant de dyktigste klokkemakere på Toten.
154 OPPLAN D FYLK E<br />
Han har laget et stort antall vakre og gode klokker. Hans arbeider<br />
likner Smebyhs i meget, men ikke i ett og alt. Verket er smidigere<br />
bygget og når det gjelder utstyret har han tidlig forlatt de strengere<br />
typer fra sin læremesters tid. Både i overstykket og hjørnefeltene<br />
anvender han som regel fyldige rokokko mønstre i naturalistisk<br />
utforming. Også viserne har skiftet karakter. Skivens midtparti<br />
er fremdeles mattert på få unntagelser nær, men datumgluggen<br />
er nå og da avløst aven bue. Enkelte klokker er utstyrt med<br />
måneverk.<br />
Winges arbeider fikk ikke liten betydning for håndverkets videre<br />
utvikling på Toten. Flere har lært hos ham og andre har tatt<br />
etter på egen hånd. Totens bryllupspresang til kronprinsparet<br />
1928, var en Winge-klokke.<br />
Erland Lahrsen er temmelig ukjent. De ur som finnes etter ham<br />
er pent utført.<br />
Povel Grimstad laget atskillige klokker med bra innretning, men<br />
utstyret er gjerne så som så.<br />
Peder Fodstads (Fos ta ds) eldre klokker er nokså ordinære. De senere<br />
er av bedre kvalitet og har ofte et tiltalende utstyr (Fig. 49) .<br />
Lars Helgestads klokker har neppe vært tallrike. Hjulene er stor-e,<br />
fortanningen god og gangen lett. Slagverket har 2 klokker og hamrer,<br />
noe som er usedvanlig ved Toten-urene. Her har urmakeren<br />
tydeligvis forsøkt seg på egen hånd, men resultatet er at slagene<br />
faller i et bedrøvelig langsomt tempo, ellers er uret et fint stykke<br />
håndverk. Lars Helgestad var født 1784 og døde i 1821.<br />
Johannes Kiises klokker kjenner vi bare fra et par døgnsverk, de<br />
er av dårlig kvalitet. Hans otte-dags-klokker skal være bedre, et av<br />
dem bærer årstallet 1690, et påtagelig falsum fra senere tid.<br />
Peder Larsen Slagsvold, født 1786, død 1841, skal ha gått i lære<br />
hos Gunder Winge. Hans klokker er middelmådige.<br />
Peder Andersen Sul/estad (Sulustad) , født 1771. Noen av hans klokker<br />
er signert Peder Andersen Sullestad, andre bare Peder Andersen<br />
eller Peder Andersen Helgestad. Han har gjort en del klokker<br />
som gjennomgående er respektabelt utført.<br />
Ole Hammerstad, dattersønn av Amond Smebyh, var født på<br />
vestre Hammerstad i 1788 og døde i 1818. Han gikk i lære hos<br />
prosten Pihl og slo seg senere ned i Vang. Han var ansett som<br />
meget dyktig.<br />
Fig. 49. Gulvur av Peder Fodstad , Toten.<br />
OPPLAND FYLKE<br />
Amund Teodo riussen Smebye, født 1786, død i 1850, var sønnesønn<br />
av Amond Smebyh. Han arbeidet en tid hos Winge og fikk<br />
sin videre utdannelse hos prosten Pihl.<br />
Amund Smebye har gjort seg mindre gjeldende enn flere av de<br />
andre mestre på Toten, men hans klokker viser at han både var<br />
kyndig i faget og nøyaktig i sitt arbeid. Han drev urmakeriet som<br />
levevei. Dessuten var han brillemaker og forskjellig annet.<br />
I motsetning til bestefaren har sønnesønnen også måttet ta de<br />
billigere klokker med i produksjonen. Således finnes ofte på hans<br />
ur jernskiver eller tyske treskiver som ble kjøpt ferdigmalt og dekorert<br />
hos en furniturhandler i Christiania. Platinene er gjerne av<br />
jern og valsene av tre, men verkene er alltid gode og pålitelige.<br />
Smebye har laget mange klokker, faktisk flere enn folk har visst<br />
om. En rekke av de billigste er nemlig ikke signert og kan kun<br />
identifiseres ved nærmere undersøkelser. Et av urene har følgende<br />
innskrift bak på pendellinsen: A. Smebye. No. 1. 1810. Til tross
156 OPPLAND FYLKE<br />
for sin dyktighet og flid satt Smebye for det meste i små kår. Han<br />
hadde 12 barn.<br />
Martin Olsen Lae, født 1799, død 1876, var gårdbruker på Nordre<br />
La. Sitt kjennskap til urmakeriet fikk han hos Amund Smebye.<br />
Mellom onnetidene drev han ivrig med å lage klokker. Når et<br />
passende antall var ferdig, fikk han en av husmennene til å ta dem<br />
på kjelke og selge dem omkring i Toten-bygdene eller på Hadeland<br />
og Hedmark. Til Skipsvoll laget han et tårnur med visere til<br />
fire sider. En del av Laes klokker er utstyrt med tallskiver av messing,<br />
mens mange har jern- eller treskiver, de siste mest av tysk<br />
fabrikat. Verkene er ofte mindre vel avpusset, men de har lett<br />
gang og er holdbare.<br />
Peder Leich, født ca. 1744, død etter 1815, var en av våre dyktigste<br />
lands-urmakere. Han var antagelig bror eller fetter av urmaker<br />
og organist Torger H. Leich i Nes på Hedmark.<br />
Peder Leich arbeidet i atskillige år på Toten hvor han antagelig<br />
har gått i lære hos Gunder Winge. Senere var han organist på Nes<br />
på Romerike hvor han samtidig dreven betydelig virksomhet som<br />
Fig. 50. Skive fra gulvur av Peder<br />
Leich, Toten.<br />
OPPLAND FYLKE 157<br />
urmaker. På Toten finnes flere vakre og fint utførte klokker med<br />
hans signatur (fig. 50). Særlig kan nevnes en klokke med flotte<br />
ornamenter i blad-rokokko, forsølvet og pent gravert tallring, bred<br />
datum-bue og utmerket verk. Navneplaten er signert: Peder<br />
Leich. Toten. På dens bakside er innrisset: Den 9 Martii 1781. Uret<br />
har bl.a. tilhørt Helene Balke, som i sin tid gikk for å være den<br />
vakreste kvinne i prestegjeldet.<br />
Erich Leich var også en dyktig klokkemaker. Det ser ut til at heller<br />
ikke han til stadighet var bosatt i bygden.<br />
Halvor Leich, bror til Peder, var organist på Toten, i hvert fall fra<br />
1774 til 1790. Han har også laget klokker, men vi vet lite om hans<br />
virksomhet i så måte.<br />
De klokkemakere som hittil er omtalt har - på et par nær - hatt<br />
sitt bosted i østre Toten eller like i nærheten. - De aller fleste kan<br />
regnes å sogne til Smebyh-skolen. Selv om håndverket etterhvert har<br />
gjennomgått flere utviklingstrinn etter Smebyhs død har mesterens<br />
preg vært umiskjennelig.<br />
I Vestre Toten ble det Bierke-skolen, som kom til å dominere urmakeriet.<br />
Skaperen av denne retning var Peder Larsen Bierke, født 1753,<br />
død 1836.<br />
Det fortelles at Peder i ung alder kom til Gunder Winge på Hallingstad,<br />
hvor han hjalp til som håndlanger på verkstedet. I voksen<br />
alder bykslet han østre Bierke i Kolbu som gårdbruker og<br />
urmaker. Der slo han seg ned og tok navn etter gården.<br />
Det første gulvur med hans signatur skal være datert 1783. I tiden<br />
omkring århundreskiftet har han levert atskillige klokker med<br />
måneverk og datumbue. Flere av dem finnes ennå, deriblant no.<br />
31 som ble kjøpt på Grundset marked i 1801 til Hof i Fåberg. Det<br />
høyeste nummer jeg har sett på Peder Bierkes ur er 344, antagelig<br />
har det vært flere (Fig. Slag Fig. 52).<br />
Tradisjonen vet å berette, at da Peder Bierke ga seg i kast med<br />
klokkemakerkunsten, brukte han et av Gunder Winges ur til modell.<br />
Da Winges kone fikk høre at Peder hadde begynt å lage<br />
klokker på egen hånd, beskyldte hun ham i kraftige ordelag for å<br />
ha «stjålet kunsten,) fra hennes mann. Det er i hvert fall påtagelig<br />
at Bierke har lært meget av denne mesters arbeider. Men det er
OPPLAND FYLKE<br />
Fig 53. Skive fra gulvur av Ole Christiansen Bjerke, Toten (1798 -1869). Fig. 54. Ole Bjerkes<br />
vakre Toten-ranke. Fig. 55. Visere på gulvur av Ole Bjerke.<br />
Christen Biereke, født 1788, død 1830, har laget mange gode og<br />
pene klokker, blant dem et musikkur som spiller 3 melodier. Til<br />
ornamentene anvendte han stundom legering av kobber, messing,<br />
nikkel og tinn. Metallet skal ha vært ualminnelig vakkert sies<br />
det
162 OPPLAND FYLKE<br />
dende representant for Bjerke-skolen. Han døde på Bråstadbakken,<br />
Kolbu. Opprinnelig drev han med å reparere lommeur, senere<br />
gikk han i lære hos Peder Bierke. Peder Stikbakke var en<br />
driftig håndverker. Etter hva han selv har opplyst har han levert<br />
ca. 300 gulv ur. De er godt laget og pent gravert.<br />
Av hans eldre sønner var den ene kjent som bøssemaker, den<br />
annen som gravør. En yngre, Nils Talabakke (Fig. 57), født 1845, død<br />
1937, har gjort enkelte klokker, men er mest kj ent som knivmaker.<br />
Hans tollekniver med graverte holker og beltespenner har gjentagne<br />
ganger vært premiert, bl.a. ved Pariserutstillingen i 1900 og<br />
landsutstillingen i Kristiania 1914.<br />
Hans Stikbakke, født 1804, død 1867, var bror og elev av Peder<br />
Stikbakke. Han arbeidet først sammen med broren, siden på Blili<br />
og Møkkenes (Nes) ved Eina. ISO-årsalderen flyttet han over til<br />
Brandbu. Hans tallrike gulvklokker viser godt arbeid og pent<br />
utstyr. Signaturen er som regel: Hans Stikbakke eller H.S., men ved<br />
Fig. 57. Ur· og knivmaker<br />
Nils Talabakke,<br />
(1845 -1937), Toten.<br />
(Foto, Kr. Ørbeck,<br />
Lena .)<br />
OPPLAND FYLKE 163<br />
noen av de eldre verk er Blili eller Møkkenes brukt som etternavn.<br />
Mange av hans klokker finnes utenfor Toten.<br />
Ole Nielsen Qvigstad var født i 1825 og døde i 1884. Faren var<br />
sølvsmed. Ole Qvigstad bodde en tid på et bruk under Kvikstad og<br />
tok navn etter hovedgården. Siden kjøpte han en liten eiendom<br />
Åslund, og levet der. Etter å ha gått i lære hos Peder Stikbakke,<br />
arbeidet han jevnt i samme fag . Han har laget omkring 150 gulvklokker,<br />
de fleste med graverte messingskiver. Verkene er gjennomgående<br />
dyktig utført og graveringen tiltalende.<br />
Martin Nielsen Sivesind, født 1819, død 1892, var urmaker og<br />
smed. Han skal ha gått i lære hos Hans Stikbakke, men røk uklar<br />
med mesteren og sluttet snart på verkstedet. Siden drev han egen<br />
urmakervirksomhet og laget mange klokker. De er av samme type<br />
som Stikbakkes, men kan ikke måle seg med dennes.<br />
Sivesind døde som husmann på Lerudbråten i 1892, 73 år gammel.<br />
Thoma s Olsen Strømstad, født 1814, hadde en liten gård<br />
med mølle og vadmelsstampe ved elven mellom SkjeIIbreia og<br />
Einavann. Han var driftig og satt bra i det inntil den økonomiske<br />
krise som rammet Toten-bygdene i slutten av 1860-årene, slo ham<br />
overende. Siden dro han til Amerika (1874). Thomas (Tommes)<br />
som var en god venn av Stikbakke, laget ikke særlig mange klokker,<br />
de jeg har sett er både vakre og gode.<br />
Hans Pedersen Teterud, født 1816, død 1879, er blant de mest<br />
kjente av Stikbakkes elever. 1 Han var husmannssønn på Jørgensbråten<br />
under gården Teiterud. Senere overtok han plassen og<br />
bodde der til han i 1876 kjøpte et småbruk ved Einavannet.<br />
Etter nummerne på hans tallskiver å dømme har han alt i alt laget<br />
omkring 400 klokker. De er dyktig utført og har lett gang. I<br />
tallet inngår et par tåmur. Han drev også som gjørtler og smed.<br />
Teterud var en evnerik og tenksom mann med gode anlegg for<br />
mekanikk. Av Nydalens kompani fikk han i oppdrag å lage en del<br />
meget kompliserte kontrollur til fabrikken. De skal ha fungert meget<br />
tilfredsstillende.<br />
En av hans sønner, H.C. Hansen, kom til Gjøvik og ble senere<br />
I Nils Talabakke harved flere anledninger i brev til forfatteren bestemt erklært at Teterud<br />
varelev av Peder:Stikbakke og intet har hatt å gjøre med Peder Bierke.
166 OPPLAND FYLKE<br />
Til slutt kan nevnes at også på Toten har det vært laget urverk av<br />
tre. Den slags ur gikk mest under navnet
168 OPPLAND FYLKE<br />
ning, som oftest også bronsen i klokke skålene . Tallskiver av messing<br />
er anvendt i stor utstrekning. Å støpe og hamre en plan fin<br />
skive var ingen lett sak, men på Toten er oppgaven stadig løst<br />
tilfredsstillende. Selv etterat det var kommet valsete plater i handelen<br />
vedble flere Totenurmakere å støpe sine skiver. Også hjulene<br />
ble støpt og hamret.<br />
Til ornamenter på messingskiver brukte totningene nesten alltid<br />
messing, mens det annetsteds hyppig ble anvendt bronsert<br />
tinn eller en blanding av tinn og bly. Ornamentene er gjennomgående<br />
klart og plastisk utført. Som regel var også tallringen av<br />
messing ved de bedre ur.<br />
Mange av Toten-urmakerne har vært dyktige gravører. TalIringene<br />
fra Amond Smebyhs verksted er således fint utført, og flere<br />
Bjerke-urmakere har levert vakkert arbeid når det gjelder gravering<br />
av skivens midtfelt.<br />
Når svennene var ferdig med sin læretid, fikk de hos sine mestre<br />
kopi av modellene til skivens ornamenter, hjulverket og andre<br />
deler. Videre fikk de med seg tegningene av rankene i midtfeltet.<br />
Viserne er alltid av stål. Gjennomgående er mønstret en gjengivelse<br />
eller variant av det engelske. I Smebyh-skolens eldste tid er<br />
viserne særlig vakre, mens Bjerke-skolen fortrinnsvis benyttet en<br />
senere type som ikke er så tiltalende. Kun et par mestre har skåret<br />
sine timevisere·etter Chr. VII.-mønstret i likhet med den type som<br />
var nokså alminnelig på Hedmark og i Vardal. Ved de billigere ur<br />
finner en gjerne enklere viser-former.<br />
De fleste urmakere i begge prestegjeld anvendte en og samme<br />
utveksling i hjulverket - den som Amond Smebyh hadde innført.<br />
Ved et par klokker fra mindre kjente urmakere har det vist seg at<br />
hjulenes tenner er saget med baufil, men dette hører til sjeldenhetene<br />
og må betegne et begynnerstadium. Når svennene var i lære<br />
hos dyktige mestre fikk de også lage det verktøy som behøvdes.<br />
En og annen mester laget verktøy til salgs. Således har Peder Stikbakke<br />
levert atskillige skjæremaskiner, håndspindIer (drillapparat<br />
som drives for hånden med bue) og drevstoler. Velsningen av<br />
tann kurvene ble som regel utført for hånden.<br />
Forskjellig verktøy, halvfabrikata og annet kan være kjøpt i<br />
Christiania, særlig i den senere tid.<br />
Alt i alt gjelder det at Totens urmakere har vært vel utstyrt med<br />
OPPLAND FYLKE 169<br />
redskaper for håndverket. Dette har spilt en stor rolle for arbeidets<br />
kvalitet og bidratt til at Toten-urene gjennomgående har vært rimelige<br />
i pris.<br />
Det finnes ennå verkstedsutstyr i behold fra enkelte klokkemakere.<br />
Peder Stikbakkes (Nils Talabakkes) er å se i De Sandvigske<br />
Samlinger.<br />
Som foran nevnt var urmakerne i eldre tid også gjørtlere. Senere<br />
hendte det jo ikke sjelden at visse deler til verket ble støpt hos en<br />
gjørtler på Gjøvik. Således har Børre Simensen levert ornamenter<br />
til flere klokkemakere .<br />
Det holdt seg stadig en tydelig forskjell mellom de klokketyper<br />
som sognet til henholdsvis Smebyh-skolen på østre Toten og Bjerke-skolen<br />
på Vestre Toten. Riktignok ble den helt engelske utforming<br />
som var karakteristisk for Amond Smebyh, sterkt modifisert<br />
i de senere generasjoner av urmakere, men forskjellen mellom de<br />
to hovedtyper forsvant aldri helt og var særlig iøynefallende ved<br />
ur av bedre kvalitet. Mens østre Toten gjennomgående har hatt<br />
den firkantede datum glugge, samtidig som sentralfeltet er mattert<br />
eller gravert i rektangler o.l., brukte Vestre Toten den buete datumåpning<br />
og Bjerke-urenes graveringer. Også når det gjelder ornamentikken,<br />
viserne og verket er det visse særmerker.<br />
Ingen av de mere fremtredende klokkemakere på østre Toten<br />
nummererte sine arbeider. Derimot bærer de fleste ur av Bjerketypen<br />
nummertall. Skikken var innført av Peder Bierke i 1780årene.<br />
Detvar urmakernes stolthet å kunne peke på en storproduksjon,<br />
ikke minst derfor er det grunn til å vise en viss skepsis når<br />
tallene når de store høyder.<br />
Hva det er anført om de lokale grenser for de to skoler, har selvfølgelig<br />
sine unntagelser. Det kunne jo hende at en urmaker holdt<br />
til eller flyttet over i et distrikt hvor hans klokketype ikke hørte<br />
hjemme.<br />
Både for østre og Vestre Toten gjelder det at mestrene som regel<br />
ikke utstyrte sine verk med årstall. I de få tilfeller hvor årstall<br />
forekommer har dette gjerne en spesiell grunn, som f.eks. den at<br />
klokken er anskaffet til en høytidelig anledning, et bryllup, en<br />
fødselsdag o.l. Undertiden har klokkemakeren foretatt en skjult<br />
datering. Årstallet er da helst gravert på baksiden av navneplaten<br />
eller pendlet, på en av platinene o.l. - Her og der finnes årstall som
170 OPPLAND FYLKE<br />
er påført i senere tid. Således er et av Johannes Kiises ur datert<br />
1690 (s. 154). Inskripsjonen er slett utført og falskneriet lett å påvise.<br />
Verre er det når graveringen er besørget aven dreven gravør og<br />
utført med eldre tiders preg, noe som stundom hender.<br />
Det overveiende antall Toten-ur er de vanlige gulvur. Meget få<br />
lommeur har vært laget i disse strøk, taffelur finnes det også lite<br />
av, heller ikke er det bygget mange tårnur. Av gulvur med klokkespill<br />
er det laget fler enn i noe annet sted i landet, en omstendighet<br />
som vitner om at håndverket lå på et høyt nivå i disse bygder.<br />
Vi vet om 8 Toten-mestre som har laget musikkur, muligens kan<br />
det ha vært et par til.<br />
Mange klokkemakere leverte ur i to eller flere kvaliteter. De dyreste<br />
har skiver, platiner og bommer av messing. Viserne er som<br />
regel vakkert skåret. De billigste ur har jern- eller treskiver. Ringen<br />
og de støpte ornamenter er da av tinn eller erstattet med malt<br />
dekor. Platinene er av jernplater med messingforing i lagrene,<br />
bommene ofte av tre. Datumverket er ofte sløyfet. Døgnsur og<br />
viserverk med vekker forekommer. Også blant de billige ur kan en<br />
treffe på gode verk, atskillige av dem er usignert.<br />
En regnet i alminnelighet med at det gikk med 5 fl 6 ukers jevnt<br />
arbeid til å lage et 8-dagers ur av den beste type med messing utstyr,<br />
fine visere og datum verk. Med normal arbeidstid ble det omkring<br />
10 klokker pr. år'. Av de billigere 8-dagers ur kunne det lages ett pr.<br />
måned, mens døgnsur og vekkere krevet færre dagsverk.<br />
Treur var lite etterspurt på Toten. De ble betegnet som «fattigmannsklokker»,<br />
og ingen av de egentlige urmakere befattet seg<br />
med å lage slike.<br />
Totenmestrenes virksomhet har også hatt sin betydning for håndverket<br />
utenfor prestegjeldets grenser. Det hendte at folk søkte<br />
langveisfra til Toten for å gå i urmakerlære der. Både i Land og<br />
Hadeland kan det påvises at det stedlige urmakeri ikke alene er<br />
blitt forbedret men endog helt omlagt fra den tid da Toten-urene<br />
trengte inn. Selv de graverte mønstre fra Bjerke-ski vene finner<br />
man igjen der.<br />
-<br />
PRODUKSJONENS OMFANG<br />
AVSETNINGSFORHOLD<br />
Totens klokke industri fikk, som nevnt, et omfang som langt<br />
overskred prod uksjanen i andre bygder.<br />
Av de mestre vi tidligere har nevnt fra Toten, regner vi 44 som<br />
klokkemakere med bosted i prestegjeldet. Utenom disse har det<br />
rimeligvis vært noen få som ikke lenger kjennes. Det samlede<br />
antall skulle da bli ca. 50 fra Amond Smebyhs tid av. Noen dyrket<br />
faget som levebrød, selv om de i offentlige lister oppføres som<br />
jordbrukere. Men de fleste tok urmakeriet som bierverv til gårdsbruket<br />
og drev det jevnt og stadig mellom onnetidene.<br />
Det er ikke godt å avgjøre med sikkerhet hvor mange klokker<br />
Toten har levert tilsammen av alle typer. Anslagsvis skulle vi<br />
imidlertid tro at tallet kommer opp i ca. 7000, når tre ur ikke medregnes.<br />
Det måtte i hvert fall stor avsetning til for at håndverket kunne<br />
holdes gående. Prestegjeldet selv tok mange av klokkene, og her<br />
må det erindres at Toten hadde omkring 9700 innbyggere i 1825.<br />
Det ble alminnelig at hver av de mer velstående gårder hadde et<br />
par klokker. Hos storfolk var det ofte fler, ennå kan en finne<br />
opp til 7 stykker på en enkelt gård. Det skulle da helst være ur med<br />
messingskive og det ble lagt vekt på at mesteren var av de mest<br />
anerkjente. Enkelte av urene var særlig fint utført og kostbare og<br />
ikke så få var utstyrt med klokkespill. For de mindre velstilte<br />
hjem fantes det ur av billigere type.<br />
Men selv om folk på hjemstedet var gode kunder, kunne ikke<br />
salget på det lokale marked alene danne et tilstrekkelig grunnlag<br />
for en lønnsom produksjon. Imidlertid ble Toten-urene etterhvert<br />
så kjent og skattet også utenfor bygden at det kom bestillinger fra<br />
mange kanter av landet.<br />
Noen av Toten-klokkene gikk til fjorddistriktene på Vestlandet.<br />
På få unntagelser nær fantes det der ingen egentlige klokkemakere<br />
og de verk som ble laget i Bergen falt for dyre. Flere av Vestlandsbygdene<br />
sto i årviss handelsforbindelse med Østlandet gjennom<br />
drifte-ferdene. Ofte f6r driftekarene helt frem til Toten og benyttet<br />
der anledningen til å få klokker med seg tilbake. Også fekarer fra<br />
østsiden av fjellet har ført klokker med seg fra Toten.
172 OPPLAND FYLKE<br />
Men en betydelig større omsetning fant sted til oppkjøperne.<br />
Enda oppkjøperiet i lange tider var belagt med straff, var det mange<br />
som trosset dette forbud og kjøpte eller tusket til seg smør og<br />
ost, skinn, ull, husflids- og håndverksprodukter i bygdene. Det<br />
meste solgte de i Christiania, men en del ble også avsatt på markedene.<br />
Ellers kunne klokkemakerne også skaffe seg avsetning på egen<br />
hånd. Det var da alminnelig at de opparbeidet en beholdning av<br />
klokker til forskjellige priser. Deretter dro en av dem, eller en av<br />
deres medhjelpere, omkring og drev salg på gårdene i Mjøsbygdene,<br />
på Hadeland, Land og andre steder.<br />
En større og kanskje mer villig kundekrets var å finne på de faste<br />
markeder som spilte en så inngripende rolle for omsetningen i<br />
eldre tider. Like til omkring midten av 1800-årene var den alminnelige<br />
handel en særrett for byene og et fåtall av privilegerte landkremmere.<br />
1 Men på markedene kunne enhver selge og kjøpe som<br />
han ville, der hadde bykjøpmennene sine boder og opplag avpasset<br />
etter landdistriktenes behov, der møtte bøndene frem med<br />
sine varer, gjorde sine innkjøp og avsluttet sine kontrakter og der<br />
var det utskjenkning og bevertning, musikk, dans og all slags løyer.<br />
Markedsturene ble således en blanding av forretnings- og fornøyelsesreiser<br />
som var en kjærkommen avveksling i bondens ensformige<br />
tilværelse. Stevnene ble holdt vinterstid, dels fordi det da<br />
var lite å gjøre på gårdene, men særlig fordi sommerveiene var få<br />
og dårlige mens det var lett å komme frem på sledeføre.<br />
Det største kjøpsstevne på landet ble holdt på Grundset hvert år<br />
fra 4de til 9de mars. Totningene møtte stadig frem der og hadde<br />
stor avsetning på hester, landbruksprodukter og varer fra hjemmeindustrien.<br />
Men hva klokker angår hadde de riktignok hard<br />
l I 1600-1700-årene var landet blitt delt opp i strengt avgrensete handelsområder. Hvert<br />
område hørte i kommersiell henseende til en bestemt kjøpstad hvis borgere hadde enerett<br />
til handelen. Distriktets bønder måtte dra dit for å gjøre sine innkjøp eller selge sine<br />
produkter selv om de fikk en reise på 20-30 mil eller mer. «Landsprang» av enhver art var<br />
prinsippmessig forbudt. Imidlertid viste det seg nødvendig å meddele bevilling til enkelte<br />
fastboende landskremmere, som fikk rett til å selge visse varer. Bevillingenes antall var<br />
dog helt utilstrekkelig, og på Toten fantes det ingen landhandel før i begynnelsen av<br />
1800-årene. Loven av 1842 ga handelen fri i byene og adgang til å ansette så mange fasle<br />
landskremmere som distriktene behøvde. I 1857 og 1866 ble handelen på landet frigitt. <br />
Disse bånd på omsetningen gjorde at markedstrafikken fikk så stor betydning. Likeledes<br />
førte de til at«OmløbendeOpkjøbere og Bissekræmmere») dreven utstrakt handel, til tross<br />
forde strenge bestemmelser mot en slik trafikk.<br />
OPPLAND FYLKE<br />
konkurranse med svenskene som sendte store beholdninger av<br />
Mora-klokker dit. Også av tyske treur var det svære forsyninger å<br />
se på markedet.<br />
Til Lillehammermarkedet kom det klokker fra Toten både før og<br />
etter at markedet var autorisert (1813). Varer fra Toten tok også<br />
veien til Romsdal- og Lærdals-markedet, men vesentlig gjennom<br />
oppkjøpere. Flere klokkemakere drev direkte salg på Kongsbergmarkedet.<br />
Der kom de til en by av betydelig størrelse og traff kunder<br />
fra et stort omsetningsstrøk. I 1801 hadde Kongsberg henved<br />
7000 innbyggere mot 9500 i Christiania. Senere sank jo folketallet i<br />
bergstaden sterkt, men vintermarkedet spilte sin rolle i all den tid<br />
klokkemakerkunsten var av betydning. Kongsbergstevnet hadde<br />
søkning fra mesteparten av innlandet og store deler av kystdistriktene.<br />
Også fra Vestlandet dro mange dit, men størst betydning for<br />
den direkte handel med Totens markedsfarere hadde dog Christiania-markedet.<br />
En ikke ubetydelig trafikk gikk også til Drammen<br />
(Bragernes). Kjøpsstevnet i hovedstaden ble holdt fra første tirsdag<br />
i februar, og markedet på Bragernes fulgte kort etter, slik<br />
kunne folk ta begge på en tur.<br />
Toten-klokkene har vandret viden om i landet. Sogn har forsynt<br />
seg ganske godt, ikke minst Hafslo og Lyster, også haringene har<br />
kjøpt en del. På landsbygden i Telemark finnes mange, og ikke få<br />
er kommet like ned til sørlandskysten, et betydelig antall har funnet<br />
veien i Buskerud, Akershus og Hedmark. Toten-klokker forekommer<br />
ikke så ofte i Gudbrandsdalen og Østerdalen, og i Trøndelagen<br />
er de sj eldne.<br />
Det var ikke store beløp klokkemakeren kunne beregne seg for<br />
sine produkter i den tid håndverket ble drevet. Omkring 1830 var<br />
prisen på et 8-dagers ur av den beste type gjerne 8 il. 10 daler (32 il.<br />
40 kr.). I annen del av århundret kostet de vanlige 8-dagers Totenur<br />
med skive, platiner og bommer av messing som regel 10 daler.<br />
Enkelte kunne komme opp i 12 daler, musikkur var jo kostbarere.<br />
Ur med skive og platiner av jern, enkle visere og trebommer fikk<br />
en 2 il. 4 daler billigere. Klokkemakeren leverte ikke lodder og<br />
kasse. For malmlodder regnet man 2 daler pr. par og for kassen ca.<br />
3 daler.<br />
173
HÅNDVERKETS BLOMSTRING OG FORFALL<br />
Totens klokkeproduksjon hadde sin blomstringstid i første halvdel<br />
av 1800-årene. Men allerede da hadde konkurransen med de<br />
tyske og svenske klokker meldt seg, og den skulle bare bli sterkere.<br />
Mot slutten av 1700-tallet kom de første Schwarzwalderur tillandet<br />
(Fig. 58) og en tid etter århundreskiftet økte importen betraktelig.<br />
Urene spredtes ut over distriktene i store mengder. Reisende<br />
agenter dro fra marked til marked med sledelass av slike klokker<br />
som de fallbød og reklamerte for. Også utenfor markedstidene<br />
foregikk salget av disse billige klokker. Omkring 1830 kostet et<br />
Schwarzwalderur med 8-dagers gang 2 il 21/2 daler, og de simpleste<br />
viserverk for døgngang kunne man få for et par mark. Disse priser<br />
holdt seg nokså uforandret i lange tider.<br />
Til tross for at Schwarzwalderurene kvalitetsmessig var langt<br />
ringere enn Toten-urene, ble de på grunn av sin lave pris pop'ulære<br />
og på de fleste steder en farlig konkurrent for de norske klokker.<br />
Ved siden herav skjedde det en invasjon av svenskeklokker,<br />
særlig fra Mora-traktene. Mora-urene som kom inn på markedet<br />
omkring 1800, bød i det store hele på en noe hederligere konkurranse<br />
hva materiale og utstyr angår, men også disse ur lå betydelig<br />
under de norske i pris<br />
På Toten var det lenge slik at bygdens klokker gjerne klarte seg<br />
Fig . 58. Urhandler fra Schwarzwald.<br />
O PPLA N D FY LK E 175<br />
bedre i konkurransen enn de som var laget annensteds i landet.<br />
Toten-urene hadde skaffet seg en grunnfestet posisjon som de<br />
innførte ur vanskelig kunne rokke. Totningene hadde god forstand<br />
på klokker, de var fullt klar over at bygdens verk var langt<br />
verdifullere og solide re enn de tyske og svenske. Et staselig Totenur<br />
med messingskive og støpte ornamenter var et prydelig inventar<br />
i stuen og ga et standsmessig inntrykk. Bygden var stolt av sin<br />
urindustri, støttet opp om den og var så velstillet at prisene ikke<br />
var avgjørende. Klokkemakerne kunne derfor fortsatt regne med<br />
god avsetning innenbygds. Men deres marked utad led stor skade<br />
som følge av konkurransen med de billige innførte klokker.<br />
Ved midten av 1800-tallet begynte forholdene å bli vanskelige<br />
for bygdens urmakere. Det kom dårlige tider og konkurransen<br />
med de utenlandske ur ble stadig mer intens, særlig etter at nye<br />
typer kom på markedet. I 1850-årene nådde de amerikanske veggur<br />
av eldre Waterbury-modell til landet, senere kom regulatorurene.<br />
Begge typer var kvalitetsmessig bedre enn de verk som<br />
tidligere var innført. Hertil kom at moten hadde forandret seg,<br />
byskikken trengte seg inn, og i by-interiøret hadde guIvurene<br />
ikke lenger plass. Veggur og taffelur var kommet i skuddet, helst<br />
de med søyler og blanke hus! Videre må nevnes at utvandringen<br />
brakte mange til å selge sine eiendeler. Slik gikk gulvur i stort<br />
antall under hammeren til underpris. I årene 1855-75 utvandret<br />
ca. 5800 personer fra Toten.<br />
Klokkemakerne fikk det således etterhvert vanskelig med å få avsatt<br />
sine ur og fortjenesten ble stadig mindre. Fra omkring 1860-70årene<br />
av var det i virkeligheten på det nærmeste slutt med tilgangen<br />
til håndverket. Vel fantes det noen som fortsatt arbeidet i faget,<br />
men noe større ble det ikke til. Klokkemakernes tid var forbi,<br />
fabrikkarbeiderne hadde avløst hjemmeindustrien og håndverket.<br />
Klokkemakerne fikk nøye seg med å forhandle fabrikkenes ur og<br />
reparere dem.<br />
I tidens løp er mange av Toten-urene blitt ødelagt og en god del<br />
er vandret ut av landet, ikke minst til Amerika. Men ennå finnes<br />
et stort antall bevart. Omkring i Toten-bygden og nabodistriktene<br />
kan en fremdeles treffe på et rikt utvalg av klokker fra håndverkets<br />
gullalder, og i våre dager er de atter kommet til heder og verdighet.
KLOKKEKASSER<br />
Totens klokker er blitt landskjente, men det kan ikke sies at klokkekassene<br />
fra bygden gjennomgående byr på meget av interesse.<br />
Noen av dem ligger stilmessig sett nær de engelske, men det forekommer<br />
også former av rokokkotypen. Her og der ser en svake<br />
tegn på at hollandske og danske klokker har forekommet i distriktet.<br />
Der hvor snekkerne har arbeidet mere fritt, har de sjelden vært<br />
heldig med resultatet. Det er ikke ofte man finner en kasse med<br />
gode proporsjoner, hodet er gjerne for høyt oppbygget, kroppen<br />
for kort eller for smal, mens fotstykket er for sterkt dominerende.<br />
Men det har da vært unntagelser. Således finner man, særlig i<br />
østre Toten, ikke så rent få vakre kasser av de senere engelske<br />
typer og en og annen i kraftig biedermeierstil. (Fig. 59, 60, 61, 62.)<br />
Fra Vestre Toten må nevnes en enkelt håndverker som har skapt<br />
Fig. 59 og 60. Klokkekasser til gulvur av Peder Bierke. Fig . 61. Klokkekasse til gulvur av<br />
Amond Smebyh. Fig. 62. Klokkekasse til musikkur av Peder Bierke.<br />
OPPLAND FYLKE 177<br />
både vakre og selvstendige arbeider, nemlig Christian Frogarsengen,<br />
husmann under Frogaren i Sivesindgrenden. Han bodde innpå<br />
skogen i en liten hytte hvor det bare fantes en stue med kott<br />
ved siden av til matbod. I stuen levet hele familien. Der laget de<br />
maten og der drev snekkeren med sitt arbeid. Om vinteren arbeidet<br />
han ved lyset fra peisen eller ved blusset fra tyristikkene som<br />
barna holdt opp for ham eller som var satt fast til veggen. Redskapen<br />
var hjemmegjort, tollekniven og høvlen brukte han jevnt, ellers<br />
grei et han seg med lite.<br />
Håndverket gikk lett for ham og han var stadig i virksomhet.<br />
Folk sa om ham at hans hender liksom hadde formet seg etter<br />
høvlen. Han laget mest skap, stoler, klokkekasser og annet inventar.<br />
Klokkekassene viser en utpreget formsans. Til høye rom gjorde<br />
han kasser av slankere typer, hvor det var lavt under loftet<br />
brukte han bredere og fyldigere former. Som regel er empirestilen<br />
anvendt både i linjeføring, gesimsverk og utskjæringer. Mange av<br />
hans kasser finnes ennå, de fleste i grenden som han sognet til.<br />
Frogarsengen levet i fattigdom all sin tid til tross for at han var et<br />
jern til å arbeide. Det heter seg at han i 80-årsalderen hugget 80<br />
tylfter tømmer på en vinter. Han døde i 1870.<br />
Man vet ikke hvem som har malt hans klokkekasser - kanskje var<br />
det han selv? Fargene er vel avstemt, bunnen ofte dyp-blå eller<br />
blågrønn, mens listverk og annet utstyr er anlagt med rødt eller<br />
annen livlig farge.<br />
SOLUR<br />
Fra Toten kjennes ingen solur av særlig høy alder. Men man har ett<br />
fra 1700-årene og tre fra første halvdel av 1800-årene.<br />
Det eldste har horisontalform og er utført i messing. Innskriften<br />
er fransk. Det har tilhørt amtmann Sommerfelt på Sukkestad, østre<br />
Toten.<br />
De tre andre er ekvatoriale, helt like i konstruksjon, størrelse og<br />
utstyr. Et av dem står på kirkevangen ved Hof kirke (Fig. 63), det er<br />
flyttet dit fra Billerud som tidligere var i familiene Darres, Weidemanns<br />
og Sommerfelts eie. Et annet er kommet fra Øvre Rogneby<br />
som tilhørte landhandler Nissen, den eneste landkremmer på
OPPLAND FY LK E<br />
Fig. 63. Solur ved Hof kirke, Toten.<br />
Toten i sin tid. Det tredje finnes på den gamle amtsmannsgård<br />
Stenberg, nå Toten Museum. Soluret ble anskaffet av amtmann<br />
Weidemann (bror av sorenskriveren) som kjøpte gården i 1804 og<br />
bodde der til sin død i 1856.<br />
VARDAL'<br />
Omkring 1800 var prestegjeldet det minste i amtet, men det hadde<br />
rikelig med skog og var en god kornbygd.<br />
Vardal som sto seg gjennomgående bra økonomisk, har forsynt<br />
seg ganske bra med klokker. Noen er laget i bygden, men de fleste<br />
kom utenfra, særlig Bjerke-ur fra Toten.<br />
Storparten av de klokker som ble laget i dalen og som ennå finnes,<br />
skriver seg fra tiden før eller omkring 1800. De må hovedsakelig<br />
være utført etter modell av byur som har forekommet her og der i<br />
bygden. Typene vitner om at de dansk-kontinentale trekk for det<br />
meste er rådende.<br />
l Vardal Bygdebok, EgetforIag 1933 , s. 298.<br />
O PPLAND FYLKE 179<br />
I den senere periode, som jo på Toten var den egentlige blomstringstid<br />
for håndverket, ble det etterhvert laget færre klokker i<br />
Vardalsbygdene. Forklaringen ligger nær: Toten-urene var så vel<br />
anskrevet og var kommet så på mote i Vardal at det ble liten plass for<br />
en konkurrerende industri innen prestegjeldet.<br />
Den helt overveiende del av Vardalklokkene er utstyrt med tallskive<br />
og platiner av jern. Ring og ornamenter er av tinn.<br />
Bygden har ikke hatt mange klokkemakere og det er ingen av<br />
dem som har satt særlige merker etter seg i faget. Man vet heller<br />
ikke noe sikkert om hvem den første var. Blant de senere er det flere<br />
som har holdt seg anonyme. En av dem hvis kjennemerke går<br />
igjen på flere klokker skal omtales nedenfor.<br />
Signaturen P.E.S . (Peder Erichsen?) finnes på en rekke gamle<br />
klokker fra Vardal. En av dem bærer også prestegjeldets navn på<br />
navneplaten. Den eldste som kjennes har årstallet 1757, men arbeidet<br />
viser at klokkemakeren har laget mange før den tid. På Kirkeby<br />
står en fra 1771, antagelig en av de seneste. Som det vil sees var<br />
urmakeren en samtidig av Amond Smebyh på Toten. Imidlertid er<br />
det ingen likhet mellom deres arbeider.<br />
Flere klokker med signaturen P.E.S. er havnet på den annen side<br />
av Mjøsa. Noen har slagskive, andre er utført med rekkeslag. Tallskivene<br />
er av jern med tinn-ornamenter, bommene av tre, platinene<br />
av hamrete jernplater.<br />
Fagmessig sett står disse klokker ikke særlig høyt, men de er<br />
fikst laget og vitner om en viss rutine.<br />
Jens Jensen var født 1732 og levde til over århundreskiftet. Han<br />
Fig. 64. Visere fra gulvur av Jens Jensen. Fig . 65. Jens Jensens navne plate.
180 OPPLAND FYLKE<br />
eide en liten gård, Nordengen, hvor han reparerte og laget klokker.<br />
De er alle meget karakteristiske. Viserne er for det meste utført etter<br />
klokkemakerens egen komposisjon, det samme er tilfelle med toppstykkets<br />
figurer, som ofte røper mer fantasi enn kunstnerisk smak.<br />
Verkene hargrovpussete jernplatiner, store hjul og trebommer med<br />
tinnbelegg. Slagverket er innrettet slik at viseren også kan føres<br />
bakover. Arbeidet har et temmelig primitivt preg og inndelingen er<br />
ikke alltid riktig. Signaturen er gjerne J.J.S. (Fig. 64 og Fig. 65.)<br />
En av de anonyme klokkemakere brukte det forvanskede motto<br />
«Tempus Fuge!» som kjennemerke i navneskiltet. Han har la-get<br />
solide verk med ganske god fortanning. Viserne er som oftest<br />
skåret etter Christian VII-mønstret. Klokkene finnes også i Biri.<br />
De ser ut til å være fra slutten av 1700-tallet.<br />
Peder Pedersen Skarkerud, født 1743, har levert mange gulvklokker.<br />
De finnes ikke bare i Vardal men også i Snertingdal og Land.<br />
Alle er simpelt utført og har atskillig likhet med de groveste fra<br />
Nordre Land. Drevene er gjerne av messing.<br />
Ole Bakke, født 1758, var flyttet inn fra østre Toten og hadde fått<br />
seg et selveierbruk av gården Bjugstad. Folkeregisteret i 1801 oppgir<br />
hans alder til 43 år og meddeler at han var sersjant og gårdbruker.<br />
Han har levert en god del klokker, noen signert Ole Bakke.<br />
Toten, andre Ole Biugstad, Wardhal. Mange av dem finnes ennå.<br />
De dyreste har messing skive, datumverk og Chr. VIL-visere (Fig.<br />
66). Innretningen er solid og fortanningen god, men graveringen er<br />
lite håndfri. Et av hans gulvur står i Tobru. Det holder mål med<br />
vanlige Toten-ur. Utstyret minner om enkelte av Hedmark-urene,<br />
f.eks. Jens Ottestads.<br />
John Thordsen Braastad (Jo Haagaa) var født 1799 og døde 1875.<br />
Etter konfirmasjonen gikk han i lære hos den dyktige orgelbygger<br />
og organist Chr. Engelstad på østre Toten. Han kom snart til å<br />
besørge musikken i Vardals og Hunns kirke, ble ansatt som organist<br />
i 1823 og virket i stillingen i mange år.<br />
Fig. 66. Viser fra gulvur av Ole<br />
Bakke, Vardal.<br />
OPPLAND FYLKE 181<br />
Jo Haagaa som var meget musikalsk begavet, interesserte seg<br />
sterkt for orgelbygning og også for urmakeri. Til Hunns gamle kirke<br />
leverte han et orgel, og til seg selv bygget han to. Et av hans ur med<br />
klokkespill gikk for å være et rent vidunder, ved timeslagene åpnet<br />
en glugge seg og to geitebukker som stanget hverandre kom frem<br />
sammen med en gjetergutt som slo etter dem. Det hele var meget<br />
livaktig, sa folk. Jo Haagaa har ikke laget mange klokker.<br />
Av andre klokkemakere i bygden skal nevnes Nils Stokset på<br />
Hunn og Mathias Skjerven på Myrvold. Kristian Ringen og Chr. Dahl.<br />
Disse har bare laget noen få klokker.<br />
Ole Sjaaheim (Ytterset) født 1810, var en urmaker av beskjedent<br />
format. Han bodde på plassen Sjåheim under Gryte, og døde der i<br />
1857. Ole Sjåheim var kjent som en flink smed, spikerklipper og<br />
kardemaker. Dessuten laget han et stort antall treur. Skivene var<br />
utstyrt med messingstifter og enkle utskjæringer, verkene hadde<br />
bare timevisere. Utenpå husveggen mot veien hadde han anbrakt<br />
et av sine ur, det skulle være til hjelp for kirkefolket.<br />
Blant klokkekassene i Vardal er det mange med buete linjer, de<br />
såkalte «mavekasser». De er gjennomgående kraftig og temmelig<br />
tungt utformet. Av og til treffer en på kasser av eldre stilpreg, lange<br />
i livet og korte i fotstykket, andre er laget etter bygdesnekkerens<br />
eget skjønn. På Nedre Gryte står en «Tempus Fuget»-klokke av<br />
denne art. Kassen som bærer årstallet 1789, er ualminnelig dyktig<br />
malt og dekorert - antagelig av Peder Aadnes.<br />
BIRI 1<br />
I annen del av 1700-årene var Biri nærmest for en skogbygd å regne.<br />
Folk flest satt i små kår der og bare enkelte større gårdbrukere<br />
hadde bedre rå. Ved en takstforretning over skader etter storflommen<br />
i 1789 betegnes således oppsitterne på mange av Biris og<br />
Snertingdalens største gårder som fattige, bare en av de skadelidte<br />
eiere som formuende.<br />
Forholdene lå altså lite gunstig an for utviklingen av urmaker-<br />
'Biri-Snertingdal Bygdebok. B.1, Gjøvik 1951. Årbok 1951-52 for Lillehammer og Omland<br />
Turistfor .
182 OPPLAND FYLKE<br />
håndverket i dalen. Mot slutten av århundret bedret tidene seg her<br />
som annetsteds. Omkring 1800 begynte gulvurene å bli alminnelige<br />
hos de mer velhavende bønder, og 20-30 år senere tok etterspørselen<br />
til å vokse sterkt. Samtidig økte søkningen til faget, Og det ble<br />
nå laget klokker i et betydelig antall. Men konkurransen utenfra tok<br />
også til. På Grundset og Lillehammer marked møtte svenskene<br />
frem og fallbød «Moraklaekor med dubla slag», og Schwarzwalderurene<br />
begynte å trenge seg inn over alt. Det viser seg da også, at<br />
Biri -klokkene fra denne tid ikke lenger holder mål med de eldre.<br />
Da Amerika-feberen herjet som verst i bygden i 18S0-1860-årene,<br />
fikk bygdeurmakernes virksomhet sitt grunnstøt. Utvandringen<br />
tok slik overhånd at hjem ble oppløst og verdifullt innbo satt til<br />
auksjon. En mengde klokker ble solgt til spottpris og for 31/2 daler<br />
eller mindre fikk man ofte et fullgodt verk. Under slike vilkår kunne<br />
ingen livnære seg av håndverket og fra den tid av ble det heller<br />
ikke laget flere klokker i Biri, bortsett fra en og annen til klokkemakerens<br />
slekt og venner.<br />
Om klokkene i Biri kan nevnes at selv de beste har tallskive og<br />
plater av jern. Messingen falt for dyr og ble derfor bare brukt til<br />
hjulene og når klokken skulle være riktig fin, til en tynn plate som<br />
belegg i feltet innenfor tallringen. De senere klokker har mest hvite<br />
skiver med malte tall og ornamenter. Foruten de klokker som er<br />
laget i bygden finnes det mange fra Toten, bl. a. av Amond Smebyh,<br />
Bjerke-mestrene m.fl.<br />
Den første urmaker som kjennes fra Biri er Lars Engebretsen (Ingebretsen)<br />
Roterud, født 1734, død 1815. Han raker høyt over de øvrige<br />
i bygden.<br />
Lars Engebretsen var bosatt på Bårdslistuen i Olstadgrenden,<br />
Vestre Gausdal. Fra 1749 arbeidet han der som jordbruker og klokkemaker<br />
inntil han i 1771 kjøpte gården Roterud i Biri og flyttet dit.<br />
Også der drev han med urmakervirksomhet ved siden av gårdsdriften.<br />
«Roterudklokkene» var kjent for å være både gode og vakre og<br />
mesteren har da også fått sin fortjente plass i fødebygdens tradisjoner.<br />
I Svatsum går det ennå frasagn om at da Lars ble født, hørte<br />
folk en klokke slå 12 enda det ikke fantes klokke der i huset.<br />
En vet ikke noe sikkert om hvor han hadde lært urmakerkunsten.<br />
OPPLAND FYLKE 183<br />
I hvert fall er det tydelig at han hadde gått i lære hos en fagkyndig<br />
urmaker. Etter klokkenes utforming å dømme har det neppe vært<br />
hos Amond Smebyh, derimot er det mulig at han har ligget ved<br />
garden i København eller blant de norske tropper i Holstein 1 under<br />
den prøysiske syvårskrig og lært urmakeriet i en av byene der.<br />
Mange av Lars Engebretsens klokker er fremdeles i bruk (Fig. 67<br />
og68). På navneplatene har de eldre av dem initialene L.E.S., mens<br />
de senere er signert L. I. S. Skivene er utstyrt med kornet sentralfelt,<br />
tinnringen er bred og meget vakkert gravert, viserne er store og vel<br />
formet, og de vakre hjørneornamenter støpt i høyt relieff. Skiven er<br />
gjerne rødmalt, sentralfeltet og ornamentene forgylt. Verket er<br />
storbygd og solid med usedvanlig god fortanning, bommene av tre,<br />
platinene av jern, men fint avpusset. De dyrere ur er som regel<br />
utført med time- og minuttviser, sekundskive og datumglugge. De<br />
har rekkeslag, en konstruksjon som ellers meget sjelden forekommer<br />
ved norske ur. Andre av Roteruds klokker er av billigere type<br />
1 Sverre Steen: Det norske folks liv og historie VI. s. 148. «Over 13000 mann norske<br />
tropper blev under syvårskrigen trukket sydover til Holsten». Ose. A/b. Johnsen i <strong>Norge</strong>s<br />
historie, Kra. 1914. Leiren i Holsten. V. 2. s. 18-19. Johan Storm Munch: «Saga», Chra. 1820<br />
III,s.309·10.<br />
Fig. 67. Skjve fra gulvur (vekker) av<br />
Lars Engebretsen Roterud, Biri.<br />
Fig. 68. (t. v.) Viser av samme mester.
184 OPPLAND FYLK E<br />
og bare utstyrt med timeviser. Alt i alt er hans arbeid pent, håndfritt<br />
og rutinert utført og gangen lett.<br />
Enkelte av klokkene finnes i Biri, andre i Gausdal, og fra Mjøsa<br />
oppetter Gudbrandsdalen treffer en på atskillige like opp til Vågå. I<br />
Gausdal og øvre Gudbrandsdalen var disse ur blant de første som<br />
kom i bruk hos bøndene. På Ridder-Sandbu i Vågå står ett som har<br />
holdt seg på gården siden 1761. Gården Roterud ligger nede ved<br />
Mjøsa, litt nord for Biri glassverk. Der var skyss-stasjon og om<br />
vinteren dro «Dølaferden» forbi, det var store sledetog som hvert<br />
år for over isen for å bringe varer til byen og gjøre innkjøp. _ På<br />
turen tok de gjerne innom Roterud hvor de kunne få mat og nattlosji.<br />
Det var således ikke merkelig at mange av Roteruds klokker<br />
havnet oppover Gudbrandsdalen, så meget mer som bøndene der<br />
sto seg bedre enn folk i Biri.<br />
Han s Dagfinrud, født 1757, død 1824, eide gården Dagfinrud og<br />
drev den samtidig med at han arbeidet som klokkemaker. Han har<br />
laget et stort antall gulvur. Mange av dem står fremdeles i Biri og<br />
bygdene omkring. Navneskivene er dels signert H.D., dels med<br />
hans fulle navn. Feltet innenfor tallringen dekkes gjerne aven<br />
messingplate med enkle graveringer. Skivene er håndsmidd, ofte<br />
skjøtt og klinket sammen.<br />
Klokkenes innretning viser at Dagfinrud har lånt fra sine forgjengeres<br />
arbeider, man gjenfinner for eksempel den karakteristiske<br />
konstruksjon av rekkeslaget. Det fortelles at han lenge strevet med å<br />
skaffe seg kjennskap til en teknisk spesialitet som Roterud gjorde<br />
bruk av. Dagfinrud avla i den anledning flittige besøk på gården.<br />
Roterud luktet imidlertid lunten og avslørte intet. Men en dag da<br />
han måtte til skogs etter trekull til smien, så konkurrenten sitt snitt<br />
til å komme inn på verkstedet hvor han fant hva han var ute etter.<br />
Dagfinrud må regnes som den dyktigste av bygdens urmakere etter<br />
Roterud. Han har selv arbeidet kasser til de fleste av sine klokker.<br />
Nils Halvorsen Neeraasen, født 1777, død 1857, var fra Furnes. I<br />
ung alder ble han underlensmann hos sin morbror i Ringsaker.<br />
Nær lensmannsgården holdt en vanfør urmaker til og av ham lærte<br />
Nils Halvorsen å lage klokker. - I 1811 kjøpte han Neeraasen på<br />
Biristrand, en av de større gårder i Biri. Senere drev han gården og<br />
fortsatte som klokkemaker ved siden av.<br />
Ole Pedersen Schulhuus, født 1789, død 1859, var fra Redalen som<br />
O PPLAN D FY LK E 185<br />
hørte til Ringsaker men ble lagt til Biri fra 1821. På Skulhus drev<br />
han flittig som urmaker og mange klokker fra hans verksted finnes<br />
omkring Mjøstraktene. De har jernskive med støpte eller malte<br />
ornamenter og er gjennomgående ganske dyktig utført, om enn noe<br />
tynne i godset. I 1832 giftet han seg med en gårdmannsenke fra<br />
Helgøya i Nes sogn. Med henne fikk han gården Skavang og satt<br />
med den til han tok føderåd i 1845. Som urmaker nevnes han i Nes<br />
ved vielsen, men det er trolig at han har laget klokker senere også.<br />
Biri-klokkene fra de senere mestre har som regel verk aven helt<br />
annen type enn de eldres. I gangverket finnes samme utveksling<br />
som på Toten-urene og samme hovedanordning, men arbeidet er<br />
for det meste simplere i enhver henseende.<br />
Lars Simensen, født 1799, var flyttet inn fra Hedmark. Han bodde<br />
en tid i Neraasen og kjøpte deretter i 1828 gårdsparten Grytengen<br />
aven glasspuster ved Biri glassverk. Han skal ha gjort ganske<br />
vakre, men også spinkle klokker. De fleste er signert: Lars S. Neeraasen.<br />
Paul Halvorsen Alset, født 1794, død 1843, var fra Baardseng i Fåberg.<br />
Han kom til Biri i 1822 og giftet seg samme år med datteren på<br />
Hovde. Siden kjøpte han nedre Alset og flyttet dit. Skjønt gården<br />
ikke var så liten, fant han stadig tid til å drive urmakervirksomhet.<br />
Han har laget flere klokker enn noen annen i Biri, Rudshaugen<br />
unntatt, men hverken med hensyn til verk eller utstyr var hans<br />
klokker av særlig god kvalitet. Det samme gjaldt arbeidene til hans<br />
lærlinger, hvori blant sønnen Johannes.<br />
Hans Larsen, født 1804, gikk i lære hos Paul Alset og ble en flittig<br />
klokkemaker. Det finnes atskillige klokker etter ham. De er sterke<br />
og ganske bra i gangen, alle har malte skiver. Mange av dem er<br />
signert H.L. S., men en finner også signaturene Hans Larsen, Hans<br />
Biuge, Hans Meinbøle m.fl.<br />
Hans Larsen forlot landet i 1848 og slo seg ned på eoon Prairie i<br />
Wisconsin. Der var det begynt å danne seg et norsk settlement.<br />
Mange utvandrere fra Mjøsbygdene søkte dit i de følgende år, ikke<br />
minst fra Biri.<br />
Chrisfen Hovde, født 1804, var svoger og elev av Paul Alset. Han<br />
drev urmakerverksted på Hovde i Biri inntil han i 1836 kjøpte Råbøl<br />
i øyer, og flyttet dit. Det finnes mange solide klokker fra hans
186 OPPLAND FYLKE<br />
hånd. Etter flytningen brukte han å signere: Christen Raabøel i<br />
øjer.<br />
Johan Karlstad, født 1807, død i 1860-årene, fikk lære urmakerhåndverket<br />
hos Christen Hovde og holdt siden til på Hovde til han<br />
kjøpte Karlstad i 1840. Han har laget en hel del klokker. De skal være<br />
sterke, men grovt utført. De fleste er signert: Johan Hovde i Biri.<br />
Han mistet livet ved et ulykkestilfelle under tømmerhugsten.<br />
Johannes Paulsen Alsel, født 1829 var sønn av Paul Alset. Etter<br />
farens død gikk han i lære hos sin morbror Christen Hovde som da<br />
var flyttet til Råbøl i øyer. I 1855 kjøpte han gården Herberg i Biri og<br />
bodde der til han i 1866 utvandret til Amerika. Noen av h"ans<br />
klokker finnes i bygden, de er gjeme signert med bokstavene J.P .H.<br />
og årstall.<br />
Even Svendsen Herberg, født 1841, død 1929, fikk sin utdannelse<br />
hos Johannes Paulsen Alset og kjøpte senere både gården og urmakerverktøyet<br />
etter ham. Imidlertid inntrådte det nå forhold som<br />
gjorde det ulønnsomt å lage klokker. Even Herberg har derfor ikke<br />
laget mange, men så har han pusset og reparert desto flere. I årevis<br />
var hans hus overfylt med klokker som ventet på reparasjon. Før<br />
gikten holdt ham hjemme dro han ofte omkring i bygden på urmakerarbeid.<br />
Forøvrig var han en flittig gårdbruker og ivrig rydningsmann.<br />
Det har også vært et par andre i Biri som laget klokker, bl. a. Peder<br />
Stomlieie, men deres arbeider er få i tallet og byrpå lite av interesse.<br />
Treur har også forekommet i bygden, men bare Even Rudshaugen<br />
er kjent for å lage den slags ur. Han var født 1805 og bodde lenge<br />
på Nordengen ved Kjendset. Senere kjøpte han Rudshaugen i Snertingdal<br />
og levde der til sin død i 1870-årene. Ingen av urmakerne i<br />
Biri har gjort så mange klokker som Even, det ble flere hundre i alt.<br />
188 OPPLAND FYLK E<br />
fleste skriver seg fra annen del av 1700-årene. To urmakere fra<br />
denne- periode fortjener å nevnes som atskillig dyktigere enn de<br />
øvrige: Erich Olsen på Granseie i Gran og Gotfried Hansen på<br />
Bolken i Lunner. Førstnevnte har laget mange klokker med ganske<br />
godt hjulverk, men ubehjelpelig utstyr. Om Gotfried Hansen fortelles<br />
at han hadde lært kunsten i Niirnberg, men var rømt sin vei<br />
under læretiden. En tradisjon som vel kan være tvilsom. Hans<br />
klokker er ikke mange i tallet, men de skal være ganske gode. En av<br />
dem bærer årstallet 1791.<br />
De ur som er laget i den følgende periode er gjennomgående hedre.<br />
Klokkemakerne har hatt noen av de originale Toten-klokker som<br />
modell og arbeidet etter dem. Samtidig har det hatt sin betydning<br />
at en og annen Toten-urmaker slo seg ned på Hadeland og førte<br />
teknikken med seg. Noen særpreget utforming i verk og utstyr<br />
viser Hadelands-urene ikke. Heller ikke treffer man på konstruksjoner<br />
av mere komplisert art som musikkverk eller annet. (Fig. 69.)<br />
Av klokkemakere fra den siste periode skal nevnes følgende:<br />
Eilert Sande som døde omkring 1850, var fra gården Sande i Gran.<br />
Hva verkenes utstyr angår holdt han seg gjennomgående til eldre<br />
former. Han har laget omkring 100 klokker som har godt ord på seg i<br />
bygden. De er fyldige i godset og solide og har gjerne messingskiver<br />
og visere med ·Chr. VII' s monogram.<br />
Iver Wien (Rustad) født 1786, død 1864, var en av Hadelands dyktigste<br />
klokkemakere og dertil en fremstående ekspert på annet<br />
finere metallarbeid. Han levde sin lengste tid på Vienbraaten i<br />
Gran. Huset hvor han holdt til, er flyttet til Hadeland Folkemuseum<br />
på Halvdanshaugen ved Tingelstad. I de senere år bodde<br />
han på gården Rustad i Jevnaker. Sønnen som en tid arbeidet<br />
sammen med ham, forteller følgende: «Min far var en hendig<br />
mann, gjørtler, kobberslager, smed, sølvsmed og urmaker. Av<br />
gulvur gjorde han 75 stykker, de fleste med messingskiver som var<br />
gravert med Totenblomster. Redskapene laget han av filstå!, messingen<br />
av kobberavfall og spjelter (sink). Det var mellom onnetidene<br />
at han holdt på med klokkene. Han har regnet ut at han<br />
kunne gjøre en klokke om måneden, men da arbeidet han mest<br />
like meget om natten som om dagen. Ofte når vi lå i halvsøvne,<br />
hørte vi ham plystret og sang. Han hadde slik hug til arbeideb> .<br />
OPPLAND FYLKE 189<br />
Atskillige av Iver Wiens klokker ble levert til fekarer som førte<br />
dem over fjellet til Bergens-distriktene og solgte dem der.<br />
Christian Hvaleby som bodde på plassen Skapalen ved Jaren i<br />
Gran, har laget et anseelig antall klokker av Toten-typen, over 200<br />
stykker. De er noe grove, men solide. Mange har messingskiver<br />
gravert i Bjerke-urenes mønster. Flere av dem er levert omkring<br />
1860. - Tasten Lakebæk lærte håndverket av ham og laget mange<br />
gulvur Han døde i 1912 som gammel mann.<br />
Hans Stikbakke, født 1804, død 1867, var flyttet inn fra Vestre Toten<br />
(se s. 162). Klokkearbeidet lærte han av sin bror Peder Stikbakke<br />
som var elev av Toten-mesteren Peder Bierke. Senere flyttet han til<br />
gården Blili og fortsatte arbeidet der, så til Møkkenes (Nes) ved<br />
Eina og deretter i 1856 til Brandbu. Der holdt han bl.a. til i Braatestuen<br />
ved Skari og i Korsen ved Gullerudviken. I sine senere år<br />
arbeidet han mest med reparasjoner omkring på gårdene.<br />
Hans Stikbakke var en dyktig og produktiv klokke maker. Men<br />
når et og annet av hans gulvur viser et nummertall over 500 må det<br />
ha vært en del ugreie i regnskapet med antallet av klokker eller han<br />
må ha tatt med større reparasjoner. Som flere av de andre mestre<br />
leverte han ur i to kvaliteter. De dyrere har hel messinginnretning<br />
og bærer vakre tallskiver med messingornamenter og graveringer i<br />
Bjerke-typen. Prisen var 12 daler uten kasse. De billigste med<br />
tallskive og platiner av jern kostet 10 daler. Verkene er for det meste<br />
dyktig utført og av betydelig bedre kvalitet enn de som er laget av<br />
de øvrige urmakere i Hadeland. Signaturen er som regel: Hans<br />
Stikbakke eller H.S., men ved noen av de eldre verk er Blili eller<br />
Møkkenes brukt som etternavn.<br />
Sven Hansen Blegen var født 1831 på Teterudbraaten, Vestre Toten,<br />
og døde i Brandbu 1906. Han var maskinist på sis «Løven»,<br />
brennerimester m.m. På fyrabend syslet han med å reparere og lage<br />
klokker. Han skal ha laget 9 gulvur.<br />
Her og der har også andre på Hadelandsbygdene befattet seg<br />
med å lage gulvur. Men deres arbeid har ikke vært av den art eller<br />
det omfang at de kan regnes med blant de egentlige klokkemakere.<br />
Noen særlig stor produksjon av klokker har Hadelandsbygdene<br />
ikke hatt. Dessuten led de under konkurransen med Toten hvor<br />
håndverket var tatt opp meget tidlig og hadde fått stort omfang.
190 O PPLAN D FYL K E<br />
I første del av 1800-årene fikk klokkemakerne på Hadeland andre<br />
konkurrenter. Billige svenske-ur ble ført på markedet. Men langt<br />
farligere ble invasjonen av Schwarzwalderurene som lå ennå lavere<br />
i pris og trengte seg inn over alt til skade for bygdehåndverket.<br />
LAND'<br />
Bygdeurene i disse distrikter kan inndeles i to hovedgrupper. Qen<br />
første omfatter arbeider laget etter mønster av innførte klokker av<br />
eldre typer. Det eldste vi kjenner er et karakteristisk verk, en sen<br />
overgangsform fra smijernsurene. Uret har timeviser og kvarterinndeling<br />
og er utstyrt med pendelregulering, men hele hjulverket<br />
med unntagelse av ganghjulet er av jern. Slagskiven sitter utenfor<br />
bakre platin, opptrekket er innrettet for snor. Verket er ganske<br />
fikst utført til tross for at mesteren ikke kan ha vært noen utlært<br />
fagmann. Antagelig skriver det seg fra begynnelsen av 1700-tallet.<br />
Ellers er det lite å finne i Land av gammelt arbeid. Fra midten av<br />
århundret og senere er det laget en del gulvklokker av alminnelig<br />
type, gjennomgående etter modell av tidens danske og engelske<br />
ur.<br />
Den annen gruppe er klokker som helt eller delvis sogner til Toten-typen.<br />
Disse har etter hvert avløst de eldre.<br />
Det har vært ganske mange klokkemakere i bygden. Stort sett<br />
var de autodidakter og bare en og annen har levert arbeider som<br />
byr på interesse i teknisk og håndverksmessig henseende.<br />
Det ser ut til at faget er kommet tidligst til Søndre Land. Der er<br />
også de fleste klokker laget.<br />
Lars Simensen Hammer er den første urmaker som man finner positive<br />
opplysninger om. Han giftet seg i 1750 med datteren på en<br />
plass under BjømIi og flyttet senere til Hammerhagen. Foruten tallrike<br />
8-dagers klokker laget han en mengde med 1 eller 2 døgns<br />
gang. Noen har messingskiver, men de fleste har skiver av jern. Et<br />
og annet er utstyrt med verk som angir ukedagene. Klokkene er<br />
grovt utført, men solide. På Feide i Torpa står en klokke som<br />
antagelig skulle være hans mesterverk. Det er signert: Lars S. Ha<br />
I Bokaom Land,Oslo 1948, 1952 og 1962.<br />
OPPLAN D FYLKE 191<br />
mer i Land. Anno 1768. Den 8. April. Uret bærer en tykk messingskive<br />
med tinnornamenter av regence-typen. Peder Aadnes<br />
har malt kassen og dekorert den med trær, busker og blomster på<br />
grønn bunn. Lars Hammer er den mest fremtredende innen den<br />
eldre urmakergenerasjon i Land, og det synes som om hans virksomhet<br />
har hatt sin betydning for senere urmakere i bygden.<br />
Hans inndeling av hjulverket går igjen hos de tre følgende urmakere<br />
og hos Hans Amundsen fra Nordre Land.<br />
Nils Braatten som bodde på en plass under Haug, har levert klokker<br />
med treskive, tinnring og støpte ornamenter. De ser nokså<br />
hjemmegjorte ut, har store hjul og ru jemplatiner, men tennene er<br />
pent skåret og innretningen i det hele ikke så verst.<br />
Peder Olsen Bjørlien har laget en mengde klokker som er grovt<br />
utført men stødige i gangen. Noe for øye er de ikke. En plass<br />
under Bjørlien bærer ennå navnet «Urmakerbråten», fra Peder Olsens<br />
tid.<br />
Lars Larsen av Skjeslislekten i Fluberg, har etterlatt seg en hel del<br />
gulvur. De er lite fagmessig utført og heller ikke vakre. Men gangen<br />
skal som oftest være ganske bra, sier folk . De fleste av hans<br />
klokker skriver seg fra 1767-1800.<br />
De klokkemakere som hittil er omtalt og enkelte som er forbigått,<br />
anvendte den eldre konstruksjon av slagverket. Her skal nevnes at<br />
ett av Peder Bjørliens ur er utstyrt med den nye innretning, rekken,<br />
men i en primitiv form som ellers er sjelden å se. Lars Larsen<br />
har rekkes lag av alminnelig type på et par av sine ur, ellers slagskive.<br />
Det ser ut til at begge disse urmakere har levd på grensen<br />
mellom gammelt og nytt. Som tidligere nevnt var rekkekonstruksjonen<br />
kommet til Toten omkring 1740 (s. 150). Det er således gått<br />
atskillig tid før den fikk innpass i Land, og ennå varte det en god<br />
stund før den ble helt enerådende. En av grunnene til det kan ha<br />
vært at innretningen er vanskeligere å utføre og dyrere enn den<br />
eldre.<br />
Innflytelsen østfra viser seg tydeligere ved klokker som finnes<br />
etter Lars Olsen Aadnes. Her er Toten-urenes skiver og verk direkte<br />
brukt som mønster. Arbeidet er middelmådig.<br />
Aadnes var fra Fluberg, han kjøpte siden gården Sogn i Nord<br />
Sinni, hvor han døde i 1890 i høy alder.
OPPLAND FYLKE<br />
Fig. 70. Skive fra gulvur av Anders Andersen Skjeppestad, Land. (1873-1965.) Fig. 71.<br />
Urverk til skive fig. 70.<br />
Ole Bergum fra 0vstås, født 1833, død 1918, var gårdbruker,<br />
smed og bøssemaker, dessuten drev han med reparasjoner av all<br />
slags ur. Først i sine eldre år begynte han å lage klokker. De som<br />
finnes etter ham skal både være gode og vakre og bygget etter<br />
Bjerkeurene fra Toten. Anlegget for metallarbeid og finmekanikk<br />
var nedarvet i hans familie.<br />
Anders Andersen Skjeppestad fra Odalen, var en mann av betydelig<br />
og allsidig begavelse og et aldri hvilende oppfinnertalent.<br />
Skjeppestad er født i 1873. En tid drev han som spikerklipper,<br />
møllearbeider og teglbrenner, i 1903 kom han til Land og gjorde<br />
der sitt første urverk i 1908. Inntil 1941 har han laget 126 klokker<br />
(Fig. 70 og 71) derav 4 tårnur og et stasjonsur for Valdresbanen.<br />
Opprinnelig støttet han seg til arbeider av eldre Toten-mønster.<br />
Senere anvendte han forskjellige andre konstruksjoner og prøvde<br />
seg stadig frem med nye. Enkelte av hans klokker er utstyrt med<br />
måneverk, andre med forskjellige spesialkonstruksjoner. Noen<br />
har 14 dages opptrekk eller månedsgang. Skivene er av messing<br />
OPPLAND FYLKE 193<br />
(eller i senere tid av aluminium) og bærer ornamenter av samme<br />
metall, som oftest modellert etter engelske typer. Ur nr. 90 ble<br />
tildelt førstepremie ved Vestopplands utstilling og varemesse i<br />
1932.<br />
Skjeppestad var fra 1903 organist i Nordre Land og fra 1917 ved<br />
3 av kirkene i Søndre Land. Han var sterkt interessert i bygdenes<br />
musikalske tradisjoner og har innsamlet over 60 folkemelodier fra<br />
disse bygder, foruten mange fra Odalen. Han døde i 1965.<br />
I Nordre Land er Hans Amundsens klokker de eldste en vet om<br />
der. Han brukte samme type slag og utveksling som Lars Hammer.<br />
Klokker med hans signatur forekommer nesten utelukkende i<br />
Torpa. Simpelt arbeid.<br />
Ole Paveisen var fra Leira i Valdres, ble omgangsskolelærer i<br />
Nord-Torpa og kjøpte et bruk der. Han tilhørte Haugianerne og<br />
var en venn av Hans Nilsen Hauge. Povelsen laget klokker og drev<br />
med reparasjoner. Selv om inntekten derav ikke var særlig stor,<br />
kunne den komme vel med som bidrag til en vandrende skolelærers<br />
magre lønn. Av gulvklokker leverte han 30-40, store og grovarbeidet,<br />
men med god fortanning og lett gang. «Påls en-klokkene»<br />
har slagverk som Toten-klokkene og ofte samme utveksling<br />
som disse. En av dem oærer årstallet 1784, en annen 1794.<br />
Ole Skaugstad har laget gode klokker. De er ikke mange i tallet,<br />
men pent utført både hva verk og visere angår. Skougstad utvandret<br />
til Utah i 1880-årene og skal ha fortsatt håndverket der borte.<br />
Hans Hansen (Aamot) Røste var født 1831 og døde 1924 som eier<br />
av gården Nyhus. Han var gløgg og nevenyttig, duelig både som<br />
smed, bøssemaker og urmaker. Klokkemakerkunsten hadde han<br />
lært av Ole Skougstad. Om hans tekniske anlegg berettes følgende:<br />
En gang i sine yngre år da symaskiner var sjeldne på landsbygden,<br />
traff han på en slik innretning. Han studerte den både lenge<br />
og vel, reiste så hjem og stengte seg inne på verkstedet. Han<br />
hadde satt seg i hodet at symaskin skulle det bli og symaskin ble<br />
det også. Den var ikke nettopp av det fineste slaget, men fullt<br />
brukbar og mange plagg har den sydd ned gjennom årene. Nå står<br />
den på bygdemuseet.<br />
Treur er det laget en god del av i Nordre Land.<br />
Johannes Snyta, «0rderskrotten» (av trenavnet or), bodde i Vest<br />
Torpa. Han gjorde utelukkende klokker av svartor. Treet ble kokt
196 OPPLAND FYLKE<br />
Halsten Brager, Erland Landsends sønnesønn, drev også med urmakeri<br />
i bygden. Omkring 1870 dro han til Wisconsin hvor han<br />
fortsatte denne sin virksomhet.<br />
Knud Sør/laden 1 - skrev seg også Soerfladten, Sørphlatten - var<br />
født 1809 og døde i 1869. Han hadde sjeldne tekniske anlegg forenet<br />
med en stadig streben etter nye løsninger. Som dambygger<br />
var han kjent viden om, og folk hentet ham langveis fra til slike<br />
arbeider, han bygget også sager og møller og drev som mekaniker,<br />
kunstsmed og urmaker.<br />
Ved sin fremragende tekniske ferdighet utførte han mangt og<br />
meget som for andre i bygden syntes uforklarlig. Likesom Erland<br />
Landsend fikk han derfor ord på seg for å ha overnaturlige evner.<br />
Sørfladen skal ha laget omkring 100 klokker. Han varierte sine<br />
konstruksjoner og brukte tildels noen som var utenom de vanlige,<br />
f.eks. stående vindfang med snekkedrev. Verkene er gjennomgående<br />
gode og har lett gang. Skivene er ofte av tre, grønne eller<br />
rødmalte med tallring og ornamenter av blikk. «Sørflad-klokkene»<br />
har godt ord på seg i bygden, og folk skiller seg nødig av med<br />
dem.<br />
Knud Sørfladen druknet i Faslefossen under arbeidet med å<br />
bryte løs en stenblokk i stupet.<br />
Nuub Rustebakke (signerte også N.R.) fra Begnadalen, var født i<br />
begynnelsen av' 1800-tallet. Han utvandret til Amerika i 1866.<br />
Hans mange klokker har som regel gode verk, men enkelt utstyr.<br />
Ur no. 79 fra 1839 har datumviser fra skivens sentrum og to klokkeskåler.<br />
Han brukte tildels tyske dekorerte skiver kjøpt hos en<br />
furniturhandler i Christiania. Rustebakke leverte gjerne sine ur<br />
med kasse som en snekker i Etnedalen laget for ham. Kassene er<br />
karakteristiske og djerve, utstyrt med kraftige volutter i overstykket.<br />
Amund Rustebakke, en eldre bror av den foregående, skal også ha<br />
vært en dugelig urmaker.<br />
Etnedal har hatt en flittig klokkemaker i Ole Halvorsen fra Stamperstugu.<br />
Han brukte forskjellige signaturer: Ole Halvorsen, Ole<br />
H . Stamperstugu, Ole H.5., O.H.S. En rekke arbeider fra hans<br />
hånd daterer seg fra tidsrommet 1770 til 1803. Han har laget gans-<br />
I Bror av den kjente Ole Sørfladen, også kalt «Valdresprofeten» eller «Muhamedaneren»,<br />
som fra tiden omkring 1850 ledet en rekke religiøse eksesser i Valdres.<br />
OPPLAND FYL KE 197<br />
ke mange klokker, omkring 100, men utførelsen er temmelig primitiv.<br />
Fra østre Slidre kjennes verk av Tollef Knudsen Skattebo e. De er<br />
grovt utført, men gangen er som regel lett. Inndelingen i hjulverket<br />
avviker fra den vanlige.<br />
I Vestre Slidre har Trond Olsen Høime gjort en del gulvur, solide<br />
men nokså grove, med skiver av tre eller jern. På et av dem står<br />
årstallet 1849.<br />
I Vang drev Ole Søgne med å reparere klokker, noen gjorde han<br />
også selv. Han var en dyktig bøssemaker, laget håndterske-maskiner<br />
av egen konstruksjon og arbeidet som modellsnekker. Dessuten<br />
laget han hardingfeler og skal ha vært en utmerket felespiller.<br />
Ved siden av hadde han et lite gårdsbruk hvor han også drev<br />
med fiskeutklekning. Hans virksomhet faller omkring midten av<br />
1800-tallet og videre utover.<br />
GUDBRANDSDALEN l MED GAUSDAL<br />
Knapt noe distrikt i landet har gjennom tidene stått så høyt i<br />
håndverk og kunstindustri som Gudbrandsdalen. Dølene synes å<br />
ha vært i besittelse av særlige anlegg for denslags ferdigheter.<br />
Håndverkskunsten har dessuten fått utvikle seg under gunstige<br />
betingelser. Bygdene sto seg gjennomgående godt i økonomisk<br />
henseende og mange storgårder fantes der. Distriktene har også<br />
hatt en betydelig sivil og militær embetsstand.<br />
Gudbrandsdalen har fra gammel tid stått i livlig kontakt med<br />
omverdenen. Kongeveien fra Oslo til Trondheim følger dalen.<br />
Gjennom Lesja var det adkomst til Romsdalen, og gjennom Vågå<br />
ferdselslinjer til Sogn, Nordfjord og Sunnmøre. I lang tid førte<br />
bøndene fra Gudbrandsdalen sine varer på kløv vest over fjellet.<br />
På hjemturen hadde de da med seg sild, tørrfisk, salt og tran. Ennå<br />
fins det ved fjordene atskillige eldre håndverksgjenstander fra<br />
Gudbrandsdalen.<br />
Ikke minst har markedene spilt en viktig rolle for Gudbrandsdalens<br />
forbindelse utad. Det gjaldt særlig markedet på Veblungsnes i<br />
l Lillehammerside143.
198 OPPLAND FYLKE<br />
Romsdalen, hestemarkedet på Grov, «purkeskinnsmarkedet» dels<br />
i Lom, dels på Vågåmo og ved Dovrebro. Under lakesildfisket var<br />
det også livlig omsetning ved Kobberberget, en odde som stikker<br />
ut i Mjøsa ved Lillehammer. Der ble det bl.a. solgt og bortbyttet<br />
gjørtlersaker og andre håndverksprodukter. Dalens folk søkte også<br />
til fjernere handelsstevner, således til Christiania, Trondheim og<br />
Levanger og ikke minst til Røros og Grundset marked hvor de<br />
også drev varebytte med Sverige.<br />
Jernverket på Lesja (1659-1812) og kanskje kobberverket på Seil<br />
(1624-1789) har hatt sin betydning for enkelte av dalens håndverk.<br />
Av større betydning ble det at ikke få av ungguttene i Gudbrandsdalen<br />
gjorde soldattjeneste utenfor landet. Noen ved garden i København,<br />
andre ble i årene omkring 1760 utkommandert til Holstein.<br />
Mange av dem benyttet anledningen til å lære seg et håndverk<br />
i fritiden og brakte med seg hjem verdifulle impulser som<br />
førte til nydanneiser i dalens håndverk.<br />
Fra Gudbrandsdalen kjenner man tallrike norske klokker hvorav<br />
de fleste er laget i dalen. Foruten disse har det forekommet mange<br />
forskjellige tidmålere: Solskiver og timeglass, store jernur av gammel<br />
type, engelske lanterne ur og gulvklokker, hollandske arbeider,<br />
Schwarzwalderur, svenske Mora-klokker og danske ur.<br />
Det er all grunn til å anta at det har vært ur i Gudbrandsdalen<br />
temmelig langt Ulbake, allerede tidlig på 1600-tallet. Dette fremgår<br />
da også av offentlige protokoller. I 1659 ble det holdt skifteforretning<br />
etter presten Glostrups hustru. Blant løsøret nevnes et seierverk<br />
som takseres til 8 rdl. Glostrup var sogneprest i Vågå fra 1640<br />
til 1667.<br />
I Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab, Biblioteket, finnes<br />
en geistlig skifte bok som omfatter årene 1696-1712. Den inneholder<br />
bl.a. skifter fra prestegårdene i Lesja, Vågå, Fron og Ringebu.<br />
Det viser seg der at de geistlige hjem var godt utstyrt, ofte<br />
fantes det både en og fler klokker i huset. Etter Vågå-presten Henning<br />
Munch er det i 1696 registrert et seierverk taksert til 8 rdl. På<br />
Frons prestegård ble det samme år foretatt et skifte etter prost<br />
Brede Hammer. Han var av dansk slekt, hadde vært slott$prest på<br />
Akershus og kom til Fron som sogneprest i 1665. Boet etter ham<br />
var meget omfattende. Det originale skiftebrev fyller således 144<br />
foliosider. Blant hans eiendeler var «Ett stort Slaug-Verch iche<br />
OPPLAND FYLKE 199<br />
Correct i gangen», taksert til 6 rdl. og et «Sølff Sej er Verch» til 5<br />
rdl. Ved skifte av 1705 på Ringebu etter Otto 0rbech oppføres et<br />
engelsk urverk med 12 rdl. 0rbech var sogneprest der fra 1695. I<br />
1709 døde prestefruen på Lesja gift med Christen Gammeigaard,<br />
kallskapellan i Lesja og senere sogneprest i 1695. Det har vært<br />
velstand i huset og forskjellig rikt utstyr. I følge skifteprotokollen<br />
ble det bl.a. i boet registrert en klokke av messing taksert til 10 rdI.<br />
og et sølvur til hele 30 rdl.<br />
Fra en noe senere tid har man et stort skifte etter Henrik Jacobsen<br />
Smidt, sorenskriver i Nordre Gudbrandsdalen, lagmann i<br />
Valdres og assessor i overhoffretten. Smidt bodde på Sunde i<br />
Vågå. Han var en grunnrik mann og eide mange storgårder i Vågå<br />
og Fron. I skifteprotokollen oppføres «Et gammelt Slagwerch, 2<br />
ort». Skiftet ble holdt i 1719, men da klokken uttrykkelig betegnes<br />
som gammel og den lave takst peker i samme retning, må også<br />
dette ur være fra 1600-årene.<br />
Det er ikke bare arkivene som vitner om at det har forekommet<br />
ur i Gudbrandsdalen fra gammel tid. I De Sandvigske Samlinger<br />
finnes det således flere klokker fra 1600-tallet, to eller tre av dem<br />
fra århundrets første halvdel. I Romsdalsmuseet står et verk av<br />
samme alder og det stammer antagelig fra Gudbrandsdalen.<br />
Som antydet er de eldste ur i disse distrikter kommet med embedsmennene<br />
eller andre innflyttede byfolk. Hos bøndene, om<br />
det så var på storgårdene, har ur ikke funnet innpass så tidlig som<br />
i 1600-årene og knapt nok i decenniene etter århundreskiftet. De<br />
første klokker hos bøndene har antagelig vært å finne i Fåberg ved<br />
Lillehammer. I hvert fall er det beviselig at prestegjeldet hadde<br />
urmakere i begynnelsen av 1740-årene.<br />
I skifter fra gårdbrukerhjem er ingen klokker oppført ved midten<br />
av århundret. 1 I et dødsbo av 1751 fra frigården Breden, skyssstasjonen<br />
i Seil, nevnes «et gammelt Stueuhr, som har Skade og<br />
gaar urigtig . . . 4 Rdl.» En og annen klokkekasse bærer årstall<br />
omtrent fra samme tid og på Ridder-Sandbu i Vågå står et gulvur<br />
fra 1761. Men ennå var det sjelden å finne klokker på gårdene,<br />
særlig nord i distriktet, før noe senere.<br />
1 Det må dog merkes at det vel kan ha eksistert klokker hos bøndene selv om dette ikke<br />
fremgår av skiftene. Dessuten mangler ofte løsørefortegnelser ved skifter nord i dalen fra<br />
omkring 1700 og videre en lang tid utover.
202 OPPLAND FYLKE<br />
nordlige bygder finnes det ennå fire slike ur, andre er havnet<br />
annensteds.<br />
0lstad laget også spilledåser og et par lemme ur , det het seg at han<br />
hadde en egen kunst med å herde fjærene. Han signerte: Siver<br />
0lstad. Læssøe, Siver Toresen. Læssøe eller Siver Rønningen. Læs- '<br />
søe.<br />
Siver 0lstad må regnes blant våre dyktigste landsurmakere. Ved<br />
siden av urmakeriet drev han også med annet håndverk, således<br />
laget han gode rifler og mekaniske innretninger av forskjellig slag.<br />
Pram 1 meddeler fra sin reise i 1804 at 0lstad bl.a. hadde bygget en<br />
værmølle som var konstruert med horisontale vinger av hensyn til<br />
de voldsomme vindbyger som ofte forekommer i Lesja.<br />
Da 0lstad døde (i 1810) var hans sønn Siver Siversen (Syver Syvertsen)<br />
allerede en dyktig urmaker skjønt han bare var 17 år. Han<br />
ble bonde på Rønningen, drev farens verksted der og sto seg økonomisk<br />
ganske godt. Han døde i 1862. En annen sønn, Tore, var<br />
også urmaker. Han flyttet senere til Trøndelagen.<br />
Hans Thoresen 0lstad, bror av Siver 0lstad, var født ca. 1761 og<br />
døde i 1835. Han har laget atskillige klokker. Sangdåser laget han<br />
også, presten Heyerdahl kjøpte en for 4 s peciedaler «forat prestefruen<br />
skulde faa være med i dansen til julen og slippe at spille».<br />
Hans 0lstads klokker kommer ikke på langt nær opp mot brorens.<br />
På Dovre levde klokkemakeren Ole Rudi i tiden frem til 1810/20.<br />
Han laget mange ottedagers gulvur.<br />
I Lom har Gaukstadslekten fostret 5 urmakere om ikke fler. Den<br />
eldste av dem, Lars Larsen Gaukstad, var født i 1698. Som yngste<br />
sønn hadde han små utsikter hjemme på gården. Han valgte å reise<br />
ut og det falt da naturlig å dra til Trondheim som sto i livlig<br />
forbindelse med nordre Gudbrandsdalen dengang. I byens protokoller<br />
heter han gjerne «Lars Uhrmagef». De opplyser bl.a. at han<br />
var født i Gudbrandsdalen, ble gift i 1720 i Trondheim, fikk borgerskap<br />
der i 1722 og døde 1751. Han leverte godt og pent arbeid som<br />
bærer byhåndverkets preg. (Se nærmere under Trondheim.)<br />
Ras mus Olsen Sta urust, født 1765, død 1791, er den første klokkemaker<br />
som vites å ha arbeidet i Lom. Han var i slekt med en eldre<br />
bror av «Lars Uhrmager».<br />
Rasmus Staurust var en mann med sjeldent håndlag, godt teknisk<br />
1 Pram, Christen: Reise i<strong>Norge</strong> 1804-06.<br />
OPPLAND FYLKE 203<br />
skjønn og betydelig formsans. Om ham skriver Ivar Kleiven 1 i<br />
«Lom og Skjaak» side 321:<br />
«Da han var 16 aar gav han se i læra hjaa ein klukkmaker på<br />
Toten, som det sto godt or' 'taa. Avtala millom døm va den, at han<br />
skulde gaa i læron i 2 aar, men da ho ha vaaraa 1 maana' kunde han<br />
ikje skjøne, at han ha meir aa lære hjaa mestare, og med di rymde<br />
han uto læron og kom heim aat Staurust att ... paa umlag 8 aar<br />
arbeidde han go' e 40 stugu-klukko på tale og alle va overlagvelgjorde,<br />
støe i gangje og vuroge ... Fleire 'taa klukkom han Rasmus<br />
Staurust gjorde lyt reiknast for aa vera reint mesters-arbei', ikje<br />
berre med di at gong-verke er saa framifraa velgjort og 'taa vyrkje,<br />
som ikje slits, men tal-skjivon og visarann er reint konstverk, døm<br />
med. Tal-skjivon arbeidde han ofte 'taa kopar og grov døm ut saa<br />
nauande fint og skjire, at de var reint ei lyst at sjaa, han grov<br />
blomstre og rose, dyr og landskap saa prydeleg, at de visst ikje va aa<br />
tvile paa, at han kunde vorte ein heil stor-konstnar med gravstikkon.<br />
- Alle klukkon hass Rasmus er slag-klukko, og mange vise<br />
aarstal, maana's-namne, maan' -skjifte, vikudag og dag tal, men<br />
han gjorde ingor med songverk. Siste klukka han emna paa ha han<br />
nok tenkt skulde vorte mesterverke hass, for ho skulde dregje se<br />
upp sjøl, men saa kom dauen og enda allt hass arbei' ... folk som<br />
skjøna se paa klukkmaker-konst sij, at staar ikje arbei'e hass over<br />
arbei' e hass Sjugur 0lstad, saa staar de ikje onde di hell.»<br />
Til tross for at Staurust hadde gått i lære på Toten hos en klokkemaker<br />
«som det sto godt or' 'taa», bærer hans klokker et preg som<br />
er fremmed for Toten-urene. Det er tydelig at mesteren har kjent<br />
forskjellige verk av utenlandsk opprinnelse samt arbeider fra Hedmark<br />
og andre dalfører. Dette har sikkert gitt ham rike impulser,<br />
men dertil har han gjort en selvstendig innsats og formet sin egen<br />
type både når det gjaldt verk og skive. Denne type er brukt av<br />
senere klokkemakere i Lom og andre steder i Gudbrandsdalen.<br />
Staurust-klokkene har store, solide og holdbare verk. Til utstyret<br />
av skiven skar han egne modeller. Navneplaten holdes av to knelende<br />
keruber i høyt relieff, nokså tungt utført. Hjørneornamentene<br />
dannes av kraftige barokkranker og tallringen har gjeme en løpen-<br />
I Ivar Kleiven I lokalhistoriker og Eolkeminnesamler. Fød t i Vågå 1859, død 1934. Har bl.a.<br />
forfattet en rekke kulturhistoriske verk om Gudbrandsdalen. Se H.G. Forfang: Ivar Kleiven<br />
(1945).
204 O PPLAND FYLKE<br />
de gravering av nederlandske buelinjer. Timeviseren bærer gjerne<br />
Christian VII's initialer i gjennombrutt arbeid.<br />
Ingen av de senere klokkemakere i Lom nådde opp mot Rasmus<br />
Staurust.<br />
Av og til treffer man på klokker av Staurust-skolen med rokokko<br />
ornamentikk i hjørnefeltene, tildels også i overdelen. Men skivene<br />
har beholdt det sikre og kraftige preg fra den første mesters tid.<br />
Jon Olsen Staurust, født 1769, død 1852, var yngste bror av Rasrhus<br />
Staurust og tok etter ham i faget. En god del klokker bærer Jons<br />
navnetrekk. (Fig. 77.)<br />
En tid etter brorens død overtok han gården. Han omtales som<br />
en dyktig jordbruker og en foregangsmann på sitt område. Således<br />
var han den første som dyrket «kantefler» (kartofler) i Lom, og to<br />
ganger fikk han medalje fra Det norske landhusholdningsselskap.<br />
Men urmakeriet fikk han liten tid til i denne periode. Il820-årene<br />
lot han Staurust gå til sin sønn. Selv kjøpte han Gløverstad i Skjåk,<br />
og etter den tid nevnes han iblant som Jo Gløverstad. Der fikk han<br />
bedre tid til å ofre seg for klokkemakerkunsten.<br />
Hans klokker er solide og enkle. Noen av dem har skiver av mes-<br />
Fig. 77. Skive fra gulvur av Jon<br />
Olsen Staurust, Lom. (1769-1852.)<br />
(De Sandvigske Samlinger.)<br />
OPPLAND FYLKE<br />
Fig. 78. Urskive av Amund Rasmussen Staurust, Lom (1777-1840). Fig. 79. Gulvur av<br />
samme mester.<br />
sing, andre av jern eller tre med støpte ornamenter. På Vågåmo står<br />
en av hans vakreste klokker hvis tallskive er dekket av rik ornamentikk<br />
i bondebarokk, meget dyktig gravert. Ellers kan hans gravering<br />
ofte være middelmådig.<br />
Det nevnes undertiden en klokke maker Iver Olsen Staurust. Dette<br />
skyldes en feil-lesning av fornavnet Jon som ofte er gravert med<br />
mange flokede slyngninger.<br />
Amund Rasmussen Staurust, født 1777, død 1840, var søskenbarn<br />
til den første Staurust-urmaker og ektet dennes halvsøster. 11804<br />
fikk han Staurustøygaren i medgift. Der førte han opp nybygg, dro<br />
selv hver stokk fra skogen, tømret og innredet huset. 11834 makeskiftet<br />
han eiendommen med Elveseter i Bøverdalen og flyttet dit.<br />
Som gutt vanket han meget hos Rasmus Olsen Staurust og harvel<br />
da gått i lære hos denne. Senere slo han seg ned som klokkemaker. I<br />
alt har han gjort 104 klokker. De er støe i gangen og vel ansett.<br />
Mange har messingskiver med gravert midtfelt, andre har malte<br />
jernskiver. (Fig. 78 og 79.)
208 OPPLAND FYLKE<br />
det også et automatverk med 12 apostler. De gikk sin gang på en<br />
ring bak en glassrute på venstre side av klokkehodet og vandret<br />
frem når timeslaget falt, hver gang så mange av dem som slagene<br />
anga. Figurene og innretningen for dem er nå borte. Antagelig er<br />
noe kommet i ulage der, eller klokken har gått så lenge uten rensning<br />
og tilsyn at tyngden på loddet ikke lenger var tilstrekkelig. Så<br />
har man fjernet automatverket for å lette gangen. Også når det<br />
gjelder utstyret står klokken på Segelstad i en særklasse, skiven er<br />
særdeles vakker, flott modellert og fint støpt. En rik dekor av<br />
rokokko-ornamenter fyller overdelen og hjørnefeltene. Sentralpartiet<br />
er dekket av graveringer omkring en plate med dyrekretsens<br />
tegn. Den brede tallring bærer innskriften: Romsaas, Ringeboe.<br />
Det er mulig at skiven, ringen og ornamentene er utført ved et byverksted,<br />
men ellers er uret i sin helhet utvilsomt laget av Romsaas.<br />
På nabogården står et enklere gulvur av ham. Det er bare innrettet<br />
med d e vanlige 3 visere, men både verket og messingskiven er<br />
dyktig gjort. Ringen har store arabiske timetall. Navneplaten er<br />
signert: Torger Romsaas. Ringeboe.<br />
Fig. 81. Gulvur av Johannes Arnesen<br />
Røhr, Ringsaker. Fig. 82. Kl okkekasse<br />
fra Fiflet, Fåberg. (De Sandvigske<br />
Sa mlinger.)<br />
Fig. 76. Gulvur av Siver Rønningen. Står i peis estuen på Bjerkebæk, Lillehammer.Fig. 80.<br />
Gulvur (1786) av Torgjer Romsaas. Står på Nedre Segelstad gård, Ringebu.
Fig. 87. Klokkekasse fra Dovre. De Sandvigske Samlinger. Fig . 175. Klokkeskap fra Oppdalsbygden<br />
, skåret av Sjurs-Aan. Trøndelag Folkemuseum.<br />
OPPLAND FYLKE 209<br />
Fra denne bygd var også Torger Andersen Romsaas. Han dro over<br />
til Trøndelagen og slo seg ned ved Jonsvannet i Strinda. Her drev<br />
han og hans sønner en stor produksjon av enklere klokker. Se under<br />
Sør-Trøndelag.<br />
Christopher Ring flyttet fra Gausdal til Ringebu i 1780-årene. Han<br />
var en dyktig klokkemaker.<br />
Johannes Arnesen var født 1756 og døde i 1821. Han forlot Ringebu,<br />
giftet seg i 1798 til Bårdseng i Fåberg og kjøpte i 1800 gården<br />
Røhr i Veldre på Ringsaker hvor han siden holdt til. Det finnes en<br />
utrykt innberetning av 1789 fra fogden i Gudbrandsdalen med en<br />
fortegnelse over håndverkere i distriktet. Der heter det bl.a.: «Johannes<br />
Arnesen, Løsgjenger, arbeider maadelig». Fogdens dom<br />
kan vel stemme for de fleste av Arnesens klokker, men det finnes da<br />
enkelte som ikke er så ille.<br />
Han signerte: Johannes Arnesen, Johannes Baardseng, Johannes<br />
Arnesen Røhr, Johannes Røhr i Ringsaker. (Fig. 81.)<br />
Fra øyer kan bl.a. nevnes Christen RaabøeI (eller Hovde) som<br />
var flyttet inn til bygden fra Biri i 1836.<br />
I Fåberg prestegjeld nederst i dalen var folk tidlig langt fremme<br />
i all slags håndverk. I «Budstikken» for 1818 uttales det: «Faaberg<br />
har i Forhold til Folkemængden maaske det største Forraad som<br />
nogen Bygd besidder av duelige Arbeidere næsten i alle Fag. Foruden<br />
Tømmermænd, Snedkere og 5medde findes her gode Møbel-<br />
og Vognrnagere, Kobbersmedde, Metalarbeidere, Malere,<br />
Læder- og Skindarbeidere ... » - Fra gammel tid ble det drevet en<br />
betydelig småindustri i metallbransjen. Således fantes det i 1789<br />
13 knappemakere i Fåberg (og øyer). Senere tok gjørtierfaget oppsving.<br />
Eilert Sundt kunne i 1867 fortelle at det i Lillehammers<br />
omegn fantes omkring 50 gjørtlere, få læregutter innbefattet.<br />
Det var på denne bakgrunn naturlig at også klokkemakerkunsten<br />
lett fant sin plass i prestegjeldet. Håndverket er antagelig<br />
eldre der enn andre steder i dalen. Det nevnes allerede i 1743 av<br />
sognepresten Hans Bircherod i hans innberetning til kancelliet:<br />
«Indvaanerne ere inventieuse, som sees deraf, at endogsaa de<br />
fleeste efter en maanedlig Øvelse præstere Snedker, Tømmermand,<br />
Skoemager og Smed, ja endog Billedhuggere og Uhrmagere.<br />
»<br />
I Fåberg ble urmakeriet drevet i stor stil og det antall klokker
210 OPPLAND FYLKE<br />
som ble laget der var betydelig (Fig. 82). Derimot kan det ikke sies<br />
at mestrene har utmerket seg særlig ved originale arbeider og<br />
faglig kyndighet.<br />
Klokkemakerkunsten i bygden har vært gjenstand for påvirk- _<br />
ning fra flere kanter. Enkelte av de eldre klokkemakere har lært seg<br />
håndverket under militærtjeneste utenfor landet, andre har klart å<br />
skaffe seg en del kunnskaper hos urmakere i Christiania. Urmakeriet<br />
på Toten har hatt atskillig innflytelse selv om Toten-skivenes<br />
særpregete utstyr ikke vant innpass. Også ettervirkninger<br />
fra Pihls skole har nådd hit.<br />
Blant de eldre klokker som ble laget i bygden finnes forskjellige<br />
typer, men ingen som kan sies å være egen for Fåberg eller de<br />
nedre bygder. I den senere tid fikk de hvite skiver helt overtaket<br />
og derved er det individuelle preg som hist og her kunne spores i<br />
utstyret, forsvunnet. Klokker med innretninger av mere kunstferdig<br />
art har jeg ikke funnet på disse kanter.<br />
Klokkemakerne fra de eldste tider kjennes ikke lenger av navn,<br />
og de initialer som finnes på enkelte av deres klokker vet folk ikke<br />
å tyde.<br />
Iver Rasmussen og Christen Myhren hadde lært profesjonen i<br />
Holstein mens de lå der blant de norske tropper i 1758-63. Av Iver<br />
Rasmussens klokker kjennes flere. De har gode verk men skivenes<br />
graveringer er ikke noe særlig fint utført. Sønnen, Rasmus Iversen,<br />
var også klokkemaker. Hans arbeider liknet farens.<br />
Christen Knudsen Hove, født 1748, død 1801, var gårdbruker,<br />
sølvsmed og klokkemaker. Han hadde arbeidet som urmaker hjemme<br />
og var senere en tid i København. Urmakerverktøyet som han<br />
der hadde kjøpt seg, gikk i arv til sønnesønnen Nils Hove, som<br />
også drev urmakervirksomhet (s. 128).<br />
Arne Olsen (Ulland) var født på Sveen 1753 og døde 1825 på Søndre<br />
Lien. Han nevnes i 1789 både som snekker, smed, urmaker og<br />
knappestøper. Som ung kom han til Ulland hvor han slo seg ned<br />
som håndverker. Han hadde bevilling som snekker fra 1789 og i det<br />
militære hadde han arbeidet som bøssemaker, et yrke som senere<br />
kom ham til nytte som klokkemaker. (
OPPLAND FYLKE<br />
Fig. 83. Veggur med utskåret akantusranke . Fig. 84. Skive til jernur av renessanse-type.<br />
(De Sandvigske Samlinger.)<br />
grenden og flyttet i 1771 til Roterud i Biri hvor han døde. Han var<br />
en høyt ansett klokkemaker.<br />
Christopher Ring (Ringen) som var født på Kalstad i 1761, giftet<br />
seg på Bakke i Ringebu og flyttet dit. Han har laget mange og gode<br />
klokker, noen med datumbue og måneverk. I en utrykt innberetning<br />
av 1789 fra fogden i Gudbrandsdalen heter det: «Christopher<br />
Ring, 30 Aar, arbeider for ingen (d.v.s. selvstendig), arbeider<br />
godt». Ivar Kleiven har slått på at Ring kanskje har lært faget hos<br />
prost Abraham Pihl i Vang hvis far Andreas var sogneprest i<br />
Gausdal. Dette er lite trolig. I hvert fall har Ring gjort flere klokker<br />
før Pihl kom til Vang. En av dem bærer således årstallet 1786.<br />
I østre Gausdal prestegjeld arbeidet Engebret Olsen Lindvig, født<br />
1775, død 1850. Han var bosatt på Reiten i Follebu. En del av hans<br />
urmakerverktøy finnes i samlingene på Maihaugen.<br />
Niels Stenersen Holslien og Syver Iversen Aspesletten i samme<br />
OPPLAND FYLKE 213<br />
sogn har laget en del klokker av middels kvalitet i første halvdel av<br />
1800-tallet.<br />
Syvert Matzovn (Sjur Mas-omna) var smed. Han laget også klokker,<br />
om enn ikke så mange. De er store og temmelig grove. Til<br />
prost Vibe på Gausdal prestegård gjorde han en innretning som<br />
var til å feste på kariolen for å varsle når halvmilen var kjørt.<br />
Syv ert Matzovn omtales som en klok og sindig kar og hendig som<br />
få. Men han var lite for seg og ble gående som en fattig mann all<br />
sin tid. Han døde omkring 1850.<br />
I De Sandvigske Samlinger på Maihaugen finner man en rekke<br />
gamle klokker av stor interesse. (Fig. 83.) Jeg skal i det følgende<br />
komme nærmere inn på enkelte av dem.<br />
I første rekke må nevnes to jernur av renessansetype. Det ene<br />
(Fig. 84), et høyt hylle ur, bærer en rund hvit tallskive inndelt med<br />
kvarter som minste intervall og forsynt med store arabiske timetall<br />
som senere er overmalt med romerske. Tvers over skiven finnes<br />
signaturen: Torger Sot 1 Sveen øen. Alle opprinnelige hjul og øvrige<br />
deler er av jern. Verket er håndfritt laget. Det er bygget mellom<br />
jernstolper og to smale vanger. Senere har imidlertid en eller annen<br />
smed - kanskje Torger Sotsveen selv - klinket det inn mellom<br />
simple jernplater. Dessuten er den gamle reguleringsmekanisme<br />
sving armen, erstattet med pendel. Uret er et byarbeid. Typen tilhører<br />
første halvdel av 1600-årene. Gulvkassen som det nå står i,<br />
hører ikke sammen med verket. - En annen klokke av liknende<br />
grunntype, men mindre, yngre og simplere utført, er innkjøpt på<br />
Storengen, Vågå. Den bærer en firkantet tallskive som i 1700årene<br />
er påskjøtt en halvrund overdel. På skivens rødmalte bunn<br />
er festet tinnornamenter av tidlig engelsk mønster, antagelig er<br />
disse anbrakt da reguleringen ble ombygd til pendelgang. Uret<br />
kan være laget på landsbygden.<br />
Blant gamle gulvklokker i samlingene kan videre nevnes et hollandsk<br />
klosterur som ennå har sin sving arm-regulator i behold. Et<br />
annet klosterur, innkjøpt i Vågå, er bygget med pendelregulering<br />
og er således yngre enn det foregående. Etter tradisjonen skal det<br />
ha tilhørt en sorenskriver i dalen. Engelske pendelur av lanter-<br />
1 I Gudbrandsdalen finnes stammen sot i navnene Sota og Lille Sota, elver i Ostradalen,<br />
Skjåk.
OPPLAND FYLK E<br />
Fig. 85. Tysk hylleur med orgel fra Haugen i Lesja. Fig. 86. Stekevender antagelig fra<br />
Hundorp. (De Sandvigske Samlinger.)<br />
netypen finner en også i samlingene Tyske ur er det mange av.<br />
Særlig flott er et stort hylle ur, kjøpt på Haugen i Lesja. (Fig. 85.)<br />
Det briljerer med en meget elegant tallskive utført i rokokko, og<br />
har musikkverk med 16 piper. Tradisjonen forteller at en bygdekunster<br />
har laget uret, men beretningen er feilaktig og hører til de<br />
villedende myter som ofte har dannet seg om klokker av sjeldnere<br />
karakter. Der finnes også atskillige andre utenlandske ur, men<br />
ingen fra særlig langt tilbake i tiden. Flere er anbrakt i «hus» eller<br />
innfatning av gudbrandsdalsk arbeid.<br />
Et lite veggur kjøpt i Kvikne, nordre Fron, er nok utført i dalen,<br />
men etter tysk modell. Det er uten slag, har døgngang og snoropptrekk.<br />
Ganghjulet er av kobber, men alle andre hjul er av tre med<br />
jerntapper. Uret er innfattet i en vakker kasse hvis skurd minner<br />
om arbeider av den kjente treskjærer Jacob Klukstad, død 1773. Et<br />
annet døgnur med jernskive og fritt utførte rokokkoornamenter,<br />
snoropptrekk og timeviser, synes å være av trøndersk opprinnelse<br />
OPPLAND FYLKE 215<br />
eller påvirkning. En vekker signert L.O.sen, 1786, skal være kjøpt<br />
i Kålådalen i Lesja.<br />
Av større interesse er et godt, men ikke helt komplett gulvur<br />
med signaturen L.E.S., en av Lars Engebretsens klokker. Andre<br />
klokkemakere i dalen er også representert, således et par verk av<br />
Staurusttypen m.m.<br />
Av urkasser har samlingene en verdifull rekke. Se he rom senere.<br />
Ved siden av klokkene støter en på et beslektet verk, nemlig en<br />
automatisk innretning til å vende spidd over ilden. På slotter og<br />
storgårder i Danmark, Sverige og ellers i utlandet har stekevendere<br />
av denne art vært atskillig brukt i lS00-1700-årene. (Se også side<br />
231.) Det hørte med til urmakernes håndtering å lage og reparere<br />
dem. Her tillands har det vært mindre av slike innretninger, og<br />
det er meget sjelden at man nå treffer på noe eksemplar.<br />
Stekevenderen i De Sandvigske samlinger er dyktig utført og er<br />
aven temmelig avansert konstruksjon. (Fig. 86.) Antagelig er den<br />
ikke stort eldre enn fra 1700-årene. Verket drives aven kraftig<br />
fjær, regulatoren aven dob belt vifte. Tannhjulene er av messing.<br />
Apparatet skal være kommet fra Hundorp. Det er av kulturhistorisk<br />
interesse å konstatere at det har hørt hjemme i dalen. Det<br />
viser at det også i disse bygder har vært folk hvis levestandard og<br />
vaner har ført med seg sansen for et godt kjøkken etter mønster fra<br />
større forhold.<br />
KLOKKEKASSER<br />
Mang.? av klokkekassene i Gudbrandsdalen er av betydelig interesse<br />
som ledd i bygdenes særpregede håndverk.<br />
Kunstsansen i disse distrikter har gjennomgående satt sitt preg<br />
på innredningen i hjemmene. Det gamle bohave er utført med<br />
personlig smak og nøye avpasset etter rommene. Hver ting hadde<br />
sin bestemte plass etter tradisjonen i bygden. Også gulvurene<br />
spilte sin rolle her, i visse bygder f.eks. Vågå, sto klokken vanligvis<br />
mellom vinduene på gavlveggen, i Skjåk på høyre side av<br />
høysetet, i Lom var begge plasser brukelige.<br />
I kassenes form gjenfinner man i de fleste tilfeller grunnlinjene
216 O PPLAND FYLKE<br />
fra de engelske klokkehus. Enkelte har således de eldre typers<br />
lange og slanke liv og lave basis. Men ofte ser en også at underdelen<br />
er blitt atskillig høyere enn hva bysti!en godkjenner. Senere<br />
kommer de brede kasser med kort liv mer i bruk. Former med buet<br />
korpus er sjeldnere, mest forekommer de i bygdene opp mot Trøndelagen.<br />
Når det gjelder utstyret, har kassesnekkerne for det meste gått<br />
ut fra en innramming som noenlunde svarer ti! byurenes Gesimsverkets<br />
hovedlinjer har de således hatt en viss frykt for å endre.<br />
Derimot er det ofte en stor forskjell i behandlingen av flatene.<br />
1 de nedre bygder byr kassene i det store og hele på mindre særpreget<br />
arbeid. 1 Norddalen hvor kunstsansen vel hadde sine dypeste<br />
røtter og treskurden bredte sine ornamenter over alt bohave,<br />
fikk også klokkekassene sin del av utsmykningen. De stive geometriske<br />
linjer i hodepartiet måtte ikke sjelden vike for en bekroning<br />
av bladverk. Selv buen over urskiven ble undertiden brutt av<br />
skårne ranker, og søylene fikk alle slags former. - Når det gjelder<br />
de egentlige flater, har kassemakeren ansett det som gitt at han<br />
J<br />
Fig. 88. Klokkekasse fra Dovre eller<br />
Lesja. Fig. 89. Klokkekasse av Hans<br />
Olsen Hellelykke (etter tegning av<br />
Johan Meyer).<br />
OPPLAN D FYLK E 217<br />
hadde all ønskelig frihet. Først og fremst var det da naturlig å<br />
dekorere døren. Her treffer man ofte på dekorative utskjæringer i<br />
kraftig relieff, snart symmetriske volutter, snart friere ranker,<br />
men sjelden figurfremstillinger i treskurd. Også fotstykkets flate<br />
er her og der prydet med utskjæringer i dalens stil. 1 Dovre-traktene<br />
har utstyret delvis gått sine egne veier. (Fig. 87, fargefoto mot<br />
side209.)<br />
Fargetegningen på kassene nede i dalen var gjennomgående<br />
ensformig og vel avpasset etter det øvrige bohave. I de nordre<br />
bygder bruktes flere farger, ofte rødt, grønt, blått og gult. Her<br />
finnes også forskjellige lakkarbeider, mest med kineserier. Kasser<br />
med innlagt arbeid forekommer, men sjelden.<br />
En av de eldste gulvkasser finnes på Ridder-Sandbu i Vågå. Den<br />
er arbeidet i 1761 av Guttorm Sandbu, hvis slekt fremdeles eier<br />
gården. Kassens dør er utstyrt med flat og primitiv bladskur. På<br />
Heringstad, en av storgårdene i Heidal, står et klokkehus med<br />
vakre utskjæringer av «Stor-Heringstam> fra annen del av 1700årene.<br />
En djerv og særpreget kasse aven helt annen type er å se på<br />
Bjølstad i samme prestegjeld (fig . 88). Mesteren kunne være en av<br />
Sundals-snekkerne på Dovre eller Lesja.<br />
Den mest kjente av kassemakerne i Gudbrandsdalen er Peder<br />
Weggum (Weggjem) , født i Kvam 1768, død på Veggum i Sel 1836.<br />
Han var snekker og treskjærer, men særlig er han kjent som dekorativ<br />
maler og lakkør. Med sin sikre smak og solide fagkunnskap<br />
har han øvet stor innflytelse på bygdekunsten. «I aaron millom<br />
1815 og 35 var de mest ingen gard, som ikje ha «Maalaren» i huse<br />
te aa maale skaape sine».<br />
Weggum arbeidet i flere stilarter. Særlig får rokokkoen en fremtredende<br />
plass, blant annet i form av lakkarbeider med kineserier,<br />
gull og sølvtoner.<br />
Også som møbelkunstner har han satt dype spor. Han var en<br />
utmerket finsnekker og overgikk her langt sine forgjengere og<br />
samtidige, materialet han brukte var utsøkt og utførelsen omhyggelig.<br />
Weggum var den første som anvendte finering i dalen. For<br />
proporsjoner hadde han et skarpt blikk. Sine klokkekasser var han<br />
særlig stolt av, han pleide å si at de andre snekkere formet kassene<br />
som «Lang-veka førkjur». Dette innebærer at Weggum holdt på
BUSKERUD FYLKE<br />
DRAMMEN<br />
Fra gammel tid lå det to strandsteder ved elvens utløp. Det ene av<br />
dem, Strømsø med Tangen, hørte til Tønsberg, det annet, Bragernes,<br />
til hovedstaden. I 1662 fikk Bragernes visse privilegier og<br />
byinstitusjoner. I 1715 rykket begge opp blant landets kjøpsteder,<br />
og i 1811 ble de forenet til en selvstendig bykomm une under navnet<br />
Drammen.<br />
En rekke av landets beste skogdistrikter benyttet og var sterkt<br />
avhengig av Drammensvassdraget. Allerede omkring 1500 hadde<br />
skipningsstedet den største trelastutførsel av alle landets havner.<br />
I Drammen har en rekke velstående slekter og driftige forretningsmenn<br />
hatt sitt bosted. De skaffet seg etterhånden rådighet over<br />
betydelige verdier i form av skog og grunn omkring i distriktet. Fra<br />
1738 var det i Drammen fast årlig marked i vintertiden som en<br />
fortsettelse av kjøpstevnet i Christiania.<br />
Innbyggerantallet anslåes til omkring 2400 i 1665 for begge ladesteder<br />
tilsammen, i 1769 ca. 4480, i 1801 ca. 5400 og i 1855 henved<br />
10000.<br />
KIRKER OG KIRKEUR<br />
Bragernes var det største og mest velstående av de to ladesteder. Den<br />
første kirke der var ferdig i 1628, et seierverk med slag ble innkjøpt,<br />
men kirketårnet var så lite og så ubekvemt at uret ikke kunne få<br />
plass der oppe. Det ble stående u brukt i lang tid til forargelse for<br />
mange. Omsider ble man enige om at det måtte bygges et nytt og<br />
større tårn, muret av bruddsten. Da tårnet vel var ferdig i 1699 og<br />
seierverket plassert, ble man klar over at nå var selve kirken for<br />
liten. Kirkeskipet ble derfor revet og en ny trebygning reist inn mot<br />
BU SK ER U D FYLKE 221<br />
tårnet. Denne brant i 1866 og senere ble det store stentårn sprengt<br />
ned til grunnen.<br />
Kirkeuret holdt ikke ut til brannen, det klarte knapt å gjøre tjeneste<br />
i 90 år. 11786 noteres i kirke inspeksjonens protokoll: «Kirkens<br />
Slaguhr er nu saa gammelt og forslidt, at det ei staar til at reparere<br />
med Fordel» . Et nytt ble bestilt hos Niels Olsen Smed på Hønefoss<br />
og oppsatt 2 år senere. Prisen var 170 rdl.<br />
Den nåværende kirke ble innviet i 1871. Siden fikk den sitt<br />
tårn ur, et meget godt verk, laget av Drammens-urmakeren O.<br />
Hommerstad.<br />
Strømsø kirke l ble innviet og tatt i bruk i 1667, men det gikk over<br />
50 år før den fikk sitt tårnur.<br />
I 1717 skulle kirken feire reformasjonsjubiIeet. På Strømsø besluttet<br />
menigheten «til Jubel-Fæsten den 25de November at ofre til<br />
et Afmindelses Ornament for Efterkommerne». Mann, kone og så<br />
mange barn som kunne fare til kirken skulle da frem bære offer på<br />
alteret. Det innkom 271 rdl. Et slagur ble derpå innkjøpt i Holland<br />
hos Schade og Berg. Det kostet 500 gylden eller med frakt 297 rdl. I<br />
1719 fikk gullsmed Hans Niemann 16 rdl. for å montere uret. Senere<br />
hadde han fast årslønn for å besørge tilsynet. Etter hans død gikk<br />
stillingen over til svigersønnen, Jacob Smidt, som også var gullsmed.<br />
Siden ble det urmakere som utførte arbeidet.<br />
Presten på stedet forteller 2 at i 1778 slo en «Tordenstraale» ned i<br />
tårnet og splittet treverket, så stykkene spredtes ut over kirkegården.<br />
«Straalen søgte derefter Seyerverket og slog den Staal-Traad,<br />
som driver Slag-Hammeren, i nogle Stykken>. Men selve uret ble<br />
uskadt, likeså Jacob Smidts dreng som var oppe i tårnet for å trekke<br />
seierverket. Et voldsomt regnskyll stanset brannen.<br />
I 1900-årene ble verket gjennomgått i sin helhet og reguleringen<br />
ombygget til stiftgang. 11930 hendte det at storklokken - som også<br />
tjente som slagklokke for uret - ble ringt i stykker. Ved monteringen<br />
aven ny ble slagverket sjaltet ut. Siden har uret gått uten slag.<br />
Private ur fra tiden før midten av 1600-tallet kjennes ikke fra Drammen.<br />
I skifter fra rikmannshjem nevnes et og annet seierverk fra<br />
l To rd Pedersen: Drammen. 19120g 1931. Henning A/svik: Strømsø kirke i 275 år. Drammen<br />
1942.<br />
, P.N . Hesselberg: Efterretning om Strømsø Bye. Chra. 1780, s. 66og70.
222 BUSK ERUD FYLKE<br />
1680-årene. Det er således registrert et lommeur av sølv etter «velfornemme<br />
Handelsmand her paa Stedet, Anders Jacobsen». Ellers<br />
synes ikke ur å ha vært i alminnelig bruk på den tid.<br />
Drammensur fra noe tilbake i 1700-tallet er sjeldne. Det har neppe<br />
vært laget særlig mange av dem, og mesteparten er vel som-de<br />
eldre, gått tapt under bybrannene.<br />
FAGLIGE FORHOLD<br />
Håndverkerne på Bragernes hadde adgang til å inntre i hovedstadens<br />
laug. Ikke så få mestre benyttet seg av det, men ingen urmaker.<br />
For enkelte håndverk var det egne laug i de to ladesteder.<br />
Smedene på Bragernes stiftet sin korporasjon allerede i 1696, siden<br />
opptrådte denne stadig som et selvstendig laug, tiltross for at det<br />
først i 1749 formelt ble frigjort fra forbindelsen med smedelauget i<br />
hovedstaden. Lauget var et av de fire som fantes da Drammen ble<br />
selvstendig bykommune i 1811, og det fortsatte tillaugstidens slutt.<br />
Av saker fra Bragernes smedelaug finnes i Drammens Museum:<br />
En laugslade fra 1697 og en fra 1750, svennenes «Velkomst» fra 1750<br />
av tinn med 17 skilt av sølv, et signet fra slutten av 1600-årene med<br />
innskrift: «Dette' Er De Grove og Kleinsmedenes S. Udi. Bragernæs».<br />
Fra laugets arkiv har museet oppbevart: Laugsprotokoll<br />
1749-1893, «Smedelaugets Forsamlingsbog» 1825-37, protokoll for<br />
lærekontrakter 1750-1893, smedesvennenes protokoll 1763-1852 og<br />
1852-65, samt utdrag av laugets artikler.<br />
URMAKERE<br />
Den følgende fortegnelse omfatter alle 3 bydeler:<br />
Effrahim Windsteien, født 1723, døde som urmaker på Bragernes<br />
1783.<br />
Anders Larsen Holter, født ca. 1728, døde på Strømsø i 1804. «Begravet<br />
i 1 dalers Jord, alle Klokker, Klædet og Skarnierne.» Sannsynligvis<br />
var han fra Holter i Nittedal som den gang hørte til Skedsmo, i<br />
BUSKERUD FYLKE 223<br />
hvert fall bodde han der i sine yngre dager. Siden arbeidet han en<br />
tid som klokkemaker i Hokksund og flyttet så sin bedrift til Strømsø.<br />
11781 ble han beskikket som vaktmester og tambur, men fortsatte<br />
å drive sitt håndverk. Hans signatur finnes på et stort antall<br />
gulvklokker. De eldre er simple og skranglete, men fra hans senere<br />
år i Drammen kjennes flere som er ganske pene og dyktig gjort.<br />
Til tross for at han var en arbeidsom kar, hadde han ikke lett for å<br />
klare seg økonomisk med sin store familie. Dødsboet ble da også<br />
oppgjort med underskudd. Han var gift med Ellen Margrete Brun,<br />
av hans 11 barn ble 3 urmakere.<br />
Lars A. Holter var født ca. 1760 og døde i 1822 som urmakermester<br />
på Bragernes. 11811 kunngjorde han i «Christiania Intelligenssedler»<br />
at en av hans svenner var rømt og hadde tatt med seg en slump<br />
ur fra forretningen.<br />
Halvor Holter , født 1778, død 1835, slo seg ned i Holmestrand som<br />
urmaker. Senere nevnes han som kjøpmann og stadskaptein på<br />
stedet.<br />
Wincents A. Holter, født 1784, død 1863, ble satt i urmakerlære<br />
fordi han manglet en fot, men han har nok vært ganske mobil<br />
allikevel. I 1808 tok han borgerskap i Drammen som urmakermester.<br />
11809-16 oppføres han i borgerruIlen for Kristiansand. Deretter<br />
er han i fullt arbeid i Tønsberg hvor han bl.a. har tilsyn med<br />
byens kirkeur. Siden dro han tilbake til Strømsø og drev håndverket<br />
der til sin død.<br />
Niels Rømer, var født ca. 1734 og døde i 1807. Antagelig var han<br />
bror av urmaker Jørgen Rømer, nærmere omtalt i avsnittet om<br />
Christiania. Av dokumenter fra Bragernes fremgår det at Niels<br />
Rømer er en av de første som har betegnelsen urmaker. Videre sees<br />
at han i 1760-årene og senere var beskikket til å passe kirkeuret.<br />
Samtidig har han arbeidet som gullsmed. Han døde som fullmektig<br />
hos auksjonsdirektøren.<br />
Rømer var en holden mann. Sin formue, 2000 rdl., testamenterte<br />
han til Bragernes hospital. Hustruen, Edel Sophie Vogt, døde i<br />
1772.<br />
Peder Nielsen Gunnestad, født ca. 1740, død i 1812, oppføres i 1801<br />
som urmaker på Tangen.<br />
Frants Caspar Testmann og Niels Berg er begge født ca. 1763 og<br />
nevnes i 1801 som urmakere på Bragernes.
224 BUSKERUD FY LKE<br />
Niels Brodersen , født 1770 i Kristiansand, døde på Bragernes i<br />
1822. I «Christiania Intelligenssedler» for 1811 averteres at «Uhrmager<br />
Brodersen, der har u tstaaet sin Lære og derefter i sin Profession<br />
arbeidet flere aar i London og Kiøbenhavn, anbefaler sig til Drammens<br />
og Omegns Indvaanere». En av hans eldre slektninger, Ludvig<br />
Brodersen fra Mandal, tok borgerskap i den danske hovedstad i<br />
1750. Han var utlært der, men måtte føre en lang og intrikat sak mot<br />
lauget før han ved magistraten og kanselliets hjelp fikk mesterskap<br />
og borgerbrev.<br />
Jens Pedersen Leich nevnes som urmaker i 1792 da han ble gift på<br />
Tangen med en pike fra Toten. Han omtales også i 1826. Barna<br />
brukte etternavnet Jensen.<br />
Slekten Leich har fostret prester, organister og mange urmakere<br />
ned gjennom tidene (s. 132).<br />
Jon Knudsen Eichen, født ca . 1780, død 1829, var sønn eller nær<br />
slektning av den kjente lensmann og klokkemaker Knud Echen i<br />
Sigdal (s. 236). Jon Eiehen tok borgerskap i Strømsø 1819 og 1820 og<br />
fremla attest fra Københavns urmakerlaug for å ha laget et åttedagers<br />
taffelur som prøves tykke.<br />
Svensken Erich Madson, død 1854, hadde sitt urmakerverksted på<br />
Tangen. I denne bydel arbeidet også hans landsmann Sven Lundberg,<br />
som dessuten var organist i sognets kirke. Han døde i 1844.<br />
Svend Palmgrert, født i Stavanger 1802, var bosatt i Drammen<br />
iallfall til henved 1840, men forlot senere stedet. I byens museum<br />
står et godt taffelur med hans navn. Han har også laget en del<br />
gulvur.<br />
Carl Christophersen, tok borgerskap i 1825. Likeså Th. Erichsen<br />
som løste borgerbrev i Christiania fire år etter og flyttet dit.<br />
I senere tid har flere dyktige Drammens-urmakere levert originale<br />
arbeider. Tildels har deres ur funnet avsetning også utenfor byens<br />
grenser:<br />
Ole Larsen Hammerstad, født 1820, død 8. aug. 1876, må regnes<br />
som den mest fremtredende av byens urmakermestre. Han kom fra<br />
gården Hommerstad i Løten. I sine første læreår arbeidet han hos S.<br />
Simensen i Vang, den dyktigste av urmakerne på Hedmark nest<br />
etter prost Pihl. Sitt borgerskap i Drammen tok han i 1852. Hommerstad<br />
var utrustet med mer enn alminnelige anlegg for teknisk<br />
Fig. 90. Klokkekasse fra Hjerkinn. Fig. 91 . Klokkekasse av Johannes Taarudmoen, Dovre.<br />
De Sandvigske Samlinger.
Fig . 157. Gulvur av Ingebrigt Saugen. Fig. 167. Klokkehode til gulv ur av Ingebrigt Trondsen<br />
Eggan d .y.<br />
BUSK ERUD FYLK E 225<br />
håndverk. Dertil hadde han en uutslitelig energi. Han var en fremrakende<br />
ur- og instrumentmaker, en duelig gjørtler og en dyktig<br />
trearbeider. Til sitt håndverk laget han verktøy og maskiner, ofte av<br />
egen konstruksjon. Alt gjørtlerarbeid utførte han selv, deriblant<br />
vanskelige støpninger for de store kirkeur.<br />
En rekke tåmur (med stiftgang), stasjonsur og gulvklokker er laget<br />
på hans verksted. Blant de førstnevnte er uret i Johanneskirken<br />
og Grønlands kirke (Christiania), i Bragernes kirke og Porsgrunn<br />
kirke. Hans verk er meget gode og holdbare.<br />
C. Knudsen, født 1819, død 1901, gjorde mange åttedagers gulvur<br />
av god kvalitet. Da de amerikanske veggur kom til landet i annen<br />
halvdel av 1800-årene, tok han til med å levere ur av liknende type.<br />
Hans Pedersen, født 1853 i Bærum, død 1924, sto i lære hos Hommerstad<br />
og begynte egen forretning i 1877. Han har levert et stort<br />
antall meget gode ur til offentlige bygninger, således til Jakobs og<br />
Uranienborg kirke i Christiania og en rekke banker og skoler. Til<br />
sine kirkeur brukte han stiftgang. Skoleurene er utstyrt med elektrisk<br />
ringeverk av mesterens egen konstruksjon.<br />
Pedersen var bror av den dyktige Bærums-urmaker Haagen Andersen<br />
Tanum.<br />
I forhold til folketallet på stedet har Drammens-urmakerne ikke hatt<br />
noen særlig stor produksjon av klokker. Flere årsaker gjør seg her<br />
gjeldende. Særlig får en inntrykk av at urmakeriet i Christiania har<br />
virket stagnerende på utviklingen av faget i Drammen i den tid<br />
urmakerkunsten hadde sin blomstring annetsteds i landet. Dertil<br />
kommer at den livlige skipstrafikk som den store trelasteksport<br />
førte med seg, brakte utenlandske ur til byen i sterk konkurranse<br />
med den stedlige prod uksjon.<br />
KLOKKEKASSER<br />
De fleste klokkekasser fra Drammen har vært av den ordinære type<br />
med unntagelse aven serie utført i lakkdekor av Niels Løchstør.<br />
Hans arbeider er av høy kvalitet både i kunstnerisk og teknisk<br />
henseende. Han var født 1714 i Christiania, men kom tidlig til
226 BUSKERUD FYLKE<br />
Drammen og nevnes der som en fremtredende og aktet borger, en<br />
av «de eligerte menn». Han døde i 1785.<br />
Løchstør var tidlig opptatt med å skaffe seg innsikt i lakkerkunsten<br />
og brukte hele sin farsarv i dette øyemed. I to år gikk han i lære<br />
i London hos mestre i faget, men oppnådde likevel ikke å bli<br />
innviet i hemmeligheten med å fremstille en lakk som ga den<br />
riktige klarhet, styrke og elastisitet. Etter hjemkomsten eksperimenterte<br />
han på egen hånd gjennom mange år. Til slutt lykkes det<br />
ham å finne frem til en lakk med utmerkede egenskaper. I Drammen<br />
har han levert tallrike klokkekasser, møbler og annet med<br />
lakkdekor i kinesisk stil. Hans arbeider ble belønnet med medaljer<br />
fra det Kgl. Landbruksselskap og vakte beundring i vide kretser. På<br />
sine gamle dager tilbød han Commersekollegiet en detaljert utredning<br />
om sin kunst og sine oppfinnelser mot en passende godtgjørelse.<br />
Etter lange forhandlinger ble det ved Kgl. resolusjon av 1781<br />
bevilget ham 300 rdl. Kollegiet trenerte imidlertid stadig utbetalin-<br />
Fig. 92. Kabinettsur i rød lakk<br />
med forgylte dekorasjoner av<br />
Niels Løchstør, Bragernes .<br />
Utverket av Jørgen Rømer,<br />
Christiania (utlånt til Drammens<br />
Museum).<br />
BUSKERUD FYLKE 227<br />
gen, og det er uvisst om han i det hele tatt har mottatt noe honorar. 1<br />
Fig. 92 viser et av hans arbeider fra omkring 1750, et kabinettsur i<br />
rød lakk med forgylte dekorasjoner og opphøyete figurer. Urverket<br />
er av Jørgen Rømer , Christiania.<br />
H0NEFOSS 2<br />
Stedet ble kjøpstad i 1851, men samfunnet vokste opp omkring<br />
sagbruket allerede i begynnelsen av 1590 og opplevet i 1650 sin<br />
virkelige utbyggingsperiode. I tiden frem mot 1750 var Hønefoss et<br />
temmelig ensidig industriarbeidersamfunn. De fleste hønefossinger<br />
arbeidet på eller for sagene. Etterhvert omformet sagbruket det<br />
økonomiske liv i bygdene omkring og brøt opp de sociale forhold<br />
der. Dette virket igjen inn på forholdene ved fossen. Hønefoss ble<br />
et økonomisk sentrum for folk fra bygdene og mange søkte dit i<br />
forskjellig ærend. Ikke minst kom det etterhvert mange håndverkere,<br />
gjestgivere og landhandlere med stor kundekrets. Mens det<br />
omkring 1700 fantes 10 forskjellige håndverkere på stedet, var det<br />
38 i 1801. Slik ble stedets næringsgrunnlag som før hadde vært<br />
nokså ensidig, utvidet og ga flere inntektsmuligheter.<br />
Sagbruket skapte også en egen Hønefoss-kapital som ble satt inn<br />
i møllebruk, teglverk, spiker- og sagbladsfabrikk og liknende virksomhet.<br />
Stedets klokkemakere vil bli omtalt under Norderhov som Hønefoss<br />
tidligere sognet til.<br />
KONGSBERG 3<br />
Byen ble grunnlagt i 1624 som «fri Bergstad». Grubedriften ble satt<br />
i gang samme år, ingen andre enn folk i verkets tjeneste fikk slå seg<br />
ned på stedet. I 1735 fikk bergstaden utstrakte handelsrettigheter.<br />
Innbyggerantallet har variert etter driftens omfang. I de nærmeste<br />
ti-år etter 1750 da grubene gikk med sitt største mannskap, hadde<br />
l Anneken Pettersen: En Bragemesmesteri ((Lakerkunsten». Drammen 1934.<br />
2 A. Ropeid: Hønefoss. Oslo 1952 .<br />
J f. K. Bergwitz: Kongsberg som bergkoloni, bergstad og kjøpstad 1624-1924. (2 b. 1924).
228 BUSKERUD FYLKE<br />
stedet ca. 8100 innbyggere, altså fler enn både Trondheim og Oslo<br />
på den tid. 11801 var folketallet ca. 6800 og i 1855 ca. 4400. Bortsett<br />
fra en stans i årene 1805-16 har Kongsberg Sølvverk vært i kontinuerlig<br />
drift helt til 1957, da det ble nedlagt ved Stortingets beslutning.<br />
11804 ble Kongsberg kjøpstad.<br />
Det er neppe tvil om at det i en by av Kongs bergs størrelse med en<br />
bedrift som sølvverket må ha vært vært innført ur av forskjellig slag<br />
like fra pyens anlegg. Derimot har det neppe vært noen urindustri<br />
der, jeg har da heller ikke hverken sett eller hørt omtalt noe ur som<br />
beviselig har vært laget på Kongsberg. Dette skyldes særlig to<br />
forhold:<br />
Befolkningen besto hovedsakelig av personer knyttet til bergverksdriften.<br />
Til tross for det ganske store folketall og at byen hadde<br />
en glansperiode i de nærmeste ti-år etter 1750, merker man ikke at<br />
det har vært noen fremskreden håndverkstand blant de fastboende.<br />
Det som har vært utført av kunsthåndverk, skyldes fagfolk som har<br />
vært tilkalt ved visse anledninger eller som søkte til byen på sine<br />
vandringer. En gjennomgåelse av tellingslistene for 1801 gir til<br />
resultat at det vel fantes fullt opp av skomakere, smeder, slaktere<br />
o.s. v., men ytterst få bofaste håndverkere i fag som ikke tar sikte på<br />
de enkleste behov. Av urmakere var det bare en - en mann på 24 år.<br />
Dessuten var det av betydning at dersom noen ville slå seg ned<br />
som klokkemaker' på Kongsberg i eldre tid, måtte han regne med<br />
liten bevågenhet fra myndighetenes side. Både sølvverket og regjeringen<br />
var avgjort i mot at det i bergstaden ble drevet noe håndverk<br />
som hadde med metallstøpning å gjøre. Slike bedrifter var nemlig<br />
ofte skalkeskjul for trafikk med stjålet sølv fra grubene. Like fra<br />
anleggets første tid lå myndighetene stadig på jakt etter sølvtyver<br />
og helere. Her ble endog tortur anvendt. 11799 1 kom en plakat med<br />
direkte forbud mot arbeider i metall (messing og bronse): «Det skal<br />
være Metalstøbere og Gjørtlere forbudet for Fremtiden at nedsætte<br />
sig på Bergstaden Kongsberg, samt at ingen andre som sammesteds<br />
opholde sig, maae befatte sig med Gjørtler-Arbeide eller Metalstøbning<br />
... » (Se også eldre plakat fra Flesberg m.m.) På den tid<br />
ble alle messingdeler til klokker støpt, ikke bare ornamenter, men<br />
også emner for hjul, platiner og skiver m.m. Forbudet mot gjørtlerarbeid<br />
og metallstøpning rammet således også urmakerne.<br />
l Det norske håndverkshistorie, Oslo 1936.<br />
BUSKERUD FYLKE<br />
Fig. 93. SoIur fra Skara gruber, Kongsberg sølvverk.<br />
Likevel har byen, eller rettere sagt markedet der, sin plass i urmakeriets<br />
historie. Kongsberg marked 1 som ble opprettet i 1687, samlet<br />
selgere og kjøpere fra nær sagt hele innlandet sønnenfor Dovre, ja<br />
selv fra Bergens stift og fra Dalarne i Sverige. Det har hatt stor<br />
betydning for innlandshandelen i det hele. For omsetning av klokker<br />
har det spilt en meget viktig rolle gjennom mange generasjoner.<br />
Fig. 93 viser et solurfra Skara gruber, Kongsberg Sølvverk.<br />
LANDDISTRIKTENE 2<br />
De nedre distrikter som Lier, Eiker, Modum, Ringerike og deler av<br />
Sandsvær, har fra gammelt av vært velstående og folkerike bygder.<br />
Ned gjennom tidene hadde det dannet seg store gods der. Staten<br />
og kirker eiet en betydelig del men meget kom senere over til<br />
innflyttere hvorav mesteparten var utlendinger.<br />
l Opprinnelig var det tre markeder her. Sommermarkedet ble opphevet i 1819 og høstmarkedet<br />
i 1830, mens vinterstevnet i slutten av februar har fortsatt til ned mot vår tid,<br />
vesentlig som hestemarked.<br />
2 Her regnes med de nåværende fylkesgrenser uten hensyn til at flere av bygdene (Lier,<br />
Røken, Hurum, Numedal og Sandsvær) først omkring 1760 korn inn under Buskerud<br />
fylke.
230 BUSKERUD FYLKE<br />
Trelastutførselen var i sterk vekst, og mange sagbruk grodde<br />
frem i IS00-årene. Også andre bedrifter kom i gang, Eikerjernverk i<br />
1602 og Hassel verk i 1649 m.fl. Denne gunstige utvikling av næringslivet<br />
hadde stor betydning for bygdens økonomiske og kulturelle<br />
liv. Den førte samtidig til nye samfunnsforhold med de nye<br />
elementer i befolkningen. Innflyttede adelsmenn, rike forretningsfolk,<br />
embetsmenn og kongelige forpaktere hadde sitt tilhold på<br />
storgårdene i Eiker og distriktene omkring, særlig fra annen del av<br />
1600-årene. Sem var lenge krongods og sete for lenets befalingsmann.<br />
Kristian IV bodde der når han var på vei til Kongsberg, log<br />
senere ble godset overdratt til Hannibal Sehested. Fra første del av<br />
1600-årene begynte en oppstykning av godsene, og etterhånden<br />
gikk størsteparten over til bøndene som i mange strøk sto seg<br />
godt. Også i andre deler av fylket har eiendommene lidt en liknende<br />
skjebne:<br />
I kulturell henseende var det betydelig forskjell på utviklingen i<br />
de enkelte distrikter. Påvirkningen utenfra har gjort seg mest gjeldende<br />
i de nedre bygder som Lier, Eiker, Modum, Ringerike og<br />
deler av Sandsvær mens bygder som Eggedal, Krødsherad, Hallingdal<br />
og Numedal levde sitt eget liv lang tid fremover. Her var<br />
det vesentlig markedsreisene som brakte bøndene i kontakt med<br />
byene.<br />
I hovedbygdene har den stadige berøring med bykulturen ført<br />
med seg at utstyret i de velhavende hjem har vekslet ikke så lite i<br />
tidenes løp. Dette gjelder også urene. Hva det fantes av ur med<br />
renessansens former og konstruksjoner er tidlig kassert til fordel for<br />
andre typer, særlig gulvurene. Senere har disse ofte måttet vike<br />
plassen for ur av nyere type.<br />
Fra tiden omkring 1600 kjenner vi et par typiske hylleur av jern.<br />
De eldste ur kom fra utlandet, i den periode som de tilhører har det<br />
neppe vært klokke make re på landsbygden i fylket. Derimot må vi<br />
anta at det i første del av 1700-årene er laget endel klokker i de nedre<br />
bygder. Vi vet iallfall med sikkerhet at denslags arbeid ble drevet<br />
der omkring 1750. Noe etter den tid vitner også offentlige protokoller<br />
om at det da var atskillige bondeurmakere innen de sentrale<br />
deler av Drammens oppland. Siden steg antallet. I de fjernere<br />
1 Således er konge brevet av 4. okt.1624 om hovedstadens flytning til Akershagen utferdiget<br />
på Sem kongsgård.<br />
BUSKER U D FYLKE 231<br />
bygder ble klokkemaker-yrket tatt opp senere og flere steder er<br />
bruken av ur først blitt alminnelig et stykke ut i 1800-årene.<br />
I og utenfor fylket fins det ennå en hel del ur som stammer fra<br />
Buskerud. Enkelte distrikter har hatt en betydelig produksjon selv<br />
om virksomheten ikke på langt nær kan sammenliknes med urindustrien<br />
i Oppland. Mange av Buskerud-urmakerne var helt<br />
autodidakter. Andre har lært faget hos eldre bondeurmakere eller<br />
har vært innom på besøk ved et eller annet verksted i Drammen<br />
eller Christiania. Mange av dem laget bra og solide verk. Bare i<br />
enkelte strøk kan det påvises bestemte klokketyper som har vært<br />
rådende.<br />
Blant prestegjeldene i fylket har Eiker 1 vært å regne som det ledende<br />
både i kultur og velstand. Peder C1aussøn nevner i 1613 at på<br />
Eiker bor «de rijgeste og præctigste Bønder, som her i Landet ere».<br />
Slik har det også vært senere. I 1784 beretter presten Hans Strøm:<br />
«Træder man ind i en Bondestue, antræffer man næsten alle de<br />
Ting, som andetsteds adskiller fornemme Folks Huse fra gemenes,<br />
forstaaes Speile, Borde, Stole, Stueuhr, Gardiner o. s. v.»<br />
Sannsynligvis er det da også i denne del av fylket at de første ur<br />
har vært i bruk. Det eneste vi har funnet fra 1600-årene er et<br />
beslektet verk, nemlig en automatisk innretning til drift aven<br />
stekevender. Det er kommet fra en av storgårdene, angivelig fra<br />
Sem, og skriver seg fra midten av 1600-årene. Verket er helt av jern,<br />
massivt bygget, men fagmessig utført og utstyrt med enkle dekorative<br />
former og filelinjer. En vifteregulator har dirigert farten.<br />
I løpet av 1700-årene og senere har det vært innført tallrike ur til<br />
Eiker, både av billige og dyrere sort. Av norske klokkemakere har<br />
det ikke vært mange. Eiker lå for nær byen og dessuten ga distriktet<br />
gode arbeidsmuligheter også utenom jordbruket. De klokkemakere<br />
som fantes, holdt seg mest til de større bruk og tette befolkningsstrøk,<br />
særlig ved Hokksund og tilliggende distrikter. De eldste man<br />
kjenner navnene på er fra litt over midten av I700-årene, men det<br />
kan joha vært flere før dem.<br />
Anders Larsen Holter, født ca. 1728, død 1804, har laget mange<br />
klokker. Han bodde en tid i Hokksund men flyttet senere til Drammen.<br />
1 Nilsjohnsen: Eker. Kra.1914 .
232 BUSKERUD FYLKE<br />
Johannes Olsen Hoen, født ca. 1767, død 1846. Han bodde på en<br />
husmannsplass under gården Hoen ved Hokksund, men oppføres<br />
i skattemanntallet av 1812 som urmaker. Et stort antall gulvklokker<br />
av forskjellige prisklasser bærer hans navn eller initialer. Utstyret<br />
er ofte beskjedent, men verkene, særlig de senere, må betegnes<br />
som gode. I Folkemuseet på Bygdøy står en av hans gulvklokker<br />
no. 338. Den har jernskive, støpte rokokko-ornamenter, tinnring<br />
og datoglugge.<br />
Ole Larsen på Skistad, litt syd for Hokksund, har laget ganske bra<br />
klokker. Han signerte: Ole Larsen eller Ole Larsen Schistad.<br />
Anders Iversen Klunderud skal ha laget gode og holdbare ur, mest<br />
med messingskiver.<br />
Lars Larsen Sandbæk nevnes som urmaker i skattemanntallet av<br />
1812. Han laget veggur til opphengning uten kasse. Noen var av<br />
tre, andre av metall, men ingen særlig gode og varige.<br />
Knud Svendsen, Øvre Eiker. I Folkemuseet på Bygdøy står en av<br />
hans klokker. På en tinnplate under visersentret er gravert: Westfossen.<br />
Verket er solid og reelt, men ikke fint. Det er av Sandsværtypen.<br />
På Modum har Knud 0derud drevet som urmaker i tiden<br />
1775-1800. Hans tallrike klokker er noe grovt utført, men gangen<br />
pleier å være ganske god.<br />
Anders Henrikse'n Drolsum arbeidet som urmaker omtrent på<br />
samme tid som Øderud. Han omtales som et bygdegeni og var<br />
autodidakt i urmakerfaget. Det finnes ganske gode klokker etter<br />
ham, noen med skiver av messing, andre med jernskiver og støpte<br />
ornamenter. Han gjorde også treklokker.<br />
Ole Andersen Presterud, født 1815, død 1894, var urmaker og rokkedreier.<br />
Presterud var en begavet håndverker, men de ytre forhold<br />
gjorde at han ikke rakk dit hans anlegg skulle tilsi. Han har<br />
laget en mengde treur og noen få ordinære klokker. Det har vært<br />
klokkemakere i slekten tidligere, bestefaren hadde brakt urmakerkunsten<br />
med seg fra København hvor han i syv år tjente som<br />
soldat. Knut Øderud hørte også til slekten. Ole Presteruds tre<br />
sønner fortsatte i faget, en av dem i Drammen, en ved ElginfabrikkeniUSA.<br />
Johannes Presterud, bror av Ole laget også klokker.<br />
Hendrich Flanom laget nokså grove verk, men skivene var ganske<br />
BUSKERUD FYLKE 233<br />
vakkert utført. Aust-Agder Museet og Norsk Folkemuseum,<br />
Bygdøy, har hver et av hans arbeider.<br />
A. Kimmerud fra strøket ved Holsfjorden nevnes som en duelig<br />
klokke maker. Han levde antagelig omkring 1800.<br />
Hans Olsen Tandberg gjorde utelukkende tre ur, men disse står<br />
langt over de vanlige og er på høyde med de beste i sitt slag. Urene<br />
har ofte tre visere, stundom også datumsirkel. Hjulene er laget av<br />
utvalgt virke og hele verket er ualminnelig fint utført. Noen verk<br />
har rekkeslag, andre slagskive av tre utført etter egen konstruksjon.<br />
Av Tandbergs klokker har det ikke vært så få, de fleste er<br />
laget omkring 1800-tallet. Hans egentlige yrke er ikke kjent. Heller<br />
ikke er det sikkert at han bodde på Modum. Noen mener at han<br />
har hold t til i Lier.<br />
Ringerike har huset mange velstående slekter. En rekke embetsmenn<br />
var også bosatt der. Det meldes tidlig om ur i disse distrikter.<br />
I Nor derh over det registrert et messing seierverk til 6 rdl. i<br />
dødsboet etter Jørgen Larsen på Hønen i 1717. Det følgende år er<br />
det ved skiftet etter Kristine Biørn registrert et seierverk med kasse.<br />
Hun var bosatt ved Hønefossen som den gang hørte til Norderhov.<br />
Niels Olsen Smed må regnes som den betydeligste av de eldre urmakere<br />
i prestegjeldet og på Ringerike forøvrig. Han er født ca.<br />
1714 og døde etter 1788. Niels Smed har drevet urmakeriet som<br />
profesjon og skapte seg en betydelig bedrift. Han var en dyktig og<br />
initiativrik mann hvis arbeider vitner om at han ikke bare nøyde<br />
seg med å prøve seg frem på egen hånd, men også hentet videre<br />
kunnskaper fra faglærte urmakere i Christiania.<br />
pnnå finnes mange av hans gulvur, blant dem et par i Drammens<br />
museum. Det eldste vi har sett skriver seg antagelig fra<br />
1750-60-årene, det har firkantet skive og nokså grov innretning.<br />
De senere er av betydelig bedre kvalitet og må betegnes som meget<br />
gode, flere av dem har forsølvet tallring og ornamenter av<br />
messing. Datumglugge er ofte anvendt. De aller fleste verk har<br />
slagskive. Signatur: N. Smed, Høne Fos, Niels Smed, Hønefossen,<br />
Niels Olsen, Hønefossen.<br />
Niels Smed laget også tårnur. Omkring 1780 fikk han det viktige
234 BUSKERUD FYLKE<br />
oppdrag å levere et tåmur til den nye kirken i Brevik. 1 Det var en<br />
gave fra Brevik-kjøpmannen Lars Schwindt, (første gang gift med<br />
Thomas Cudrios søster, annen gang med Jens Hofgaards kusine),<br />
som i sitt testament hadde gitt 500 rdl. til nevnte formål. Som<br />
tidligere nevnt (s. 221) leverte Niels Smed også et tåmur til Bragernes<br />
kirke. Byens kirkeinspeksjon betegnet ham ved den anledning<br />
som «den bedste av denslags Uhrmagere her i Nærheden».<br />
Hans tårn ur må ha hatt et mer enn alminnelig godt renomme når<br />
ins peksjonen valgte å bestille uret hos ham istedenfor hos en av<br />
hovedstadens kjente fagfolk. Det ble oppsatt i 1788.<br />
Sannsynligheten taler for at Niels Smed har hatt elever som senere<br />
fortsatte i faget på egen hånd. I hvert fall finner man på den tid<br />
og noe senere en del urmakere i omegnen<br />
Erich Johnsen , født 1746, død 1808, var yngste sønn på Halstensrud.<br />
I 1780 kjøpte han gården Kile som han senere drev. Begge<br />
eiendommer ligger i nærheten av Hønefoss. Som klokkemaker har<br />
han vært meget flittig. Hans gulvur kan man finne på Ringerike, i<br />
Ådalen, Krødsherad, Nes og Valdres. Et par av dem står i Ringerik<br />
Museum. Urene er gode, holdbare og gjennomgående pent<br />
utført. Som regel har de skive av messing, ring og ornamenter av<br />
tinn. Ofte er de forsynt med datum verk. De eldre arbeider er<br />
gjeme signert: Erich Johnsen Halstensrud, de senere: Erich Kihle.<br />
Blant klokkemakerne i Ringeriks-bygdene må Erich Johnsen ansees<br />
som den dyktigste nest etter Nils Smed på Hønefoss.<br />
Anders Ager i Soknedalen laget klokker i annen halvdel av 1700årene.<br />
E.J. Øverbys navn og nummertallet 37 er gravert på et ur som<br />
skal være fra Norderhov eller et av de nærliggende prestegjeld.<br />
Det har rund skive, daturnviser fra sentrum og et meget godt verk.<br />
Anders Veistein gjorde alminnelige tre-ur. Han brukte gjerne<br />
steds betegnelsen London.<br />
Timan Andersen Væm antagelig fra Verne i Norderhov. Et av<br />
hans gulvur er datert 1785. Simpelt arbeid.<br />
Hole. 2 På en gulvklokke på Fokstua står følgende innskrift:<br />
Halvor Niels Sen. Hole. 1765. Skivens utstyr er nærmest av tysk<br />
, c.s. Schilbred: Brevik. Oslo 1946, s. 288.<br />
2 G. Tveiten: Hole herred , Kra.1914.<br />
BUSKERUD FYLKE 235<br />
preg. Urmakeren har vel ligget i Holstein med de norske tropper,<br />
årstallet stemmer godt med det. Uret er ganske bra utført.<br />
Ole Larsen Frøhaug , født 1758, død 1835, er langt bedre kjent.<br />
Han var gårdbruker og selvlært klokkemaker. Etter nummerne å<br />
dømme har han laget over 300 gulvklokker. Noen har messingskive,<br />
andre malt jernskive. No. 256 bærer årstallet 1622. Den er ikke<br />
den eneste av hans klokker som har falsk datering.<br />
Frøhaugs klokker er solide og noen av dem tar seg ganske godt<br />
ut, men arbeidet er middelmådig (fig. 94).<br />
Syver Andersen Hurum , født 1800, død 1870, var underoffiser.<br />
Tradisjonen beretter at han var en gløgg og opplyst mann, skrev<br />
Fig. 94. Gulvur av Ole Larsen Frøhaug, Hole,<br />
Ringerike.
236 BUSK ERU D FYLK E<br />
som en prokurator og drev med mange slags håndverk, blant annet<br />
har han gravert et stort antall signeter. Ringerik Museum har<br />
et lommeur som er laget og signert av ham. Verket er enkelt, men<br />
pent utført. Han skal også ha laget gode gulvur. I museet finnes<br />
også hans urmakerverktøy, en god og ganske fyldig samling.<br />
Enkelte andre i bygden har også laget gulvur, men de arbeider<br />
vi kjenner gir liten grunn til å nevne dem her.<br />
Sigdal har hatt en navngjeten klokkemaker, Knud Larsen Echen,<br />
født 1749, død 1810. Etternavnet er fra gården Eiken som hans far<br />
eiet. Fra 1785 overtok Knud Eehen den ene halvdel og senere var<br />
han bosatt der. Fra 1776 til 1808 var han lensmann i herredet. Ved<br />
siden av drev han gårdsbruk og urmakervirksomhet I signaturen<br />
på flere av sine klokker har han rett og slett betegnet seg som<br />
«Uhrmager i Sigdahh>. Det het seg om Knud at han var både skarp<br />
og dyktig, ja så dyktig at folk skumlet om at han vel sto i ledtog<br />
med «hin mannen» selv.<br />
Knud Eehen har laget mange gulvur og veggur, dels enkle og<br />
billige, dels med dyrere innretning og utstyr. Noen har datumverk,<br />
ett og annet er utstyrt med gjøk eller endog med klokkespill.<br />
Signaturen er gjerne: Knud Eehen. Sigdal, eller K.E., Uhrmager i<br />
Sigdahl. Mange av hans ur finnes ennå, de er med rette vel ansett.<br />
Det ser ut til at Eehen har hatt bedre utdannelse i faget enn vanlig<br />
på landsbygden. 'Muligens har han i sin ungdom arbeidet en tid<br />
hos en by -lært mester.<br />
Folkemuseet på Bygdøy har en gulvklokke med signaturen: Halvor<br />
Paulsen Nerdalen No. 14, Uhrmager i Sigdal. Den er ikke av<br />
særlig kvalitet. Kassen er malt av Sebjøm Kverndalen fra Nore.<br />
I Eggedal kjennes ingen sikre tradisjoner om lokale klokkemakere.<br />
Et gulvur som maleren Th. Kittelsen kjøpte på gården Grønvold<br />
i 1896, står nå på Folkemuseet på Bygdøy. Navneplaten er<br />
signert: H. Ni/sen No. 49. Verket og arbeidet er i det hele nokså<br />
simpelt. På kassen som er usedvanlig rikt dekorert, finnes årstallet<br />
1794.<br />
Til Hallingdal kom de første stueklokker omkring 1800, det regnes<br />
da ikke med de forholdsvis få klokker som fantes hos bygdens<br />
embetsmenn. I Kvislabygden var det i 1816-18 bare to gårder,<br />
Hammersboen og Ryg, som hadde slike , og disse<br />
BUSKER UD FYLKE 237<br />
var vidtspurte som noe merkelig. I 18S0-årene var gulvur ikke<br />
lenger sjeldne, og et ti-år senere hørte de med til det alminnelige<br />
bohave på gårdene.<br />
Opp etter dalen like til de øverste fjellgårder finnes det ennå et<br />
stort antall ur. De fleste er Sehwarzwalderur, noen av eldre type<br />
med treaksler og tauopptrekk, andre av nyere former. Mora-ur ser<br />
en også om enn langt færre. Mange av urene er kjøpt på Drammens<br />
og Kongsbergs marked, andre er brakt hjem på driftekarenes<br />
byturer. Av norske klokker er det forholdsvis få. Et par har<br />
Knud Eehern i Sigdal laget. En av dem ble solgt for 30 spe eie daler<br />
på auksjon etter presten Grøtting, han var prest i bygden fra 1820<br />
til 1838. Ole Bottolvsen i Hol drev i 1840-årene med å føre varer<br />
over fjellet fra Bergens-kanten, deriblant også stueklokker fra en<br />
urmaker nord for Bergen. På Sundre skal det stå en slik klokke,<br />
den ble kjøpt i 1858 for 4 tønner korn.<br />
I Gol arbeidet Ole Olsen Brenna både som smed og klokkemaker.<br />
Han har levert atskillige gulvur som har ord på seg å være meget<br />
gode. Noen har messingskive og datumviser. Han har også laget<br />
simplere verk og malte skiver. Han døde i 1870-årene.<br />
I Al har Nils Slensen Flaala på Strand, født 1838, død 1914, arbeidet<br />
som urmaker i mange år ved siden av gårdsdriften. Han<br />
utførte nok mest reparasjoner, men har også gjort ganske gode<br />
klokker. Broren Lars er mere kjent. Han holdt til i Uvdal og senere<br />
på Kongsberg.<br />
KLOKKEKASSER I HALLINGDAL<br />
I Hallingdal er grunnformen vesentlig Chippendale-typen. Ofte<br />
har kassene snodde søyler, store gesimser og innskåret eller forhøyet<br />
dørfelt i geometriske mønstre, underdelen er dels rettlinjet,<br />
dels buet. Mange savner fotstykke og har da stått på den faste<br />
benk i stuen. Noen egentlig original utforming er sjelden å se,<br />
men dekorasjonene er ofte vakre med livlige farger og rosemaling.<br />
Blant dem som snekret og dekorerte klokkekasser var den kjente<br />
bygdemaler Herbrand Sata.
NUMEDAL OG sANDsVÆR<br />
Det har vært hevdet at urmakeriet i disse bygder stammer I fra<br />
Kongsberg. En eldre generasjon skulle ha fått sin utdannelse i<br />
bergstaden og på landsbygden skulle så håndverket ha levd videre<br />
som bygdekunst. Imidlertid finnes det intet bevis for at det har<br />
eksistert et slikt eldre avsnitt innen bygdens urmakeri. Fra Numedal<br />
kan det ikke pekes på noe verk som minner om særlig gamle<br />
klokke typer, allerminst tyske, og for Sandværs vedkommende er<br />
det påtagelig at de eldste ur bærer et engelsk preg. Hertil kommer<br />
at faget, av grunner som tidligere nevnt, har spilt liten rolle i<br />
bergstaden. Alt i alt er det derfor lite sannsynlig at urmakeriet i<br />
Numedal og Sandsvær stammer fra Kongsberg. Håndverket er tatt<br />
opp i bygdene på forskj ellige steder og til forskjellige tider.<br />
Numedal er en av de bygder som lenge var temmelig isolert,<br />
først i 1830 ble det anlagt en kjørevei oppover til Rollag kirke og<br />
omkring 1870 til Nore og Uvdal.<br />
Om forholdene forteller Jens Kraft i 1822: «Folkets Levemaade er<br />
simpel og tarvelig. Al Luxus er ubekjendt. Culturen er raa. Velstanden<br />
ringe». Krafts dom kan synes ensidig, men så meget er i<br />
hvert fall sikkert at bygdene, særlig de øvre, kom sent med i den<br />
alminnelige utvikling. Forholdene var trange og ga dårlig grobunn<br />
for urmakeri. Antagelig er da faget heller ikke av noen høy alder,<br />
muligens fra slutten av 1700-tallet. Men likevel er det laget flere<br />
hundre klokker i dalen.<br />
De nedre bygder, Flesberg prestegjeld, har merkelig nok ikke<br />
befattet seg nevneverdig med klokkemakerkunsten til tross for at<br />
vilkårene der skulle synes gunstige. En av årsakene til delte må en<br />
søke i det forhold at all virksomhet som forutsatte støpning av<br />
ertser og metaller i bergstadens naboskap ble motarbeidet av<br />
myndighetene (se s. 228). Plakat av 2. april 1781 gir grei beskjed:<br />
«Almuen i Flesberg sogn med underliggende Lyngdals og Sven ne<br />
Annexer maa ei befatte sig med nogenslags Metal-Støbning ...<br />
Saa skal ogsaa de øvrige Sølvverkets underliggende Sogne advares,<br />
at om nogen blandt Almuen maalte i Fremtiden antræffes at<br />
have gjort sig delagtig i Noget Sølv-Tyveri, skalovenmeldte Forbud<br />
ogsaa strækkes til sid st bemeldte Sogne» . Bestemmelsen gjaldt<br />
like til handelsloven av 1839 ble vedtatt.<br />
BUSKERUD FYLK E<br />
Fig . 95 . Gulvur av Steinar lngemundsen Helle, Veggli (1759-1867). Fig. 96. Skapur av<br />
samme mester. (Lågdalsmuseet.)<br />
I Rollag drev Ole Kleiverudhagen som klokkemaker i begynnelsen<br />
av 1800-årene. Hans arbeider er lite kjent og har neppe hatt større<br />
omfang.<br />
Steinar Ingemundsen Helle i Veggli, født 1795, død 1867, må ansees<br />
som den fremste av klokkemakerne i Numedal. Slekten hadde<br />
vist gode anlegg for kunsthåndverk, men urmakerfaget hadde ingen<br />
tidligere befaltet seg med. Steinar Helle var født på Kittils-
240 BUSKERUD FYLKE<br />
land, kjøpte i 1825 søndre Helle og var siden gårdbruker der til sin<br />
død. 1<br />
Omkring 1812 sto han et års tid i lære hos urmakeren i Kleiverudhagen,<br />
senere drev han selv håndverket i en årrekke. Han har<br />
laget 223 slagklokker foruten en del enklere ur uten slag. Ved<br />
signeringen brukte han Kittilsland som etternavn inntil han kjøpte<br />
Helle og flyttet dit. Han signerte også S.K. og S.H. Klokkene er<br />
solide og omhyggelig utført. Slagurene ble betalt med 12 a 15<br />
daler. Det finnes ennå mange av dem både i og utenfor Numedalsbygdene.<br />
I Lågdalsmuseet står et par stykker (fig. 95 og 96).<br />
Knud Helle, født 1834, død 1877, sønn av Steinar Ingemundsen,<br />
syslet med samme håndverk som faren og laget en del klokker. Men<br />
mest drev han med reparasjoner.<br />
Av andre klokkemakere i bygden nevnes Knud Knudsen på<br />
Nordre Helle, død 1876, og Engebret Torsen Tveiten. Sitt kjennskap<br />
til faget hadde de begge fra Steinar Helle. Ingen av dem har laget<br />
mange klokker. Engebret Torsen dro til Amerika i 1840.<br />
l Omklokkemakerne på Helle se ogsåJohan Meyer: Numedal Il s. 58.<br />
Fig. 97. Skive fra gulvur av Halvor<br />
Nilssen, Nore. (Tegning i farger av<br />
Johan Meyer.)<br />
BUSKERUD FYLKE 241<br />
I Nore har slekten Schoue (Skoug, Skogen) drevet ldokkemakervirksomhet<br />
gjennom et langt tidsrom. Den eldste av klokkemakerne,<br />
Knud Schoue, skal være død omkring 1830. Håndverket gikk i<br />
arv til sønnen Halvor Schoue (i kirkeboken: Skogen), født 1797,<br />
død 1882, begravet i Uvdal. Far og sønn har laget et stort antall<br />
gulvur hvorav mange ennå finnes. I fagmessig henseende står de<br />
ikke særlig høyt, men de har som regel holdt seg bra og gjort god<br />
tjeneste i årenes løp.<br />
Halvor Nilssen i samme sogn har laget en del gulvur. (Fig. 97,)<br />
No. 42 signert H.N.S., finnes i Lågdalsmuseet. Det har messingskive<br />
og støpte ornamenter, men arbeidet er nokså middelmådig.<br />
Lars Stensen Flaata i Uvdal (tidl. Opdal) er den mest kjente av<br />
bygdens klokkemakere. Han var født i 1829 i Uvdal og døde i 1880<br />
på Kongsberg. Langt ute var han i slekt med en av urmakerne på<br />
Helle i Veggli. Han var en sjelden dyktig klokkemaker hvis arbeider<br />
nød stor og berettiget anerkjennelse i vide kretser. Især har det<br />
gått frasagn om et enkelt av dem, et taffel ur med klokkespill som<br />
skulle være noe rent enestående i sitt slag. Her er et notat som jeg<br />
sommeren 1914 satte opp etter en jakt jeg dengang gjorde på denne<br />
klokken:<br />
«Om Lars Flaatas sangklokke gikk det rykter helt til Hallingdal.<br />
Det var begynt å danne seg myter om dette verk. Allerede i Skurdal<br />
fikk jeg teften av det og i Dagali ble det tydelig los. Nedover i<br />
Uvdalsbygden gikk sporene snart hit, snart dit. Til sist bar det inn<br />
i en liten sidegren fra alfarveien, og der sto jeg omsider ansikt til<br />
ansikt med klenodiet. Det var et taffelur med klokkespill for 5<br />
melodier. Musikkverket hadde 12 klokker og 24 hammere, et helt<br />
løft av messing og et maskineri så innviklet at det måtte stå respekt<br />
av mesterens arbeid og hans tenksomhet.<br />
Mens vi studerte verket kom vi i tanker om å oppspore urets<br />
avstamning. Før kvelden falt på, hadde vi støvet opp originalen, et<br />
fint by-arbeid fra slutten av 1700-årene.»<br />
Det finnes også andre klokker etter Lars Flaata, men uten klokkespill.<br />
I 1857 slo han seg ned i Kongsberg som urmaker og ble<br />
siden boende der.
BUSKERUD FYLKE<br />
Fig . 98. Gulvur av Anders Drolsum, Modum. Første<br />
halvdel av 1700-årene.<br />
KLOKKEKASSER I NUMEDAL<br />
Selv om Numedal kom sent med i utviklingen på mange områder,<br />
har dalen fra gammel tid hatt dyktige håndverkere når det gjelder<br />
trearbeid og også fremtredende rosemalere.<br />
Sebjørn Halvorsen, «Kvenndølingen», var en av de mest kjente<br />
blant dalens kunstsnekkere og malere. Han tilhørte Kravik-<br />
BUSK ERU D FYLKE 243<br />
slekten i Nore som gjennom mange slektledd har talt fremtredende<br />
byggmestre og finsnekkere. Sebjørn Halvorsen var født i 1786.<br />
Han eiet en mindre gård, Kverndalen, og bodde der til sin død i<br />
1875. Man kjenner flere fine klokkekasser som er snekret og malt<br />
av ham. Grunntypen er den brede engelske fra slutten av 1700årene,<br />
men ornamentikken ligger nærmest opp til empiren.<br />
Overstykket har momenter fra rokokkoen. En av kassene står på<br />
Kverndalen. Den bærer årstallet 1870. En annen finnes på Helle i<br />
Veggli.<br />
Ole Siursen Rostad i Rollag skal ha laget ganske vakre klokkekasser<br />
og enkelte klokkeskap. Han døde i 1876.<br />
Peder Sebjørnsen Helle-eiet arbeidet mest i Veggli. Han var født i<br />
1795 og utvandret til Amerika i 1842. Lågdalsmuseet har et klokkeskap<br />
av ham. Skapet er malt av Kittil Olsen Haukjern , den mest<br />
kjente av malerne i Sør-Numedal. Han var født i 1774 og døde i<br />
1859. Urverket er signert S.H. (Steinar Helle) No. 144.<br />
Fig. 98 viser en klokkekasse fra Lyngdal, en av de nedre bygder.<br />
Uret er laget av Anders Drolsum, Modum, født i første halvdel av<br />
1700-årene (s. 232). Professor Johan Meyer (i Numedal Il. s. 380)<br />
antar at kassen må være malt i tiden 1790-1800 av Kittil Haukjem.<br />
Ordfører Herbr. Bjørkesett i Lyngdal meddeler imidlertid at det<br />
inne i klokkekassen er malt årstallet 1781. Da kan klokken ikke<br />
være malt av Kittil Haukjern som var født i 1774. Derimot finner<br />
Bjørkesett at det er meget som taler for at kassen er malt av« kongsbergmalerem><br />
som har etterlatt seg så mange arbeider i Numedal og<br />
som er omtalt i Johan Meyers verk. - Klokken står nå på Påls-Gjerde<br />
i Lyngdal.<br />
SANDSVÆR<br />
var heldigere stillet enn Numedal i flere henseender. De dyrkbare<br />
arealer var større og vilkårene for avsetning av bygdens produkter<br />
gunstigere. Veien fra Larvik-traktene løp gjennom bygden like til<br />
Kongsberg. Derfra ble den store hovedvei til Drammen og Christiania<br />
bygget etter at driften av grubene var kommet i gang. Ut i<br />
1700-årene var prestegjeldet nådd ganske langt i kultur og velstand.<br />
Det var ikke bare jorden og skogen som ga inntekter, man-
244 BUSKERUD FYLKE<br />
ge drev med husflid og hjemmeindustri og driftig ungdom dro<br />
ofte til byene for å skaffe seg fagkunnskap. 1 Herom beretter prost<br />
Klem i en beskrivelse (utrykt) av 1796 fra Sandsvær: «Mandkiønnet<br />
giver de priseligste, næsten utænkelige, Tegn frae sig paa<br />
Opfindelses og Hændigheds Evner, uden Haandledning af øvede<br />
Kunstnere, uden saae, at een og anden kunde giøre et selv-giort<br />
Ærinde hos een Kiøbstads Haandværks Mand eller Kunstner for at<br />
stieie sig Kunst-Greb, Handlaug eller Modeller og Redskaber, saae<br />
under Nysgierrigheds Skin udfritte Blandinger eller Behandlinger<br />
af visse Materialier, det Kneb er bleven saa gangbart og kiendeligt,<br />
at Dem stundom negtes Indgang til Haandverkeres og Kunstneres<br />
Værksteder».<br />
Det fantes mange dyktige håndverkere i bygden, særlig et stort<br />
antall smeder, gjørtlere og klokkestøpere. Det falt derfor naturlig<br />
at folk også tok seg til å lage klokker.<br />
Ingen av fylkets øvrige prestegjeld har hatt så stor urindustri<br />
som Sandsvær. De fleste og dyktigste klokkemakere holdt til i<br />
Eftelød hovedsogn. I Hedenstad, nærmest inn til Kongsberg, var<br />
det praktisk talt ingen. Formodentlig har plakaten av 1781 hatt sin<br />
virkning der.<br />
Blant Sandsvær-urene er det flere typer. Variasjoner i verket, i<br />
skivenes utstyr og visernes mønster m.m. vitner om at det dreier<br />
seg om former av forskjellige aldre. Men felles for alle bedre ur i<br />
prestegjeldet er det at de bærer engelsk stilpreg.<br />
Eftelød. Halvor Lindem, antagelig født i slutten av 1600-årene,<br />
har laget de eldste klokker vi hittil kjenner fra disse distrikter. Han<br />
tilhørte en gammel og velstående bondeslekt som har fostret mange<br />
dyktige og ansette medlemmer. Det ser ut til at han var det<br />
sorte får i familien, for et skifte av 1743 nevner at han «for nogle<br />
Aar siden formedelst Forseelser er dømt Fredløs, saa Mand icke<br />
ve ed hvor hand opholder sig». Senere er han kommet tilbake til<br />
bygden for kortere eller lengre tid, men i dødslistene for Sandsvær<br />
finnes hans navn ikke.<br />
Flere forhold tyder på at Halvor Lindem begynte som klokkemaker<br />
omtrent ved de tider da Amond Smebyh på Toten tok opp<br />
'T. O. Gran: Sandsværs saga. Kra. 1913. VIII. s. 169, 194, 228. Prost Klems utrykte<br />
beskrivelse av Sandsvær. 1796. S. 367 o.f. J. Kraft: Beskrivelse over Kongeriget <strong>Norge</strong>.<br />
Chra. 1882. S. 528.<br />
BUSKERUD FYLK E 245<br />
håndverket. Et av Lindems gulvur, et vakkert åttedagers verk med<br />
messingskive, bærer innskriften: Halvor Lindem AO 1757. Tinnringen<br />
er fint gravert med kvart-time som minste intervall. Viserne<br />
er pent skåret, pillarene dreiet og profilert, men utført av jern.<br />
Det er lett å se at klokkemakeren har vært øvet og kyndig i metallarbeid,<br />
men nærmest autodidakt i urmakerkunsten.<br />
Hans brorsønn, BaUzar Hansen Lindem, født 1730 på gården Lindum,<br />
død 1805, var gårdbruker, smed, gjørtler og klokkemaker.<br />
Prosten Klem gir ham følgende attest: «Iblandt Kunstnere udmerker<br />
sig agtværdige Landmand Baltzar Bøe i at giøre Stue-Uhrer,<br />
der kunne sættes i Ligning med udenlandske og overstige dem i<br />
sin aarlige nøiagtige Gang. Som i at giøre Metal-Klokker og adskillige<br />
Sorter Klokkespil til Kiøre-Vinter-Sehle-Tøi; saa og kunstmæssig<br />
poleret Arbeyde i Staal og Messing, icke at regne hans<br />
Hændighed i hvad der regnes til Land-Brug-Redskaben>.<br />
Om Baltzar Lindems tidligste befatning med klokkemakervirksomheten<br />
kan bygdetradisjonen berette følgende: 1<br />
En innflytter i bygden hadde et engelsk ur som trengte reparasjon.<br />
Da det ikke var noen urmaker i prestegjeldet som kunne sette<br />
uret i stand, henvendte han seg til Baltzar Lindem som var kjent<br />
som en meget hendig mann. Denne tok imot uret og lovet å gjøre<br />
sitt beste. Etter et halvt års forløp sendte han det tilbake i god<br />
stand. Men i mellomtiden hadde han gjort en modell av eiketre av<br />
det engelske ur, innvendig som utvendig, hjul for hjul. Etter denne<br />
modell begynte han så å gjøre ur av metall.<br />
Hans klokker som er helt forskjellige fra onkelens, er lett kjennelige<br />
på utstyret. Messingskivene og viserne er store, tallringene<br />
brede og håndfritt gravert og ornamentene har gjerne rokokkomotiver.<br />
Under visersentret finnes en tinnplate med navnet Engeland<br />
eller Bøe. Verkene er meget gode og holdbare, fortanningen engelsk.<br />
En av hans klokker har sin plass i stortingskorridoren.<br />
Lindem var lenge bosatt på gården Engeland, men solgte siden<br />
eiendommen og flyttet til Bø.<br />
Den klokketype som Baltzar Lindem innførte har hatt atskillig<br />
utbredelse også utenfor Sandsvær, særlig i Vestfold. Hans kunst<br />
ble tatt opp av flere i bygden, i første rekke av hans to sønner.<br />
Mest kjent av disse er Morten Baltzersen Bø, født 1778, død 1836.<br />
l A. Chr. Bang: Fortegnelse over ældre norske urmagere især bondeurrnagere. Kra. 1910.
246 BUSK ERUD FYL K E<br />
Hans klokker likner farens både i utseende og kvalitet. Også den<br />
yngste sønn Peder Bø leverte bra arbeid. Han var født 1781 og døde<br />
i 1857.<br />
Thorbjørn Larsen Norlien (Naarlia), født 1739, død 1812, var den<br />
dyktigste av Baltzar Lindems elever. Hans verk er jevngode med<br />
mesterens, om ikke bedre, men skivene holder ikke alltid mål.<br />
Han kjøpte i 1769 gården Engeland. Der slo han seg ned og ofret<br />
seg helt for urmakerarbeidet. I en innberetning heter det at han<br />
«med sin kunst tillagde sig Velstand uden Jordbrug». Også hans<br />
sønn Lars Thorbjørnsen var urmaker.<br />
Knud Svendsen laget gode og solide ur helt i stil og utførelse som<br />
urene til Baltzar Lindem. Under visersentret står gjerne en tinnplate<br />
med innskriften: London (etternavnet på en liten plass i bygden).<br />
Se også under Eiker s. 232.<br />
Fra annekset Tuft kjennes klokkemakeren Hans Vesterud, bosatt i<br />
strøket nær Hvittingfoss. Vi har ikke truffet på mange av hans<br />
arbeider, men det serut til at han har vært dyktig i sitt fag.<br />
De foran nevnte klokkemakere må ansees som de dyktigste i distriktet.<br />
Forøvrig kan nevnes:<br />
Lars Johnsen Lindem, Simen Kieldsen Gunnes (omtalt i 1801 som støper<br />
og gårdbruker), Peder Pedersen Hørtvedt (bosatt i Myra under<br />
0ien), samt Peder Pedersen Aas (muligens identisk med den foregående?).<br />
VESTFOLD FYLKE<br />
TØNSBERG<br />
Byen var i middelalderen en av de største og viktigste i landet. I sin<br />
velmaktstid hadde den 7 kirker og klostre, hospital, kongsgård og<br />
befestet kastell.<br />
For lov og orden gjaldt Magnus Lagabøters bylov. Det var fast<br />
gangvakt om natten og støpulsvakt ble holdt i Lavranskirkens<br />
høye frittstående tårn. Når det var fare på ferde eller når lagmannen<br />
gikk til retten, skulle det ringes med den store klokken som<br />
tilhørte St. <strong>Olav</strong>s gilde. Klokken hang i Lavranskirken som lå nær<br />
gildehuset.<br />
I Hansa-tiden og reformasjonstiden gikk byen sterkt tilbake i<br />
økonomisk utvikling. Ved den store brann i 1536 ble praktisk talt<br />
hele byen lagt i aske. Av kirkene ble Vår Frue og Lavranskirken<br />
bibeholdt.<br />
Det var et lite og fattig borgerskap som holdt til i Tønsberg etter<br />
brannen. I byens gamle lovbok har lagmann Peder Andersen<br />
(1534-59) bl.a. notert følgende: «Item then time klocke kom han och<br />
paa gangh och lagde then første penningh til ath betale henne met».<br />
Det er interessant å konstatere at lagmannen i de tunge tider som da<br />
hersket i byen fikk satt igjennom innkjøpet av et seierverk. Dette<br />
kunne kanskje tyde på at det fantes en tradisjon her, eller m .a.o. at<br />
byen hadde et tåmur allerede før reformasjonen. En slik formodning<br />
er ikke urimelig i betraktning av Tønsbergs nære forbindelse<br />
med de tyske byer den gang. 1 Men selv om man regner med det nye<br />
verk, blir dette aven meget høy alder etter norske forhold.<br />
Antagelig er det Peder Andersens ur kirkeregnskapene for Vår<br />
Frue kirke omtaler i 1656/57: «Udlagt och betald til den Vrmager,<br />
der vahr paa Sæmb, for Seier Verchit udi Kiercken at forfærdige,<br />
som meegit brøstfeldig vahr, Pendinge 40 RdJ.,>. Kort etter ble uret<br />
10m byen Rostock vet man at den hadde et offentlig ur mo t slutten av 1300-årene.<br />
Lubeck nevnes ett i 1384 og flere i 1400-tallet. Se forøvrig om Oslo domkirke.
248 VESTFOLD FYLKE<br />
reparert på nytt, men i 1666 var det atter i skrøpelig stand og ble<br />
«derfor vid Smiden forfærdigeb>. Ennå klarte man å holde liv i det<br />
en tid fremover: «Anno 1676 har Sahlig Michel Paulsen Smed efter<br />
Permission oprydet et Støcke Jord udenfor Byen til en Løcke. Samme<br />
Sahlig Mand fik denne TilladeIse formedels hans flittige Opvartning<br />
med Seiervercked i Kiercken».<br />
I 1693 ble et nytt kirkeur innkjøpt i Liibeck for 206 rdl.<br />
En solskive til å stille uret etter nevnes i regnskaper fra 1680årene.<br />
Urmakeriet har spilt liten rolle blant de stedlige håndverk. I hele<br />
tidsrommet inntil 1870 kjenner vi bare noen ganske få klokker som<br />
er laget i Tønsberg. 1 Guldbrand Sienlen som levet i Tønsberg i<br />
begynnelsen av 1700-tallet har laget et gulvur som står på Sandefjord<br />
Bymuseum. Det bærer årstallet 1736. Verket er av jern med<br />
Emkelte deler av messing. Opptrekket av ur og slagverk går over<br />
samme hovedhjul med felles lodd. Uret har bare en viser (timeviser).<br />
Kassen som er helt engelsk i sin form er sterkt renessansepreget.<br />
2<br />
I Tønsberg Rådhus, Gunnarsbø, står et gulvur laget av Hans Georgen<br />
Gurtler, Tønsberg 1760. Urskiven er av messing med timering<br />
og ornamenter av tinn. Verket er av middels kvalitet. Kassen som er<br />
datert 1766 har gode proporsjoner av gammel type. Den er rikt<br />
dekorert med malte blomster, slotts bygninger m. m.<br />
11801 nevner folketellingen H. Chr. Larsen som urmaker og herberger.<br />
Om Wincenl Holter født 1784, død 1863, se under Drammen.<br />
LARVIK<br />
Opprinnelig var Larvik ladeplass under Tønsberg og bare denne<br />
bys innbyggere kunne drive handel i Larvik. Bebyggelsen lå omkring<br />
den gamle gård Fritsø og var nærmest tilbehør til herregården<br />
3 som var av sentral betydning for stedet ved sin trelastutførsel<br />
og jernverkets virksomhet. I 1671 fikk Larvik kjøpstadsrettigheter.<br />
lOSe. Alb. Johnsen: Tønsbergs Historie Il s. 378.<br />
2 Johan Knap : Det gamle stueUf. Oslo 1964 .<br />
3 Oscar Albert Johllsen, A. St. Langeland og C .c. Wasberg: Larviks historie (3b., 1923-56).<br />
VESTFOLD FYLK E<br />
Fig. 99. Jemudra første halvdel av 1600-årene. (Larvik Museum.)<br />
/<br />
-=-<br />
Da grevskapet Laurvik ble opprettet i 1679 for stattholder Ulrik<br />
Frederik Gyldenløve, ble dennes residens lagt til Larvik. Samtidig<br />
kjøpte han bedriftene og de store eiendommer som tilhørte Fritsøgodseierne.<br />
Gjennom det nevnte og det følgende århundre fikk<br />
Larvik sitt preg av det liv og den trafikk som fulgte med den<br />
grevelige residens. Ved <strong>Norge</strong>s adskillelse fra Danmark beholdt<br />
den danske konge eiendomsretten til Fritsøgodset. 11817 ble godset<br />
overtatt av 4 Larviks-borgere og i 1835 av slekten Treschow .<br />
Innbyggerantallet var i 1801 ca. 2400 og i 1855 ca. 5000.<br />
Byens nåværende hovedkirke ble innviet i 1677. Sitt tårn fikk den<br />
først i 1761. Ved den leilighet nevnes også seierverket med sine<br />
skiver som Hans Koch i Fredriksvern skulle male og utsmykke. Han<br />
brukte 56 bøker med bladgull til sifrene på hver av dem.<br />
Lenge før den tid fantes det utenlandske ur blant privatfolk i Larvik<br />
og omliggende distrikter. Dette var naturlig nok, for frem-
250 VESTFOLD FYLKE<br />
tredende adelsslekter, rikfolk og embetsmenn med utenlandsk avstamning<br />
hadde vært bosatt der og stedets eksport hadde ført til<br />
kontakt med de større handelsbyer i nord-Europa.<br />
Et stort hylleur fra første halvdel av 1600-årene er bevart til våre<br />
dager og finnes nå i Larvik Museum. (Fig. 99.) Hele hjulverket og<br />
den øvrige innretning i det opprinnelige ur er av jern. I tiden<br />
omkring 1700 er det ombygget en del og har fått pendelgang,<br />
minuttverk og timering. Skiven er firkantet med tinnornamenter i<br />
hjørnene. Feltet innenfor tallringen er dekket aven messingplate<br />
med graverte ranker. Uret er dansk eller tysk. Til museet er det<br />
kommet inn fra landdistriktet.<br />
Innførte ur omtales også i en rekke fortegnelser. Således nevnes i<br />
en skifteforretning av 1675 «et Engelsk Messing Seierwerch med<br />
Klockehuset til». Det er her sannsynligvis tale om et lanterneur<br />
(lantern clock).<br />
Av engelske ur finnes det ikke få i omegnen. Noen med utstyr og<br />
konstruksjoner av de eldre typer, andre med fine verk fra 1700årene.<br />
Også hollandske ur har forekommet. En god del har vel<br />
opprinnelig hørt hjemme i eller ved Larvik.<br />
Blant håndverkerne i byen nevnes ingen klokkemaker hverken i<br />
1600-årene eller i manntallslistene fra 1743 . Et par fra noe senere tid<br />
kjenner man fra deres arbeider.<br />
«Lars Uhrmager, 'Larwigen» har laget atskillige gulvur, men de er<br />
alle av temmelig simpelt arbeid.<br />
Andreas Andersen Kiær som bodde i Larvik en tid før århundreskiftet,<br />
har derimot vært en mester med full faglig utdannelse og<br />
kyndighet. Et stort antall gode gulvur, både av finere og enklere<br />
typer, bærer hans signatur. Andreas Kiær var av dansk slekt. Han<br />
døde i Risør i 1800.<br />
ST A VERN (Fredriksvern)<br />
Marinens verft og hovedstasjon holdt til her fra 1750 til 1850, og<br />
sjøkrigsskolen til 1864.<br />
Kirken på stedet ble innviet i 1756. (Fig. 100). Den har ennå beholdt<br />
meget av sitt elegante utstyr fra orlogsstasjonens dager. Blant<br />
VE ST FOLD FY LKE<br />
Fig. 100. Stavern kirke. Fig. 101. Uret inne i Stavern kirke.<br />
annet har den et ur som viser tiden ute og inne. Det er signert Peter<br />
Mathiesen , Copenhagen 1757. Over inngangsdøren står en stor tallskive<br />
med timeviser. Før har det også vært slike på sidefløyene .<br />
Oppe under taket inne i kirken henger en horisontal tallring med<br />
kronet overbygg. Under den vandrer en engel, en hvitmalt trefigur<br />
som angir tiden med utstrakt hånd. - Verket som står på kirkeloftet,<br />
driver både engelen og viseren utendørs. (Fig. 101.)<br />
LANDDISTRIKTENE<br />
På krongodset Sem hvor lensherren til Tunsberg len hadde sin<br />
residens, var det allerede omkring 1650 såvidt meget å gjøre i<br />
urmakerfaget at en mann av yrket har oppholdt seg der.<br />
Men det fantes også seierverk annetsteds i bygdene. I 1668 ble<br />
det holdt skifte i Andebu hos sogneprest Christian Dop, en rik<br />
mann og stor jordgodsbesitter. Der nevnes «Et lidet Sølv Seyer-
252 VESTFOLD FYLKE<br />
verk oc en Aquavit Kande». Det gikk jo lang tid før ur og andre<br />
moderne saker ble alminnelig på landsbygden (med akevitten<br />
gikk det fortere), men en kan da fra samme århundre treffe på flere<br />
oppgaver over rikt utstyrte hjem hvor det fantes seierverk, musikkinstrumenter,<br />
portretter på veggene osv. Dette gjelder f.eks. i<br />
Sandar prestegjeld, et velstillet kystområde med en liten kjerne av<br />
bebyggelse. I arkivsaker fra de øvrige kystdistrikter er det av og til<br />
nevnt seierverk, mest engelske, fra begynnelsen av 1700-årene og<br />
videre utover.<br />
Etter tidens forhold har således landdistriktene i Vestfold vært<br />
ganske vel utstyrt med klokker og ennå er det mange å se omkring i<br />
bygdene. Noen stammer fra kondisjonerte hus, andre har sjøfolk<br />
ført med seg hjem og en del er kjøpt av farende selgere eller på<br />
markedene. Det finnes engelske verk, enkelte hollandske og en del<br />
bornholmere og schwarzwalderur. Av norske gulvur er en god del<br />
fra Sandsvær og Toten. Mesteparten av disse er kjøpt eller bestilt på<br />
Kongsberg marked. Dit var det jo årlig søkning fra de fleste gårder i<br />
Vestfold. Hertil kommer da ur av fylkets egen produksjon.<br />
Noen type som er særegen for Vestfold eller de enkelte distrikter,<br />
kan ikke påvises. Mange urmakere har tatt gulvur fra Sandsvær<br />
eller Toten til mønster. Andre har hatt utenlandske, særlig engelske<br />
som forbilde. En urmaker fra Sandar har gjennom et langt tidsrom<br />
laget klokker av ren Bomholmtype, ovenikjøpet aven eldre form.<br />
Men det må tilføyes at han selv var født og utdannet i Bornholm.<br />
Noen stor produksjon av klokker har Vestfold fylke ikke hatt. Sjøfarten<br />
ga arbeid for så mange hender at folk uten gårdsbruk hadde<br />
lettere for å skaffe seg beskjeftigelse enn tilfelle var i innlandsbygdene.<br />
Dessuten var det god tilgang på klokker utenfra, både norske<br />
og utenlandske. 1<br />
Fra Lardal må særlig nevnes Amund Jacobsen, født 1787, død 1857.<br />
Han hadde først en mindre eiendom, Siljulien, hvor hans eldre<br />
gulvur er laget. I 1829 kjøpte han gården Nedre Hanevol og drev<br />
siden denne til han tok føderåd.<br />
Han var en dyktig og forstandig mann, hendig og dypt interessert<br />
i sitt fag. Gulvurene, han laget omkring 100, er gjennomgående<br />
av Sandsvær-typen. De dyrere har tallskive av messing. Gårdsnav-<br />
l Urmaker Carl Moe, Tønsberg, født i 1864, har gitt meg en rekke av de opplysninger som<br />
er inntatt i avsnittetom landsunnakeme i Vestfold.<br />
VESTFOLD FYLKE<br />
Fig. 102. Skive fra gulv ur nr. 17 av Søren Høg, Sandar. Fig. 103. Solskiven på Tjølling kirke.<br />
Anno 1696.<br />
net Siljulien eller Hanevol er gravert på en tinnplate over datumgluggen.<br />
Verkene er solide og ganske bra. De fleste av hans klokker<br />
finnes i Lardal.<br />
Anders Olsen Moe døde i 1880, 99 år gammel. Han var brillemaker,<br />
klokkemaker og forskjellig annet. Han skal ha laget ganske<br />
gode gulvur.<br />
Fra Våle kjennes Rasmus Olsen Berg, født 1770, død ca. 1840.<br />
Han var gårdbruker, men gjorde en god del klokker til tross for at<br />
hans verktøy var temmelig primitivt. Tennene saget han etter gamle<br />
hjul som han satte i benken sammen med arbeidsstykket. Resultatet<br />
ble deretter.<br />
Christen Berg, født 1800, død 1864, leverte nokså bra verk.<br />
I Andebu har gårdbruker Lars Christophersen Skir land (Skjelland)<br />
laget en del klokker. Han var en aktet mann i bygden, valgmann til<br />
Stortinget i 1814 m.m., men hans virksomhet på urmakeriets område<br />
fortjener ingen særlig omtale.<br />
Sem prestegjeld hadde derimot en dyktig mester i Borger Riise,<br />
født 1749, død 1836. Han kom fra gården Fadum, men bykslet siden
254 VESTFOLD FYLK E<br />
Rise i samme prestegjeld og bodde der sin meste tid. I 1820 flyttet<br />
han til sin eldste sønn på Sverstad hvor han senere holdt til. Som<br />
klokke maker raker han høyere enn alle de som er nevnt i det<br />
foranstående. Hans ur er gode og utmerket seg ved vakre skiver<br />
med finstøpte messingornamenter. De slekter på arbeider av Baltzar<br />
Bøe, Sandsvær.<br />
Mest kjent er han som klokkestøper. Av hans kirkeklokker kjennes<br />
18 stykker, levert i årene 1796-1819. Den eldste og minste på ca.<br />
110 kg henger i Ramnes kirke. Størst er klokken på Nøtterøy med en<br />
vekt på 350 kg. Ellers har han levert til kirken i Borre, Våle, Eftelød,<br />
Kråkerøy, Idd, Våler, Furuset m.fl. , likeså til Moss, Kragerø og<br />
Flekkefjord. '<br />
Et ur fra Tjøme med signaturen Halvor Larsen Hullebach (Hulebakk)<br />
er datert 1761. Verket har jernskive, jernplater og ornamenter<br />
av bly. Det er grovt utført.<br />
Fra Sandar må særlig nevnes Søren Høg fra Rø Sogn, Bornholm.<br />
Han kom til <strong>Norge</strong> under den livlige skipstrafikk som fant sted<br />
mellom vårt land, Danmark og 0stersjø-landene i slutten av 1700årene.<br />
Søren Høg var bosatt på Haughem hvor han fortsatte med å drive<br />
urrnakeri, et håndverk som han hadde lært hjemme i Danmark.<br />
Han har levert et betydelig antall klokker av eldre bornholm type.<br />
Mange av dem finnes ennå. De er som regel nummererte (fig. 102)<br />
og enkelte bærer årstall, således nr. 18 (1784), nr. 32 (1788). Det<br />
høyeste kjente nummer er 83. Tallskivene er av jern, ofte rødmalte,<br />
tinnringene brede og flott gravert, viserne er av messing, store,<br />
men pent utført. Verkene er solide og omhyggelig gjort, ofte forsynt<br />
med datumglugge. Urmakeren signerte dels med fullt navn, dels<br />
med initialene S.H. Dansk Folkemuseum, København, har en av<br />
hans klokker signert Søren Høg No. 2.<br />
Oppe under taket på Tjøllings middelalderkirke står en solskive<br />
med påskrift: Jonny Orse. Anno 1696.19. January, (fig. 103).<br />
1 Hans sønner Anders og Knud Ri ise drev klokkestøpning ved siden av gårdsbruket.<br />
Sønnesønnen Nils Knudsen Dahl fortsatte etter dem til 1845. Aret etter ble håndverket tatt<br />
opp av Ole O lsen på gården Nauen i nærheten av Ri se.<br />
TELEMARK FYLKE<br />
SKIEN'<br />
Sagbruksdrift, trelasteksport og skipsfart har ned gjennom tidene<br />
vært de viktigste næringsveier her som i de fleste kyst sted ene på<br />
disse kanter. - Gjennom 1700-årene hadde byen mange vanskeligheter<br />
å kjempe med og ble dessuten herjet av store ildsvåder.<br />
Innbyggerantallet var i 1690 ca. 2400, men sank deretter sterkt og<br />
hadde 100 år senere omkring 1900. I 1855 var tallet ca. 4000.<br />
De fleste av de utenlandske ur som i eldre tid er kommet til velstående<br />
hus er gått tapt. Hos den jevne borger har ur ikke vært<br />
alminnelige, hverken på 1600-tallet eller i begynnelsen av det følgende<br />
århundre. I en inventarfortegnelse av 1715 fra rådmann Gert<br />
Hansens hjem takseres et engelsk slagur til 20 riksdaler, et ganske<br />
stort beløp i de dager. Av sannur er det kommet mange til byen,<br />
men de fleste har vel vært til skipsbruk. Blant importvarer i 1696<br />
finner en oppført «5 Dosin Thimeglas».<br />
Byen har hatt 4 håndverkslaug. I 1850 var bare smedelauget tilbake.<br />
Den første urmaker vi vet om, nevnes i 1694. I det år ble det holdt<br />
skifte etter Michel Nicolayson Seyermager «i hans efterladte Huus<br />
paa Taterbachen». Det var ikke stort igjen etter ham, men han<br />
hadde gjort hva han kunne for sine barn. Den eldste av dem, hr.<br />
Daniel Michelsson Wolf var sogneprest i Seljord på den tid.<br />
Skiens skattemanntall for 1712-13 nevner ingen urmakere. Men<br />
av smede laugets syv medlemmer kan det ha vært en eller annen<br />
som også arbeidet i urmakerfaget. Det heter da også i byens budget<br />
for 1720: «Claus Smed som sedvanlig, saafremt han oppasser Werchet<br />
(d. v.s. kirkeuret) forsvarlig, nyder 20 Rdl.»<br />
Om håndverksforholdene i byen feller kapellanen i Seljord føl-<br />
'es Schilbred: Borgerbok for Skien (1956). Skiens historie (2b.1958) . I.A. Sch neider: Fra<br />
det gamle Skien. Skien 1914-24 (3b.).
256 TELEMARK FYLKE<br />
gende hårdhendte dom i 1786: «Kun gandske faa Haandværksmænd<br />
forstaae sin Profession, da de fleste ere henfaldne til Drukkenskab,<br />
altsaa uduelige til at oplære nogen, hvortil Aarsagen<br />
bliver i Almindelighed den Foragt, hvormed Haandværksstanden<br />
begegnes, som dog burde hærdes og haandhæves». Blant de<br />
«gandske faa» maa vel urmakerne ha vært, for det er i alle fall sikkert<br />
nok at det har forekommet dyktige mestre av faget i årene 1770 og<br />
1800.<br />
Hans Lollich nevnes fra en noe tidligere periode, nemlig 1734-60. I<br />
1753 tok han også borgerskap som gullsmed.<br />
Jørgen Otto Schrøder fikk i 1771 Kgl. bevilling som urmaker i<br />
Skien. En attest fra 1770 viser at han sto i smedelauget. Siden flyttet<br />
han til hovedstaden og ble opptatt i lauget der. Han ble begravet i<br />
1773.<br />
Claus Claussen var født i 1751 og døde etter århundreskiftet. Forhandlingsprotokollen<br />
for smedelauget i Christiania beretter at urmaker<br />
og laugsmester Christopher Lund i 1774 fremla en klage over<br />
svennen Claus Clausen som var kommet til ham fra Skien. Svennen<br />
hadde fått en kraftig oppstrammer for etterlatenhet og forsømmelighet<br />
og var senere løpt sin vei fra tjenesten. Mesteren erklærte for<br />
lauget «at Svenden efter saadant Forhold icke længer skulde slaae et<br />
Slag hos ham», og laugspatronen deciderte: «Cl. Clausen bøder for<br />
Opsætsighed til Laugets Fattigkasse 2 Ort, og Mesteren slipper at<br />
tage ham igjen». Svennen dro hjem til Skien. Ruller fra byens<br />
borgerskap (1788) og «Det borgerlige Forsvar» (1801) omtaler ham<br />
som bo sittende urmaker. Hans etterlatte arbeider viser at han er<br />
blitt en habil mester. Forøvrig bør det nevnes at enkelte av hans<br />
gulvur med hans signatur muligens kan ha vært innført fra utlandet.<br />
Et gulvur hvis skive er signert Claus Clausen, Scheen, står på<br />
Fylkesmuseet for Telemark og Grenland (men verket bærer merket<br />
Osborne).<br />
Lauritz Kaltenbach, født 1764, nevnes som urmaker ved folketellingen<br />
1801.<br />
Ole Lie tok borgerskap i faget i 1825. Han har laget en del gode<br />
gulvur med måneverk.<br />
Isach Isachsen løste borgerbrev som urmaker i 1835.<br />
I magistratens register over borgerbrev før utgangen av laugstiden,<br />
finnes ikke oppført andre urmakere enn de to sistnevnte.<br />
PORSGRUNN<br />
Porsgrunn som hadde vært ladested, senere kjøpstad under Skien<br />
ble i 1842 selvstendig kjøpstad. Et stykke ut i 1700-årene var stedet i<br />
sterk fremgang, innbyggerantallet i 1800 lå endog nær opp til<br />
Skiens. Det er derfor ikke å undres over at en driftig urmaker, Jens<br />
Aalborg, slo seg ned'der. Han har laget mange fine og vakre gulvur<br />
og taffelur. Flere av dem finnes ennå, således ett i Fylkesmuseet for<br />
Telemark og Grenland. Arbeidet tyder på at mesteren har fått sin<br />
utdannelse i Danmark. Jens Aalborg døde i 1788.<br />
Flere av de gulvur som ennå eksisterer fra tiden omkring 1800,<br />
har meget stilfulle og vel utførte kasser i Chippendale-mønster.<br />
Materialet er gjennomgående av norske tresorter, og kassene<br />
utvilsomt av norskt arbeid. Justisråd Christen Pram som i 1805<br />
besøkte Porsgrunn for å avgi offisiell inn beretning om stedets<br />
økonomiske forhold, uttaler at Porsgrunn hadde et par snekkere,<br />
Watner og Glose, «hvis Meubler sættes uden at staae tilbage ved<br />
Siden af de berømte engelske Haandværkeres». Sannsynligvis er<br />
de bedre klokkekasser laget av dem.<br />
BREVIK<br />
Brevik var i eldre tid en uthavn under Skien og en viktig utførselshavn<br />
for trelast. Stedet ble kjøpstad i 1845. I 1761 ble Brevik herjet av<br />
en brann som praktisk talt la byen i aske.<br />
Omkring 1780 fikk Nils Olsen Smed fra Hønefoss, i oppdrag å levere<br />
et tårnur (seierverk) til den nye kirken. Uret var en testamentarisk<br />
gave fra Brevik-kjøpmannen Lars Schwindt (se s. 234) . 11783<br />
fikk Jacob Halvorsen Oksum 2 rd!. for reparasjon av seierverket. Han<br />
bodde på gården Oksum i Eidanger. 1<br />
Håndverksnivået sto ikke særlig høyt i Brevik i eldre tid. Stedet<br />
var for lite til at dyktige fagutdannede håndverkere fant det regningssvarende<br />
å slå seg ned der. Så sent som i midten av 1840årene<br />
heter det i amtmannens fem-årsberetning at håndverksdrif-<br />
l c.s. Schilbred: Brevikgjennem tidene. Oslo 1946, b.1.
258 TEL EMARK FYLKE<br />
ten i Brevik i det hele må antas å stå på et lavt trinn. Noe laugsvesen<br />
fantes det ikke der. I folkeregisteret for 1801 finner man ingen<br />
urmaker.<br />
KRAGERØ<br />
Ingebrigt Reesen Mandt 1 flyttet dit ved midten av 1700-tallet. Faren<br />
var innvandret fra Holstein til Kristiansand, drev gullsmedverksted<br />
der og ble senere lensmann i Vinje.<br />
Ingebrigt Mandt var en utmerket gullsmed og dertil en habil urmaker.<br />
Han var lenge bosatt i Kragerø, men f6r meget på reiser<br />
både i <strong>Norge</strong> og utenlands for å omsette sine sølvarbeider. Etter et<br />
fall fra hesten døde han i England i 1760-årene. Under sine utenlandsreiser<br />
fikk Mandt kjennskap til den nye nyttevekst, poteten,<br />
og tok en prøve med hjem til slekten i Mo, hvor den senere ble<br />
dyrket. Han varen av de første som innførte potetavii <strong>Norge</strong>. 2<br />
Som urmaker fikk han ingen duelige etterfølgere i Kragerø. Omkring<br />
1790 forteller F. W. Thue: «Haandverkere findes her ei andre<br />
end Snedkere og Skræddere, Skoemagere og Grovsmede og alle<br />
næsten fuskere». Profesjonelle urmakere var det ingen av ved århundreskiftet<br />
og heller ikke i de følgende år en god stund utover.<br />
LANDDISTRIKTENE<br />
På landsbygden i Telemark fylke er klokkene for det meste kommet<br />
utenfra, man finner Schwarzwalderur, Moraur og ur fra Toten og<br />
Sandsvær. De fleste er antagelig kjøpt på Kongsberg marked, mens<br />
en del engelske ur har forvillet seg inn fra byene.<br />
Få klokkemakere fra landsbygden har levert arbeider av synderlig<br />
interesse. En bygdekunstner som fortjener særlig omtale er<br />
Jarand Aasmundson Rønjom (Rui) i Seljord, født 1738 på Rui i Åmots-<br />
1 «Varden», 19.-20. jan. 1914.<br />
2 Den første sikre opplysning om potetdyrking her i landet er fra 1757. Det stammer fra<br />
Tromøy ved Arendal. Muligens er det avlet poteter i Randesund ved Kristiansand ca. 10 år<br />
tidligere.<br />
TELEMARK FY L K E<br />
Fig . 104 . Gulvur av O le Gjermundsen Lauluten, Tinn, ca. 1850. (Tegning av Johan Meyer.)<br />
Fig . 105. Solskive fra Seljord, 1694 . (Nordiska Museet.)<br />
dal, død 1822 på Rønjom. Han tilhørte en av Telemarks begavete<br />
håndverks-familier og var selv den mest fremtredende innen sin<br />
slekt. Om ham beretter presten Wille i 1776: «Jarand Osmundsen<br />
Rui udmerker sig i det Mechaniske, da han uden ringeste Undervisning,<br />
kun ved Synet af et andet Stueuhr, har forfærdiget 17 paa<br />
en Tid av 10 Aar (1774-84), der alle holde Prøve med de bed ste<br />
Engelske. Han forfærdiger desuden smukke Beslag, Skydegeværer<br />
og Pistoler, og passerer derfor med Rette for den største Kunstner i<br />
hele øvre Tellemarken». - Han skal i alt ha laget ca. 30 gulvur.<br />
Senere begynte han også å arbeide i sølv, og ble den egentlige
260 TELEMARK FYLK E<br />
grunnlegger av dalens kunst på dette felt. I Åmotsdal, Vinje og<br />
Rauldal bygget han fra 1792 til 1808 en egen type av korskirker med<br />
avvalmede gavlspisser og prekestol over alteret i østre korsarm. 1<br />
Jarand laget sin første klokke etter et av William Kiplings 2 gulvur<br />
som i sin tid var kjøpt av Hjartdalspresten Lars Lind. Mange av<br />
Jarands gulvur er ennå i gang og er høyt skattet i distriktet. Hans<br />
minnesten på Åmotsdal kirkegård bærer denne innskrift:<br />
Han laga klok kor - fine ur<br />
Han bygde kyrkjor, stover, bur,<br />
Ha", smida sylv for mang ei brur,<br />
em sermerkt, evnerik natur.<br />
Fra Tinn omtales en klokkemaker, Ole Gjermundsen Lauluten, som<br />
levet ved midten av 1800-tallet. Det sies at han laget solide gulvur<br />
og at han selv snekret kassene til dem. (Fig. 104.)<br />
KLOKKEKASSER I TELEMARK<br />
Ved siden av de vanlige typer av klokkekasser finnes en særpreget<br />
form som skriver seg fra Bornholm. Disse kasser er forholdsvis<br />
små, utført i lett og elegant stil, rettlinjete og med malte eller<br />
opphøyete empire-ornamenter. Sokkelen skråner utad mot fotlisten.<br />
Hodet har flatt tak og rund åpning for skiven. På Fylkesmuseet<br />
for Telemark og Grenland står et par klokkekasser av denne type.<br />
En av dem er rødmalt med forgylling og enkelte malte blomster.<br />
Den er innført, men atskillige av samme type er laget i Grenlandsbygdene.<br />
Nordiska Museet, Stockholm, har ensalskive fra Seljord. Tallskiven<br />
er av stø;Jejern. Timetall og dele streker er nedstøpt i skiven, likeså<br />
årstallet 1694. (Fig. 105.)<br />
I S. W. Swensen: Jarand Aasmundson Rønjum. Fortidsf. Årbok 1940 5.12, 19 og 26.<br />
2 Et annet meget vakkert gulvur, av William Kipling, London , finnes på gården Baksås i<br />
Holla nær Ulefoss.<br />
AUST -AGDER FYLKE<br />
Risør, Arendal og Grimstad lå i sin tid under Kristiansand. I 1723<br />
ble de skilt ut, og de to første fikk da kjøpstadsrettigheter.<br />
Til tross for Kristiansands privilegerte stilling utviklet Arendal<br />
seg til å bli landets nest største sjøfartsby i 1699, og i tiden 1730-1800<br />
rangsjerte den aller først. Innbyggerantallet var i 1801 ca. 1700 og i<br />
1855 bort imot 4500 . Risør og Grimstad talte få innvånere, men<br />
hadde dog ganske betydelig trafikk som lasteplasser og utskipningshavner<br />
for trelast.<br />
Livet i disse samfunn fikk sitt preg av den rolle skipsfarten spilte<br />
som bindeledd med utlandet. Utenlandske varer, især møbler og<br />
annet utstyr av enhver art, ble importert i stort omfang og spredt<br />
omkring i hjemmene. Dette førte til at håndverksdriften på disse<br />
små steder fikk liten mulighet til å utvikle seg. Dertil kom at Chr. IV<br />
som et ledd i kampen mot hollendernes handelsdominans langs<br />
Agdesiden, med alle midler søkte å trekke folk fra småbyene til<br />
Kristiansand som han hadde grunnlagt i 1641.<br />
Det var da heller ikke noen særlig stor produksjon av klokker i<br />
fylket. Derimot ble det innført et betydelig antall engelske, hollandske<br />
og endel irske. De fleste var engelske, noen av dem fra<br />
slutten av 1600-årene.<br />
De eldre generasjoner av urmakere i fylkets byer var for en stor<br />
del utlendinger eller barn av dem. Få kan regnes som klokkemakere<br />
i egentlig forstand.<br />
RISØR<br />
Andreas Andersen Kiær var av dansk slekt og utdannelse. Han tok<br />
borgerskap som urmaker i Stavanger og flyttet til Risør i 1780. En<br />
tid har han også holdt til i Larvik. På hans klokker finner man<br />
stedsbetegnelse fra hver av disse byer. Han var en dyktig og drif-
VEST -AGDER FYLKE<br />
KRISTIANSAND<br />
Når handelsskipene i Nordsjøen møtte storm eller kaprere, søkte<br />
de ofte inn til «den naffnkundige HaHn Flekkerøe, hvilcken er den<br />
almindeligste Haffn i den søndre Part udi Norrige for alle Skib<br />
som i Vestersjøen siegle, hvad heller de ville øster eller vester»<br />
(Peder Claussøn i «Norriges Bescriffuelse». 1613.). Der hadde også<br />
den dansk-norske marine et samlingssted.<br />
Christian IV forsterket og utvidet det gamle forsvarsverk ved innløpet<br />
for å sikre forbindelsen med Danmark. Hans videre plan var å<br />
anlegge en kjøpstad nær ved, et sentrum for Sørlandets administrasjon<br />
, et fast utskipningssted og en importhavn. Byen skulle også<br />
danne en motvekt mot hollendernes handelsvelde i landet og bremse<br />
på deres store innkjøp av eketømmer til skipsbygning.<br />
Byen ble grunnlagt i 1641 . Den fikk store privilegier og begunstigelser<br />
med henblikk på å samle all trafikk, handel, industri og<br />
håndverksdrift i lenet. 1 Samtidig ble den en garnisonsby, fIåtestasjon,<br />
tollsted og tingsted for Agdesiden. I 1682 rykket den endog<br />
opp til stiftsstad. Stiftamtmann, biskop, domkapitel og katedralskole<br />
ble flyttet dit fra Stavanger.<br />
På den tid hadde Kristiansand ca. 1700 innbyggere. Mesteparten<br />
var fra distriktene omkring, mange fra Jylland og andre deler av<br />
Danmark og noen fra fjernere utland.<br />
Byen hadde gjennom flere perioder en livlig utenlandstrafikk, i<br />
eldre tider mest med Nederland, senere med England, videre var<br />
det stadig forbindelse med Danmark. Store kvanta korn, salt, tekstiler,<br />
bruksgjenstander m.m. kom inn over byens tollsted.<br />
1 Kristiansands privilegier var så vidtgående at de skulle synes å være helt ødeleggende<br />
for andre handelsplasser som Risør, Arendal, Grimstad, Mandal og Flekkefjord m.fl .<br />
Imidlertid ble bestemmelsene i realiteten aldri gjennomført i noe avgjørende omfang. Fra<br />
1720-årene var således byens økonomiske interesseområde faktisk innskrenket til dens<br />
naturlige oppland (Sverre Steen).<br />
VEST -AG DER FYLKE 267<br />
Krig brakte ofte oppsving i Kristiansands næringsliv. Således rådet<br />
høykonjunktur der fra ca. 1688 til 1713 under krigen mellom<br />
stormaktene ute i Europa. Omkring 1720 var folkemengden i Kristiansand<br />
steget til vel 3000, og holdt seg omtrent på samme nivå i 60<br />
år. I 1801 hadde byen 4800 innbyggere, nesten det dobbelte av<br />
Stavangers. I 1813 lå tallet på ca. 9600, sank så til 7200 i 1815 og steg<br />
siden langsomt til 9500 i 1855. 1<br />
Byens eldste kirke ble oppført i 1646. Det var en mindre bygning<br />
av tømmer. Da bispesetet ble flyttet til Kristiansand, måtte byen ha<br />
sin domkirke. Det ble en mektig og stilfull stenbygning, innviet i<br />
1696. Etter den nordiske krig da det var harde tider i andre byer,<br />
hadde Kristiansand råd til å skaffe domkirken en storklokke på<br />
1350 kg og et seierverk. Disse kom på plass i 1722 og kostet tilsammen<br />
2200 rdl. Uret var levert av Agatius Lohman i København. Det<br />
fikk dele skjebne med domkirken under den store brann som herjet<br />
byen i 1734. Etter at kirken var gjenreist skjenket dronning Sophie<br />
Magdalena 550 rdl. til «Seyerverckets Opbyggelse i Taamet» og<br />
stiftstaden fikk således et stort og godt tåmur. Det ble innkjøpt i<br />
1740 og gikk til 1880, da kirken brant påny.<br />
I eldre tid kom det mange private ur fra Holland, senere ble det<br />
mest engelske. Innen byens grenser er det nå lite igjen av slike<br />
klokker, derimot har det vært en del å finne i landdistriktene. Fra<br />
SchwarzwaId er det innført en mengde simplere ur over Kristiansand,<br />
det ser ut til at byen har vært et veritabelt depot for billige<br />
tyske ur.<br />
Den omstendighet at Kristiansand var blitt et sentrum for Sørlandets<br />
administrasjon og næringsliv førte til gunstige vilkår for håndverksdriften<br />
i byen. Mange dyktige fagfolk søkte da også dit.<br />
Allerede i 1657 hadde byen 2 laug. Smedenes var fra før 1680 og<br />
hørte til de siste som ga opp. Til sammen har det vært 7 regulære<br />
håndverkslaug på stedet, og 5 av dem eksisterte ennå ved midten<br />
av 1800-tallet. Kristiansands Museum har smedelaugets lade fra<br />
1700-årene og svennenes fra samme århundre. En fane fra 1800-tallet<br />
og en laugsprotokoll finnes også.<br />
Urmakerne var representert i Kristiansand omtrent fra byens<br />
grunnleggelse. Dette fremgår bl.a. av Frederichsholms festnings-<br />
1 Sverre Steen: Kristiansands historie. Oslo 1941.
268 VEST-AGDER FYLKE<br />
regnskaper 1658-60. 1 Her meddeler lensherren på Oddernes<br />
kongsgård, Hans Juell, våren 1659, at Mernetz, seyermager i Christiansand,<br />
har en årslønn på 24 rdl. som våpensmed på festningen<br />
og at halvdelen nå skal utbetales ham. Imidlertid har Mernetz ikke<br />
underskrevet den forelagte kvittering men brukt sitt signet ledsaget<br />
av følgende setning: «Til Weterlighed haffr Jeg mit Zegnete her<br />
wnder trøkt. Actum Christians Sand. 25 aprilis 1659».<br />
Fig. 106 viser en forstørret gjengivelse av Memetz' papirsegl. Seglet<br />
er det eldste vi kjenner fra noen urmaker her i landet. Det har<br />
også en spesiell interesse ved at figurens overdel fremstiller den<br />
gamle reguleringsinnretning, svingarmen. De svære reguleringsvekter<br />
tyder på at gravøren har hatt et tåmur i tankene.<br />
Agathy Larmand, urmaker, nevnes i 1724 i protokollen for smedelauget.<br />
Han er identisk med Agatius Lahman, som leverte domkirkens<br />
første ur. Lohman er kommet opp fra København med uret og<br />
har montert det. Siden har han slått seg ned på stedet.<br />
En rekke urmakere ved navn Heede har arbeidet i <strong>Norge</strong>, de fleste<br />
på Sørlandet, særlig i Kristiansand og Arendal. Slekten er av dansk<br />
opprinnelse. Den har lenge holdt til på Mors, den største av øyene i<br />
Limfjorden. Medlemmer av slekten er kommet til <strong>Norge</strong> til forskjellige<br />
tiderfra midten av 1700-årene.<br />
Anders Christensen Heede. Hans navn er ikke påtruffet i noen av<br />
de offentlige protokoller eller dokumenter. Han er antagelig stamfar<br />
til slekten Heede her tillands. Formodentlig har han holdt til på<br />
Sørlandet. Flere av hans gulvur er kjent. Det eldste og absolutt<br />
verdifulleste av dem jeg har sett, fant jeg hos en urmaker i Oslo i<br />
1949. På navneplaten sto: Anders Christensen Heede. 1753. Hjørneornamentene<br />
med kronete hoder (dansk type). Tallring og ornamenter<br />
av tinn, men forsølvet. Glugge med månedsnavn. Datumskive.<br />
Verket var bra og solid.<br />
Alle de hittil påtrufne verk av Anders Christensen Heede er signert<br />
med mesterens fulle navn, godt gravert. Under navnet står<br />
årstallet. De har slagskive og sørlands-platiner.<br />
Anders Andersen Heede, født 1770, død 1812 i Kristiansand. Til<br />
<strong>Norge</strong> må han være kommet noe før århundreskiftet. I 1808 søkte<br />
han borgerskap i Kristiansand og fremla da avskjedspass fra dansk<br />
militærtjeneste. Han fikk borgerbrev samme år og kunngjorde<br />
1 Flekkerø festning het Frederichsholm fra 1558.<br />
VEST -A GDER FYLK E<br />
Fig. 106. Urmaker Elias Mernetz' segl. Forstørret etter papir segl av 1659, Christiansand.<br />
Fig. 107. Profil av sørlands-platin.<br />
straks etter i stedets avis: «Da jeg nu har vundet Borgerskab i<br />
Christiansand som Uhrmager og i adskillige aar har øvet Faget her,<br />
ønsker jeg altsaa at forblive her. Jeg formoder at endel anser mig for<br />
redelig og duelig, og De som beærer mig med Deres Tillid, skal ikke<br />
ha gjort det forgieves».<br />
Niels Christian Heede født 1796 i Nykøbing på Mors, død 1869 i<br />
Kristiansand. Han var sønn av Christen Heede (født 1760, død på<br />
Mors 1812).<br />
Niels Christian Heede kom til <strong>Norge</strong> i ung alder. I Arendal gikk<br />
han i lære hos sin onkel Conrad Heede (f. 1767, d. 1871) og tok i 1816<br />
borgerskap i Kristiansand. Der holdt han et ganske stort verksted<br />
og leverte mange gode klokker av flere slag. I 1837 sees hans navn<br />
utslettet av borgerskapsprotokollen «da han erholdt borgerskab<br />
som «Høker i Flekkefjord». Om hans sønn Conrad Nielsen Heede,<br />
se under Mandal.<br />
Gunder (Targirsen) Døhl må ha arbeidet som urmaker i tiden<br />
1760-80, kanskje allerede ved midten av århundret. Skjønt flere av<br />
hans klokker bærer stedsbetegnelsen Christiansand, finnes han<br />
ikke i borgerrullene . HeiIer ikke er hans død notert i byens kirkebøker.<br />
Derimot sees hustruen begravet i 1804, 85 år gammel.
270 VEST-AG D ER FYLKE<br />
Gunder Dø hl laget store, noe primitive, men gode og solide klokker<br />
med platiner av messing. I Kristiansand og omegn har det vært<br />
mange klokker fra hans hånd.<br />
Urmaker Lund drev verksted i byen omtrent på samme tid.<br />
11780 hadde byen fått sin første avis, «Christiansandske Ugeblade»,<br />
som 10 år senere ble avløst av «Kristiansands Adresse-Kontors<br />
Efterretningen>. Her treffer man på et og annet om urmakere. Også<br />
kirkebøkene fra disse og de følgende tider gir nå og da opplysninger<br />
av interesse.<br />
En beskjeden annonse henstiller i 1786 til «de respective Indvaanere<br />
å henvende seg til Fi/ip Gefihl som losjerer hos Tore i Stranden<br />
og representerer «tvende Uhrmagere, der paa allerbedste Maade<br />
reparere Uhrverker». Gefihl var fra Schwarzwald.<br />
Fideli Di/ger og Fide/i Kern bodde i 0stbyen ved århundreskiftet.<br />
De betegnes som «Klockermagere». Begge har drevet med å lage<br />
eller selge Schwarzwalderur. Deres etternavn kj ennes fra eldre urmakerslekter<br />
i Schwarzwald.<br />
Søren Schiøtt nevnes i kirkebøkene gjennom et lengere tidsrom<br />
som urmaker. Han var født i 1729, og døde 1787 «og blev efter de<br />
høye Herrer Direktørers Ordre forundt fri Jord som fattig». En sønn<br />
av ham ervelSøren Schy dt, som i 1796 kunngjør at han «nyeligen er<br />
ankommen her til Byen, hvor jeg er barnefødt, for at søge min<br />
Lykke i Uhrmager Professionen». Han er ikke å finne i borgerboken.<br />
Johannes Mørch averterer samme år at han leverer «Klokker til<br />
forskjellige priser, Sang-Uhrer, 8 Dages Ditto og Træklokker».<br />
Han finnes ikke i borgerrullene.<br />
Julius Olsen Berg fikk borgerskap i 1797. Han døde i 1803.<br />
Sigvart (Sivert) Meier, født1765, død 1803, nevnes i kirkeboken og<br />
manntallslistene som urmaker.<br />
Ole Hansen, født 1771, fikk borgerskap som urmaker og høker i<br />
1798.<br />
Ole Gabriel Roll fra København arbeidet i Kristiansand fra århundreskiftet<br />
eller før. Hvert år annonserte han at han nå var<br />
kommet tilbake fra København, forsynt med urglass, nøkler etc.<br />
Antagelig er han furniturhandler, i hvert fall står han ikke anført i<br />
borgerrullene som urmaker.<br />
VEST - AGDE R FYLKE 271<br />
Georg Daniel Roll fikk borgerskap som urmaker i 1810. 3 år etter<br />
ble borgerbrevet
272 VEST-AGD ER FYLK E<br />
det: «En duelig og flittig Uhrmager kunde meget godt ernære sig i<br />
Mandal. Thi de 7/8 Del av Indvaanerne og de omliggende Egne have<br />
hidtil sendt deres Lommeuhre (saavel som Stueuhre) ti! England for<br />
at repareres, og knapt 1/8 part til København, nu forbyder Krigen at<br />
sende dem nogensteds.» Og Pram som kort forut hadde besøkt<br />
stedet uttaler: «Naar ens Uhr ga ar i Staae, sender man det til<br />
Edinburg».<br />
Conrad Nielsen Heede, sønn av Niels Christian Heede i Kristiansand,<br />
slo seg ned som urmaker i Mandal og senere i Kristiansand.<br />
Han var født i 1831 og døde i 1914. Han lærte håndverket hos faren<br />
og arbeidet som svenn i Danmark, England, Tyskland og Amerika.<br />
Han var som faren, meget dyktig i sitt fag.<br />
Flekkefjord 1 hadde i annen del av 1700-årene søkt om kjøpstadsprivilegier,<br />
men fikk avslag «paa det at Christiansand ikke skal<br />
medtages altfor meget». Først i 1842 ble stedet kjøpstad.<br />
Flekkefjord har i sin tid hatt livlig handelsforbindelse med Holland.<br />
Hollenderne kom dit med visse mellomrom for å handle, men<br />
noen av dem foretrakk å bli på stedet i kortere eller lengre tid. Fra<br />
sitt hjemsted førte de med seg et betydelig antall av de såkalte<br />
«klosterur». Det var malte og utstafferte hylleur med brokete tinnornamenter<br />
og figurer. Verkene hadde kjedeopptrekk, vekker og<br />
kortpendel med spindelgang. Enkelte av disse klokker kan nok ha<br />
vært fra første halvdel av 1700-årene, men mesteparten er yngre. I<br />
slutten av århundret kom det også langpendelur med hakegang. De<br />
var anbrakt i kasse til opp hengning på veggen.<br />
Omkring år 1800 fantes det ingen urmaker i Flekkefjord. Senere<br />
fikk stedet en mester av dansk slekt, nemlig Jan Franciskus Jaschke ,<br />
født 1784, død 1867. Han tok borgerskap i 1811 og var kjent som<br />
meget dyktig i sitt fag. Av hans mange gulvklokker kan særlig<br />
nevnes en med 5 ukers gang, et fint arbeid fra 1840. Jasehke laget<br />
også lommeur med forgylt verk. Norsk Urmuseum har ett av dem.<br />
Et par lommeur i stort format nesten som de gamle sadelur, er i<br />
postvesenets eie. De har i mange år vært anvendt av postførerne<br />
som kjørte ruten mellom Flekkefjord og Kristiansand.<br />
Jasehke var en fremstående mann i byen og i sin tid stortingsmann.<br />
, Morten Ringård: Flekkefjords historie. Oslo 1942.<br />
LANDDISTRIKTENE<br />
I siste halvdel av 1700-tallet og noe inn i det følgende århundre<br />
var fylkets næringsliv i fremgang, særlig da i de nedre distrikter.<br />
En synlig følge av de gode tider var bl. a. en betydelig<br />
import av klokker ti! kystbyene. At det her nesten utelukkende<br />
dreiet seg om ur av hollandsk opprinnelse, er ikke merkelig, for<br />
like i begynnelsen av 1800-årene arbeidet ungdom fra disse kanter i<br />
stor utstrekning i hollandsk tjeneste, guttene som sjøfolk og jentene<br />
som hushjelp. Ennå finnes det mange slike klokker på Lista og i<br />
omegnen, fler enni noe annet strøk her tillands. l<br />
Det ser ikke ut til at landsbefolkningen i fylket har hatt synderlig<br />
interesse for urmaker håndverket. Få har forsøkt seg på faget, og<br />
deres prestasjoner har ikke vært av særlig betydning.<br />
Et og annet ur er laget i Finnsland av lensmannen Knud Folleraas.<br />
Også brødrene Fredrik og Olaf Øverland i samme bygd har laget en<br />
del klokker. Mest kjent var de som felemakere .<br />
Isak Tønnesen Ægraa Egaas nevnes som klokke maker i Gyland<br />
sogn, Bakke prestegjeld. Han laget også kasser til sine verk.<br />
, A. Berge: Lista. Tønsberg 1926, s. 248.398.
ROGALAND FYLKE<br />
STAVANGER<br />
Byen var i middelalderen et lite samfunn av utpreget geistlig karakter.<br />
Foruten den store domkirke 1 fantes det flere kirkelige bygninger,<br />
og geistligheten utgjorde en betydelig del av befolkningen. Fra<br />
midten av 1300-årene gikk det nedover med stedet. Pest og ildsvåder<br />
herjet og innbyggerne gikk tunge tider i møte. Også ved begynnelsen<br />
av 1500-tallet var forholdene vanskelige, og verre ble de etter<br />
reformasjonen. 11682 opphørte byen å være stiftstad, og for en kort<br />
tid ble endog kjøpstadsrettighetene «allernaadigst gandske ophævede".<br />
Gjennom 1700-årene vokste befolkningen langsomt. I 1769<br />
var tallet 2154, i 1801 2466. Ut mot midten av århundret begynte<br />
byen å skyte vekst, og i 1855hadde den 11 717 innbyggere.<br />
Ved reformasjonen var de mindre kirker blitt nedlagt. Domkirken<br />
ble forsømt og kom snart i forfall. Tross alle klager over tilstanden,<br />
var det ingen hjelp å få fra høyere hold. Tvert imot lot regjeringen<br />
kirkesølvet sende til København og 5 klokker ble i 1558 ført bort på<br />
kongens skip. I 1570-årene fikk den kraftige superintendent Jørgen<br />
Eriksen satt kirken i stand. Men både ved denne anledning og<br />
senere er beretningene sparsomme og melder intet om når seierverket<br />
ble innkjøpt. 2<br />
Byens vedtekter av 1644 refererer seg vel til kirkeurets slag når<br />
de uttaler at vekterne «skal raabe paa de forordnede Steeder hvert<br />
Klokkeslæt om Natten». Men først en tid etter finner vi seierverket<br />
nevnt direkte. I en ansøkning av 1661 til kongen «omrøren, borgermester<br />
og råd byens utgifter og uttaler blant annet at «Byskriveren<br />
samt Klokkeren ved Seyerverckets Vedmagtholdelse giver og Byen<br />
temmelig Bekostning». Bykassens stilling må ha vært bekymrings-<br />
l Stavanger Domkirke: Utgitt av Stavangerva vdelingen av Fortidsforeningen. Stavanger<br />
1933.<br />
2 Kirkeregnskaper inoenlunde sammenhengende rekke finnes først fra 1665 .<br />
ROGALAND FYLKE 275<br />
full når utgiftene til å holde kirkeuret i stand ble regnet som en av de<br />
trykkende poster på budsjettet.<br />
I 1667 viser regnskapet at Thomas Smed fikk 2 rdl. for «noget at<br />
forferdige ved Seyervercket». Siden pålå det Willum Smed å holde<br />
det i stand «mod Friihed for Byens Tynge». Da han ble kemner i<br />
1678 overtok Søfrem Smed arbeidet på samme vilkår. Etter ham<br />
gikk det over til Lauritz Aslachsen. Selv da det var kommet faglærte<br />
urmakere til stedet var det lenge en smed som passet verket. Således<br />
utførte Halvor Smed vedlikeholdet i 1773 mot en godtgjørelse<br />
av 6 riksdaler om året. Klokkeren hadde mer for å trekke og stille<br />
uret, nemlig 9 daler, lort og 8 skilling. Ellers var utgiftene temmelig<br />
beskjedne. Likevel var revisjonen i 1709 ute med følgende bemerkning:<br />
«Olie til Uhrverket forskaffer Byen. Vil derfor forklaris, hvortil<br />
Olie for 1 Rdl. er forbrugt». Svaret lyder: «Olien er ikke brugt til<br />
Kirkeuhret, men til. Klokkerne, saaledes som det haver vært fra<br />
gammel Tiid». Og da det i det siste var dødd så mange av kongehuset,<br />
hadde det gått med så styggelig meget av oljen til all den<br />
ringingen! Litt senere måtte loddkistene repareres for at det ikke<br />
skulle falle sten i hodet på kirkefolket.<br />
I 1788 måtte uret undergå en større reparasjon. Denne gang ble<br />
den foretatt aven faglig utdannet urmaker, Anders Felthuus, som<br />
besørget arbeidet for 25 rdl. Organist Meer innkjøpte «diverse<br />
Farverier') og hos Jacob Kielland ble det anskaffet 20 bøker bladgull<br />
for 6 rdl. 12 skil. til forgylning av skiven. I 1822 kom verket til<br />
inngående behandling hos urmaker Sahlquist, men henved midten<br />
av århundret måtte uret omsider gi opp og i 1847 ble et nytt<br />
anskaffet. Det ble laget aven smed, hvilket kunne stemme godt<br />
med tradisjonen.<br />
På bygningen har det også vært en solskive. I de kirkeregnskaper<br />
som ennå er for hånden, nevnes den første gang i 1682, men<br />
sannsynligvis er den meget eldre. I 1783 ble en ny oppsatt av<br />
Christen Netland. Det var en stor vertikalskive av bly festet til<br />
kirkeveggen. Senere er den fjernet, uvisst når.<br />
At man i eldre tider brukte en solskive til å stille domkirkens ur<br />
etter, stemte jo med alminnelig praksis. Men det har sin interesse at<br />
man så sent som i 1783 gikk til anskaffelse aven ny. Det tyder på at<br />
uret ennå ikke nød syn derlig tilli t.<br />
Av ur til privatfolk i byen ble det etterhånden innført atskillige,
276 ROG ALAND FYLK E<br />
bornholmere, svenskeur, andre utenlandske og en del fra Bergen.<br />
Det meste var temmelig ordinære saker om man kan dømme etter<br />
det som er igj en.<br />
l laugstiden har urmakerkunsten spilt liten rolle i Stavanger. Det<br />
var få mestre i faget og enda færre som laget klokker i noe større<br />
omfang. Stedet har hatt et par håndverkslaug, men smede- og<br />
Ulmakerlauget savnes.<br />
På 1600-tallet og de nærmeste ti-år deretter sto det ikke slik til<br />
med byen at den kunne gi levebrød for håndverkere som utelukkende<br />
var urmakere. Smeder stelte med de private ur som de gjorde<br />
det med kirkeuret.<br />
Om Lauritz Aslachsen meddeles det uttrykkelig at han reparerte<br />
urverk, store og små. Han fikk borgerskap som smed i 1699 og døde<br />
i 1726.<br />
Det første borgerbrev i urmakerfaget i Stavanger ble utstedt til<br />
Leonhard Hess fra Sund. Han var født 1726, gikk i lære hos en<br />
urmaker i København og fikk borgerskap i Stavanger 1757. Året<br />
etter ble han antatt av Københavns urmakerlaug som utenbys mester.<br />
Senere dro han til Bergen hvor han ble innskrevet som urmaker<br />
med borgerskap fra 1761. Der bodde han til sin død og ble stamfar<br />
til to generasjo.ner av dyktige urmakere. Han har levert mange gode<br />
verk. Se nærmere under Bergen.<br />
Andreas Andersen Kiær født ca. 1733, død 1800, var fra Danmark.<br />
Etter å ha gått i lære i Viborg tok han borgerskap i Stavanger i 1769. l<br />
1780 flyttet han til Risør. Kiær var en flink og driftig klokkemaker<br />
som laget en mengde større ur, de fleste etter at han forlot Vestlandet.<br />
(Se under Larvik og Risør).<br />
l 1801 nevner folketellingen 2 urmakere, Felthuus og Sahlquist:<br />
Anders Felthuus, som antagelig var av bergensk slekt, har vært en<br />
duelig mester. Da han søkte borgerskap i 1785, kunne han fremlegge<br />
lærebrev av 1781 fra København. Han døde i 1816, ca. 70 år<br />
gammel. Gift med Anna lsachsdatter Bass som overlevet ham i<br />
mange år.<br />
Lars Lauritz Leganger Sahlquist, født 1773, tok borgerskap som urmaker<br />
i 1798. Han hadde gått i lære i Bergen og var innskrevet ved<br />
ROGALAN D FYLKE 277<br />
Københavns urmakerlaug hvorfra han fremla attest av 1794. Han<br />
døde i 1831. 1<br />
Smeden Oftedal praktiserte også i urmakerfaget. l 1847 laget han<br />
således et ur for domkirken, det som ennå er i bruk. Uret ble ansett<br />
som et mesterverk i sin tid og skal etter omstendighetene være<br />
ganske godt utført.<br />
l 1850 hadde byen 7 urmakere ifølge amtets beretning. En av dem<br />
var frirnester.<br />
O.J. Wasbøe, født 1817 i Stavanger, tok borgerskap i 1847 som<br />
urmaker. Han døde i 1872. l sine senere år var han handelsmann.<br />
Wasbøe har laget en del gulvklokker med hvilegang, dessuten<br />
leverte han ur sammensatt av importerte deler. Hans arbeider av<br />
denne art er vanskelige å identifisere så meget mer som de til dels er<br />
signert med kjøperens navn.<br />
Aksel Hommestad er den mest fremtredende klokkemaker byen<br />
har hatt. Han var fra Lillesand-kanten og kom som ung i lære i<br />
Stavanger. Der tok han borgerskap og praktiserte til sin død i<br />
1880-årene. Hommestad var en mann med sterk og positiv interesse<br />
for sitt fag. Han har bl.a. drevet fabrikkmessig fremstilling av ur<br />
etter «Waterbury»-typen og laget gode gulvur. Til Petri kirke<br />
bygget han i 1865 et tårnur med kronometergang og kvarterslag - et<br />
fint og godt verk som fremdeles gjørsin fulle nytte.<br />
LANDDISTRIKTENE<br />
Gamle kirkeur finnes ikke i Rogalands bygder. Derimot kan det ha<br />
vært ett i Utstein klosterkirke på Mosterøy nord for Stavanger. Klostret<br />
som tilhørte augustinerne, er bygget ved slutten av 1200-årene.<br />
Kirkebygningen har senere undergått forandringer, antagelig omkring<br />
1300. Klostret ble inndratt ved reformasjonen og solgt i 1685<br />
med tilhørende gods. Kirken derimot harværti bruk opp til vår tid.<br />
l 1515 skrev abbeden klage til kongen over biskop Hoskuld i Stavanger:<br />
«Tha lod han hwgghe eloster dørren synder och brydhe seg<br />
indh i Kyrcken, sidhen lodt han holle messe for seg. Then messe<br />
beginthess ther klocken slo ij (2) effther mydagh». 2<br />
1 Sahlquistvaroldefar til Roald Amundsen.<br />
2 Dip!. Norv. VIII, 5. 125.
280 ROGALAND FYLKE<br />
berettes har han gått i urmakerlære i Stavanger. Det skal finnes flere<br />
gulvur etter ham, noen med messingskive og datumverk.<br />
Tollev Tollevsen født 1798, død 1885, holdt til på Hå/and i Klepp.<br />
Gjørtler- og metallarbeide hadde han lært i Bergen som ung. Hjemme<br />
tok han til med å lage klokker på egen hånd, fikk så undervisning<br />
aven omreisende svensk urmaker og skal siden ha arbeidet i<br />
faget til sin død.<br />
Ellers er det laget en del klokker hist og her i bygdene fra Røldal<br />
og nedover mot syd og vest. For de fleste av dem gjelder imidlertid<br />
at de ikke holder mål.<br />
BERGEN<br />
Bergen gikk inn i 1300-årene som en blomstrende stad, den største i<br />
de tre nordiske riker og et handelssentrum av internasjonal betydnmg.<br />
Byen var i stadig kontakt med utlandet. Gjennom lange tider<br />
hadde den vært landets egentlige residens stad og tilholdssted for<br />
tallrik geistlighet og velstående slekter. Innbyggertallet omkring<br />
1200-årene var ca. 5000 og omkring 1300-årene ca. 6000. l<br />
Ute på Holmen (Bergenhus) lå samlet bygningene for statens og<br />
geistlighetens organer. Der lå kongeborgen og kongens store kapell,<br />
domkirken, bispegården, katedralskolen m.m. Innover langs<br />
nord- og østsiden av Vågen strakte borgernes bydel seg med sjøboder<br />
mot bryggen og bak dem regulerte gater med annen bebyggelse.<br />
Midt gjennom forretningsstrøket løp Nicolaikirke Almenning<br />
på tvers mot sjøen. Den dannet det borgerlige sentrum for de gamle<br />
bydeler. Handel og håndverk hadde sine bestemte plasser ved<br />
øvrestretet og i Vågsbunden. - Tallrike kirker og klostre raket opp i<br />
byen og like utenfor.<br />
Til Bergen sognet mesteparten av Vestlandets og Nord-<strong>Norge</strong>s<br />
produksjon. De store mengder av fiskevarer m.m. som jektene førte<br />
til byen i sommerhalvåret ga gode betingelser for eksport og skipsfart.<br />
Men den følgende periode ble en sørgelig nedgangstid for byens<br />
borgere. Kongen og riksforvaltningen var flyttet til Oslo og de tyske<br />
kjøpmenns monopol på utenrikshandelen førte til at fremmede<br />
krefter tok ledelsen i Bergens næringsliv. Det store Hansa-forbund<br />
hadde lenge søkt å bli herre over Bergens fiskeeksport-marked.<br />
Byen og dens oppland var blitt avhengig av varer som Hansaen<br />
kontrollerte: korn, salt, metaller, industriprodukter m.m. Traktater<br />
med regjeringen ga hanseatene fotfeste i byen og viktige privilegier.<br />
Ved sin dyktighet, pengemakt og sin tidsmessige handelsflåte<br />
l Karen Wiberg: Hanseatemeog Bergen 5.29-30.
BERGEN<br />
Fig. 109. Avstøpning av soluret på Rosenkrantztårnet. (His torisk Museum, Universitetet i<br />
Bergen.)<br />
tig at den blev anseed for en av <strong>Norge</strong>s største Zirater». Om utstyret<br />
heter det «Ligesom der udvendig var 12 Statuer av Steen, som<br />
præsenterede de 12 Apostle, fandtes der indvendig 12 af samme<br />
Slags, men mindre, af Sølv, forgyldte. Foruden mange andre kostbare<br />
Ornamenter». 1<br />
Dominikanernes klosteranlegg lå lengre nord. Klosterkirken var<br />
opprinnelig av tre, men ble ombygget i sten omkring 1500. I 1528<br />
brant den, og folk mente at slottsherren hadde en finger med i det<br />
spillet, i hvert fall lot han murene rive ned året etter. De rike<br />
kirkeklenodier ble sendt til København. - øst for slottet lå bispe-<br />
] Hilbrandt Meyer: Samlinger til Bergens Beskrivelse, skrevet 1764. Meyer ble viseborgermester<br />
i Bergen 1751 og borgermester i 1763.<br />
BERGEN 285<br />
gården, en stor stenbygning med kapell, forsamlingssal, vinterhall,<br />
katedralskole, fengsel m.m., og i nærheten kannikenes fellesbygning<br />
og flere andre hus.<br />
Hele den kirkelige bydel på Holmen ble rasert omkring 1530 av<br />
militære grunner. Arbeidet skjedde etter ordre fra regjeringen i<br />
København eller med dens samtykke.<br />
Det er neppe tvilsomt at dette store kompleks har hatt sine tidmålere.<br />
Antagelig har solur vært anvendt i stor utstrekning, men<br />
samtidig er det sannsynlig at det fantes seierverk på stedet i tiden<br />
omkring 1500. Det er nærliggende å anta at slike innretninger har<br />
hatt plass også ved Apostelkirken eller ved institusjoner knyttet til<br />
bispesetet. Men noe håndgripelig bevis på dette er ikke bevart.<br />
Å dømme etter slottsregnskapene fra 1516 til 1536, har de militære<br />
bygninger ikke hatt noe seierverk. Solskiver og timeglass har vært i<br />
bruk der som ved liknende anlegg annet steds.<br />
Av stor interesse er imidlertid et vertikalt solur som finnes på<br />
Rosenkrantztårnet 1 høyt til værs på nordøstre vegg. (Fig. 109.)<br />
Over skiven stikker det frem et skulptert mannshode hugget i<br />
samme kleberstenblokk. Fra hodets munn går solviseren på skrå<br />
ned til skivens sentrum. Flere forfattere har søkt å tidfeste uret. '<br />
Noen har ment at det har hatt sin plass i Kristkirken og at det<br />
således er av meget høy alder. Skiven er imidlertid delt i intervaller<br />
beregnet på å vise like lange timer hvilket ikke kan ha vært gjeldende<br />
tidsdeling i Bergen før tidligst omkring 1400 eller en del senere.<br />
Skivens hele preg tyder forøvrig på at den må være enda yngre.<br />
I 1939 ble under reparasjonsarbeidene avslørt en viktig detalj av<br />
betydning for tidfesteisen. Det viste seg da at baksiden av og en av<br />
tverrsidene på solurblokken var kannelert og at steinen må ha<br />
dannet hjørnet aven pillaster eller firkantet (gotisk?) søyle. Kvaderblokken<br />
må således ha vært en del av murverket i en eldre<br />
bygning, muligens Apostelkirken. Mannshodet og soluret derimot<br />
må være utført samtidig med den store ombygning av tårnet i<br />
1560-årene.<br />
Solurets plassering er merkelig, det ligger i skyggen mesteparten<br />
av dagen selv om sommeren og i vintermånedene får det overhodet<br />
l Robert Kloster: Skulpturen på Rosenkrantztåmet. Bergens Museums Årbok 1930. -<br />
Antikvarisk verneplikt i Rosenkrantz-Tårnet før og etter krigen. Fortidsforeningens Årbok<br />
1978.
288 BERGEN<br />
Bergen l ser man bygningen med et høyt tårn, skipets langvegg og<br />
gavler står der ennå, men taket og spiret er falt ned. (Fig. 110.)<br />
Senere ble alt jevnet med jorden. Det er trolig at vakttårnet har gjort<br />
tjeneste så lenge kirken ble brukt, kanskje helt til de borgerlige<br />
myndigheter offisielt forlot Bryggen da byen fikk torv og rådhus i<br />
Vågsbunden og fast vakt på Strandsiden.<br />
Nicolaikirken har utvilsomt hatt en eller annen tidmåler. Meget<br />
kunne tale for at det i senere tid har vært et seierverk i tårnet. Man<br />
ser da også av vedtekter fra annen del av 1500-årene at da vaktposten<br />
ble flyttet over til Jonskirken var det en given sak at det skulle<br />
holdes ur der.<br />
Sterke grunner taler for at også hanseatene meget tidlig har hatt et<br />
seierverk på bryggesiden. Når det gjaldt en så stor og fast sammentømret<br />
organisasjon som Hansa-forbundet hvor alle forhold var<br />
rasjonelt ordnet og nøye regulert måtte det være temmelig selvsagt<br />
at folk hadde et ur å gå etter. Videre må merkes at kjøpmennene på<br />
Bryggen kom fra byer hvor det var ganske alminnelig å finne tårnur<br />
i slutten av 1300-årene.<br />
11476 ble hele Tyskebryggen lagt i aske. De få norske som på den<br />
tid hadde hus der overdro bruksretten av grunnen til hanseatene<br />
som førte bygningene opp på nytt. Ved kontrakt 2 med byen fikk<br />
tyskerne nå også rådighet over plassen hvor torvet før hadde vært. 3<br />
Der oppførte de i 1480-81 sitt eget rådhus, Kjøpmannsstuen. Oppe i<br />
gavlen ble et stort seierverk anbrakt, et kjenningsmerke som var<br />
synlig på langt hold og som fremhevet bygningen i forhold til de<br />
øvrige. Antagelig har uret vært montert på den tid da huset var<br />
ferdig eller kort etter. Årstallet er ikke oppgitt, men i 1554 beretter<br />
dokumenter i Liibecks bergensarkiv at uret nå etter lange årrekkers<br />
bruk trengte til fornyelse. Et tårnur av datidens massive dimensjoner<br />
kunne ved passende vedlikehold og reparasjoner gjøre<br />
tjeneste gjennom århundrer. En større utbedring på det nevnte<br />
tidspunkt ville stemme godt med at uret var anskaffet 60 it 70 år<br />
tidligere.<br />
Kontoret var stolt av sitt store ur, «der seeger alhie up des Kop-<br />
l Kobberstikket (av Hieronymus Scholeus) er antagelig fra omkring 1570.<br />
2 Norske Magasin. I. s. 47 ogS7.<br />
3 Karen Wiberg: Hanseaterne og Bergen, 5.59, 66, 87. - Bidrag til Bergens kulturhistorie,<br />
Bergen 1908, s. 10.<br />
BE RGEN 289<br />
manns staven ... welcher doch ein tzyradt des huses gewesen und<br />
Wornha sick nicht alleine de gemeyne Kopmann, sunderen ock alle<br />
scippere gerichtet hebben». 1 I 1655 er et nytt ur anskaffet fra Hamburg.<br />
Det kostet 64 Rthlr. 24 Sch. Etter brannen i 1702 ble det ikke<br />
kjøpt noe nytt seierverk da kjøpmannsstuen atter skulle oppføres.<br />
Grunnen var den at det tyske kontor nå var i sterk tilbakegang og at<br />
byens borgere hadde overtatt en god del av stuene på bryggen.<br />
St. Martins kirke og Kristi Krybbes skole<br />
Kirken var sognekirke for søndre del av hanseatenes strøk. På<br />
bybilledet finner man den som en mindre stenbygning med takrytter<br />
og høyt spir. Kirken brant i 1623. Da det gikk like ille i 1702<br />
hadde tyskerne ikke lenger råd til å bringe den i stand. Den ble<br />
derfor liggende i ruiner. Kristi Krybbes skole som er innviet i 1740<br />
står på Martinikirkens grunn. Bygningen ble atskillig forandret i<br />
1874 men ennå bærer den på hver side av det sydøstre hjørne en<br />
vertikal solskive som har hatt sin plass der siden 1739. Skivene er<br />
utformet i sideflatene på en marmorblokk innfelt i murhjørnet.<br />
Korskirken<br />
Siden kirken brant i 1198 har den vært hjemsøkt av brann 6 it 7<br />
ganger.<br />
Kirken var opprinnelig bygget uten tårn. Senere fikk den et på<br />
hver side av skipets venstre gavl. «Bergen Fundats» 2 meddeler at<br />
sommeren 1580 ble «die Thorn» på Korskirken oppbygget med to<br />
spir og fire fløyer. Tårnet må ha vært av tre. Etter brannen to år<br />
senere søkte menigheten kongen om midler til å bygge et klokketårn<br />
av sten. Søknaden ble innvilget, men bl.a. på grunn aven ny<br />
brann i kirken ble tårn og spir først ferdig i 1635.<br />
11640 ble kirken lagt i aske, men et par år etter var den atter brakt i<br />
brukbar stand og det heter: «Den har et saare høit Taarn og derpaa<br />
l Kontor an Lubeck: Altert. 1554, Marz. B.F.A. nr. 129. Kontor an Lubeck: Abrechnung<br />
von16S4,4. 0kt. B.F. A.nr.14S.<br />
2 Norske Magasin I. 5.564.
290 BERGEN<br />
et firkantet Spiir. Her hos et Seyerverck med en Vii ser mot Byen<br />
som slaar Quarteer, halffve oc heele Timer, er giort 1644», forteller<br />
konrektor Edvardssøn i 1674. Det er tenkelig at uret ikke var kirkens<br />
første. Korskirken var jo fra gammel tid sognekirke for de folkerikeste<br />
deler av borgernes bystrøk, ' og av alle sognets kirker i norsk<br />
besittelse ble bare denne og St. <strong>Olav</strong>s kirke bibeholdt etter reformasjonen.<br />
Om dens beliggenhet beretter Hilbrandt Meyer i sin «Bergens<br />
Beskrivelse» (s. 200): «Den staar paa en meget beleilig Stæd,<br />
hvor dens Taarn kunde give en fortræffelig Parade». Så lav som<br />
bebyggelsen var, kunne tårn uret sees på lang avstand.<br />
Etter bybrannen i 1702 sto bare murverket igjen av Korskirken og<br />
det tok flere år før skaden kunne bøtes på. I det overslag som J.<br />
Ernst> leverte, var medtatt et seierverk til 1200 rd!. Men da beløpet<br />
ikke kunne skaffes ble det i tårnet satt opp et tarvelig hus ur som<br />
siden måtte gjøre tjeneste i lange tider. I 1739 forlangte kirkeinspeksjonen<br />
overslag over et forsvarlig seierverk, «men videre er det<br />
dermed ikke kommet til denne Stund» forteller Hilbrandt Meyer 25<br />
år senere.<br />
Først i 1780 kan regnskapene berette ar kirken fikk et bedre ur.<br />
Verket ble levert og oppsatt av urmaker Schiøts til den rimelige pris<br />
av 118 rd!. Snekker Armauer tok 13 daler for 2 skiver av eik, mens<br />
kobberslager Hagelsteen beregnet seg 54 daler for å beslå disse og<br />
viserne med kobberplater. Maling og forgylling av skivene kostet<br />
48 daler. Med muring og annet kom det hele på 370 riksdaler.<br />
Verket hadde døgngang og timevisere. I slutten av 1800-årene fikk<br />
det minuttverk laget av urmaker Steenberg. - Et nytt ur av utenlandsk<br />
arbeid ble anskaffet i 1913. Det gamle verk ble av Bergens<br />
krets av <strong>Norge</strong>s Urmakerforbund reddet for et vordende urmuseum.<br />
På Reichborns 3 tegning av Korskirken datert 1768, sees en vertikal<br />
solskive på skipets sydøstre hjørne. Skiven er senere forsvunnet.<br />
1 R.E. Bendixen: Tillæg og Rettelser s. 59 .<br />
2 Johan Conrad Ernst var kgl. byggmester, senere etatsråd m.m. Han ble sendt til Bergen<br />
året etter brannen i 1702 for å avgi innberetning og forslag til «De publique Bygningers<br />
Opbyggelseog bequemme Indretteise samt om Byens Indretteise i Almindelighed.»<br />
3 Johan Joachim Reichborn ble kalt til Bergen fra Hamburg av stiftamtmann Cicignon etter<br />
brannen på Strandsiden i 1756 for å oppføre de nedbrente kirker og andre offentlige<br />
bygninger. I 1763 ble han statsbyggmester i Bergen. Han har bl.a. projektert og bygget<br />
Nykirken og Tollboden.<br />
Domkirken i Vågsbunden<br />
Da byens gamle katedral på Holmen var brutt ned i 1531, ble<br />
bis pesetet flyttet til Munkeliv på Nordnes og noen år senere til<br />
Franciscanerklostret i Vågsbunden. Til klostret hørte St. <strong>Olav</strong>s kirke.<br />
Den hadde gang på gang vært herjet av brann, således i 1464 og<br />
antagelig i 1488. Noe stentårn har den ikke hatt i Franciscanernes<br />
tid og utstyret har vært nøkternt etter de gjeldende regler for tiggermunkene.<br />
Da kirken omkring midten av 15DO-årene' skulle overgå til katedral,<br />
var den i en meget brøstfeldig forfatning. Superintendenten,<br />
Geble Pedersen 2 tok med kraft fatt på gjenreisningen. Etter sin nye<br />
oppgave måtte bygningen gis et annet og mere staselig preg. Da<br />
murene var istandsatt og taket tekket «begyndte han at bygge paa<br />
Taarnet 1553, oc var Olaff Liffsen Mester derfor, hvilket blev bygget<br />
efter St. Olaffs Kirkes Taarn i Amsterdam. Mr. Geble hjalp fast til av<br />
sine egne Pendinge mere end tusinde Bergergylden ... Han lod oc<br />
forskriffue et stateligt Seierverck, som kostede 100 Daler ... Han<br />
med Christopher Hvidtfeldt lod oc forskriffue af Holland en statelig<br />
Seierclocke, som endnu (1571) hænger i Taarnet». 3<br />
Tårnet ble reist over langskipet. Det var et høyt byggverk av tre, 4<br />
oppført i to etasjer. Over disse et spir med løkformet kuppel.<br />
Kirkeuret er sikkert kommet fra Holland hvor urmakeriet sto høyt<br />
etter tidens målestokk. Geble Pedersen som hadde oppholdt seg<br />
der i sine yngre dager var stadig i forbindelse med Holland ikke<br />
minst under sitt arbeid med domkirken. Antagelig er seierverket<br />
kommet på plass omkring 1555. Både tårnet og urskiven sees tydelig<br />
på det side 288 omhandlede kobberstikk fra omkring 1570.<br />
Det var bare med nød og neppe at domkirken under en brann<br />
1 Hilbrandt Meyer: «Bergens Beskrivelse», s . 156,160,161.<br />
2 Geble Pedersen ble ansatt som prest i Mariakirken 1518. 11536 ble han utnevnt til katolsk<br />
biskop, gikk så med hele domkapitlet over til protestantismen og ble året etter evangelisk<br />
su perintenden t (biskop).<br />
3 Edv. Edvardssøn (Edvardsen); «Den wiit·berømte Kiøb· og Handelstad Bergen». Skrevet<br />
1674 supplert til 1694. Han var konrektorved Bergens latinskole.<br />
4 Noen har ment at tåmetvar av sten. Dette skulle allerede være utelukket av den grunn at<br />
kirken ikke hadde konstruksjoner som tillot en slik vekt over skipet. Til overflod finner<br />
man følgende i Absalon Beyers dagbok fra 1552-72: «Anno 1564, 7 Aprilis. Døde Oluff<br />
Liffson, Snedker, huilken for mange Aar siden forleden paa Guldsmedstrede slog en Karl<br />
ihiel, oe der hand hafde honom bøtt, kom hid til Bergen igen, oe bygde dette Tretorn her i<br />
Domkirken».
292 BERGEN<br />
som hjemsøkte byen i 1582, slapp fra å dele skjebne med Korskirken.<br />
Ilden hadde riktignok fattet i tårnet, men ble «utblæst av<br />
Vinden». Menigheten og kirkevergen som hadde fått en alvorlig<br />
skrekk i livet, besluttet nå at man istedet for det ildsfarlige tretårn<br />
skulle bygge et av sten. Tårnet ble reist i venstre gavl. Få år etter var<br />
ilden løs igjen og gjorde stor skade både på tårn og spir (1623).<br />
Sytten år etter ble byen herjet aven storbrann: «Anno 1640 brændte<br />
Bergen mestendels aff fra Garpebryggen oe ud til Rosenkrantz<br />
Muur. Ilden tendtes der Kloeken var2 Slet, oe der Kloeken slog 6 var<br />
den gandske By i Aske, thi det var det sid ste Slag, Seyervereket slog<br />
oe faldt saa neder i samme Slag».<br />
Etterat kirken atter var blitt reparert og tatt i bruk, fikk den i 1650<br />
ettårnurmed skive mot byen. Verket slo hele, halve og kvart timer.<br />
Under den store bybrann i 1702 fikk kirken igjen en slem medfart.<br />
Kongens byggmester J.e. Ernst utarbeidet restaurasjonsplanene<br />
som medførte tildels store forandringer i bygget. Blant annet<br />
ble tårnet i 1707 forhøyet med 6 alen.<br />
Som tidligere nevnt hadde Ernst i sitt overslag regnet med 1200<br />
rdl. til et nytt seierverk, men foreløpig måtte man klare seg uten et<br />
sådant. Siden fikk kirken et ur i gave fra kjøpmann og fransk konsul<br />
Jaques Buttaud. Det var «med en smuk Time Viser av Kaaber<br />
forsyned. Herpaa staar det Aars Tall 1716». Verket hadde 12 timers<br />
gang som byens Øvrige kirkeur.<br />
I 1880 ble domkirkens ur byttet ut med et nytt utenlandsk verk.<br />
Istedenfor den vakre firkantete skive med forgylte tall og ornamenter<br />
på sort bunn fikk man en rund transparent av helt ordinær type,<br />
videre måtte den elegante timeviser med forgylt utstyr vike plassen<br />
for sorte visere. Det gamle verk ble solgt som skrapjern.<br />
Det nye rådhus. lonskirken<br />
Ettersom byens folketall tok til og hanseatene la beslag på Bryggen<br />
med tilliggende område, bredte den norske bebyggelse seg ut over<br />
Stranden og Strandsiden. Gjennom 1400-årene skjøt denne utvikling<br />
sterk fart, og på vestsiden av Vågen vokste det etterhvert opp<br />
en verdifull og meget brannfarlig bydel. Strøket lå fjernt fra det<br />
BERGEN 293<br />
gamle vakttårn på Nieolaikirke Almenning. Heller ikke kunne man<br />
høre klokkene når de kalte til kirke 1 eller rådhus.<br />
Like bakvendt var det med andre av byens innretninger og særlig<br />
med rådhuset som fremdeles hadde sin plass på Bryggen midt inne<br />
i det tyske kvarter, dekket mot havnen av hanseatenes store korporasjons<br />
bygning. Da så borgersamfunnet for alvor begynte å reagere<br />
overfor hansaens privilegerte stilling i byen ble kravet om et nytt<br />
rådhus sterkere. Ved midten av 1500-tallet var man helt klar over at<br />
noe måtte gjøres. Byen søkte da om å få seg overlatt Jonsklosteret<br />
som lå på sydsiden av Vågen. I 1552 innløp kongens gavebrev som<br />
skjenket byen et stort areal for reisning av et høvelig rådhus med<br />
vektertårn og annet tilbehør. Men det ble ikke til noe med byggeplanene,<br />
for kort etter meldte det seg et annet og meget fordelaktig<br />
tilbud. Lensherren, Christopher Valkendorf som nylig hadde<br />
bygget seg en forretningsgård 2 og privatbolig lenger inne på Stranden,<br />
ble nemlig forflyttet til Danmark og ville derfor realisere sin<br />
eiendom før avreisen. Prisen har antagelig vært rimelig - byen slo<br />
iallfall til. Huset var det staseligste i Bergen ved de tider. Men noe<br />
vakttårn hadde bygningen ikke og heller ikke var beliggenheten<br />
egnet for et slikt. I stedet tok man Jonskirkens tårn til vaktstasjon.<br />
Årstallet kan ikke fastslåes, men vaktholdet er omtalt i en «Skik og<br />
Ordning» som ble vedtatt på Bergens rådhus i 1573. Her heter det:<br />
«Oe skal hver Nat vaage 12 fulde myndige Karle; 2 af dem skal<br />
være oe holde Vaekten udi Sanete Hans Taarn, som skulde udraabe<br />
hver Kloeke Slag om Natten».<br />
I 1579 besluttet myndighetene at tårnet som blant annet var blitt<br />
skadet under brannen i 1561, skulle settes i ordentlig stand. «Oe<br />
naar det med Gulv, Tag oe anden Tilbehøring var fuldkommet,<br />
skui de det bruges paa Byens vegne at holde Vaet i hver Nat for Ild<br />
oe anden Farlighed oe til at holde Seierverek udi oe andre Kloeker,<br />
som Byen nyttelig ere, fordi de som boe paa Stranden noget langt<br />
fra Domkirken ieke vil høre dens Kloeker eller Raadstuekloeken oe<br />
derover ofte forsømmer Kirken og Raadstuen at besøge». Neste år<br />
ble rådmann Niels Bjørnsøn beskikket til å ta seg av saken og han<br />
fikk alt i orden før årets utgang.<br />
1 Strandsiden fra Allehelgens kirke til Nordnes hørte opprinnelig til Korskirken og etter<br />
reformasjonen til Domkirken. Først i 1622 fikk den sin egen kirke.<br />
2 Han drev betydelige fiskeforretninger på Nord-<strong>Norge</strong>.
294<br />
BERGEN<br />
Siden har tårnet flere ganger vært utsatt for brann - således i 1623<br />
og 1640 - og er igjen blitt restaurert. Fra slutten av 1600-årene<br />
beretter magister Edvardssøn at St. Hans' tårn «er gi ort med et Spiir<br />
oe 4 Areker, Knapper og Fløye. Der ringes, naar mand skal gaa paa<br />
oe aff Vaekt oe slaaes med Menneskis Haand hver Tiime, hvad<br />
Kloeken er baade N at oe Dag». - Men tårnet ble også nyttet til annet<br />
bruk: «Byens instrumentister hafver paa sære Dage om Ugen til 10<br />
Slet holdt der af lifflig Music med Basuner, Trompetter og Cornetter,<br />
ieke tilliden behagelighed og Lyst, som nu i nogen Tiid har<br />
været efterladt, men i 1684 paany av Magistraten er forordnet at<br />
blæses af og paa Vagt, medens hver Mandag og Thorsdag, naar<br />
Retten holdes, til Klocken 8 Slet at skal musiceres».<br />
Seierverket i St. Hans's tårn hadde ingen slaginnretning Det var<br />
jo mest betryggende at tårnvakten slo tiden med hånden. Da hadde<br />
man sikkerhet for at han holdt seg våken. Uret sluttet sin tjeneste i<br />
1702 under brannen som la mer enn tre fjerdeparter av byen i aske.<br />
Siden krevet naboene at tårnet skulle ri ves da det truet med å falle<br />
ned og var en fare for omgivelsene. Byens eligerte menn ga uttrykk<br />
for at en reparasjon ville bli meget kostbar og fant «at i disse<br />
besværlige Kriigstiider 1 ikke noget paa saadan Bygning kand anvendes'>.<br />
I 1713 lot magistraten tårnet selge på auksjon, og dermed<br />
var dets offentlige saga ute. 2<br />
Nykirken<br />
11618 ga kongen sitt samtykke til at borgermester, råd og menighet<br />
i Bergen skulle få bruke den øverste (den nordvestlige) del av<br />
erkebispegården for der å bygge en kirke på betingelse av straks å<br />
oppføre den og holde den ved like. 3 Innvielsen fant sted i 1622.<br />
Året etter ble den sterkt skadet under en brann.<br />
På W. van der VeIdes tegning av kampen på Bergens Våg i 1665<br />
ser man kirken med de eiendommelige tårngavler og urskivene<br />
øverst oppe. Om kirkeuret beretter magister Edvardssøn noen år<br />
etter i sin «Bergens Beskrivelse»: «Der er oe et Seyer-Værek som<br />
l Den store nordiske krig, l1-års-krigeo, var i full gang.<br />
2 Da tårnet kom i privat eie, fant de inte resserte at det ikke lenger hastet med nedriveisen.<br />
Borgennester Meyer nevner vakttårnet i 1764. Antagelig erdet ikke jevnet med jorden føri<br />
l80D-årene.<br />
3 Hi/brandt Meyer: «Bergens Beskrivelse» med tillegg av B.E. Bendixen, s. 73.<br />
BERGEN 295<br />
slaar halve og hele Timer, oe offven i Gafflerne paa Taarnet paa alle<br />
fire Sider regierer en Viiser, eftersom Taarnet offventtil er som et<br />
Kors med fire Gaffler, ziiret med Knopper oe Veyrhaner aff Kaaben>.<br />
Store arbeider, særlig med tårn og spir, ble utført i 1708, 1737-39<br />
til et samlet beløp av 2141 rd!. Borgermester Meyer skildrer spiret<br />
som meget vakkert, «ja det smukkeste i Staden og efter nette symetriske<br />
og arehiteeturiske Regler opførb>. Han tilføyer: «Udi dette<br />
Taarn fandtes ogsaa et Seyer-Værek med 3de paa diverse Sider af<br />
Taarnet anbragte Time-Visere. Men samme gikk giennem endeel<br />
Aaringer saa urigtig, at det omsider ble til et Ord-Sprog». «
296 BERGEN<br />
Forresten var det ikke alltid at seierverkene hadde hele skylden.<br />
Noe slikt antydes i en forordning av 1642 hvor det heter: «Kloeken<br />
skal iehe nogen til Villie stilles anderledes end Dagens Tiid det<br />
udkræffver». At en slik bestemmelse kunne være nødvendig, viser<br />
en beretning fra 1536. Tore Roedt som var befalingsmann på festningen,<br />
hadde gitt Christopher Trundsen leide til klokken slo 12<br />
om dagen. «Imidlertid lod Stig Bagge Kloeken i Byen slaa hasteligen<br />
12 oe med det samme kom ned aff Slottet med et Antal Folck oe tog<br />
hannemfangen. 1<br />
Om Nykirkens ur er før berettet at det ved midten av 1700-årene<br />
var kommet helt i vanry som følge av sin lunefulle gang.<br />
PRIVATE UR<br />
I betraktning av byens størrelse og den levende forbindelse som det<br />
tyske Kontor holdt med de viktigste handelssentra i Nord-Europa<br />
må man anta at urverk til privat bruk har funnet veien hit opp<br />
forholdsvis tidlig i likhet med mange kunstindustri-gjenstander<br />
som ble innført til og over Bergen. Det er sannsynlig at de første<br />
private ur er nå.dd dit i begynnelsen av 1500-tallet. En og annen<br />
antydning derom kan man treffe på i dokumentene, men sikre<br />
oppgaver over hva som fantes i folks hjem får man først langt<br />
senere, nemlig ved skifteregistrene som begynner i 1695.<br />
I dødsbo fra 1695 til 1721 er det registrert henved 100 ur av forskjellig<br />
art. Antallet er langt større enn i Christiania på samme tid<br />
og må ansees som betydelig når man tar hensyn til at ur ofte ble<br />
holdt unna ved den slags oppgjør. De som nevnes hører for det<br />
meste til i skifter etter embetsmenn, større forretningsdrivende<br />
eller rike enker. Man treffer mange kjente navn der og enkelte skal<br />
nevnes:<br />
I 1695 har enken etter lektor Peder Lam etterlatt seg ett seierverk<br />
på skolen og ett hjemme. Et «Jern Uhrwerek med Lod og Stenger»<br />
omtales i 1698. Lagmann Knags enke har eiet et «Perpendiehel<br />
Vereh», major Witman et veggur, generaltollforvalter Rye en «Kloeke-Wisef»<br />
til 2 rcll., borgermester Chr. Smidt et fint sølvlommeur<br />
1 Norske Magasin l. s. 552.<br />
BERGEN<br />
til 24 rd!. og dessuten et ur med lodder. Assessor W. Hansen og<br />
Rasmus de Abelien hadde sine seierverk og notarius Hans Teiste et<br />
engelsk slagur. Etter kommereeråd Torrnøhlen er det i 1710 registrert<br />
et stort hengeur som viste dag, timer, minutter og sekunder, et<br />
gulvur og et lite lommeur av sølv. En horisontal solskive av tre til å<br />
regulere dem etter ble bare taksert til4 skilling. I stykkaptein N.e.<br />
de Barenfelts bo (1711) er oppført et engelsk slagur med innlagt<br />
kasse Det ble taksert til hele 28 rd!. Mellom saker etter Henrieh<br />
Detmajers hustru noterer en vel studert protokollfører: «et lidet<br />
Horlogium» (som viser seg å være et ganske alminnelig lommeur).<br />
Willats Erkorn har eiet et gullur verdsatt til6 rd!. og salig Abraham<br />
von Erpeeoms efterleverske Catharina von Gantzepol, et flott<br />
gulvur til 16 daler.<br />
Bare en sjelden gang, mest mot slutten av perioden, viser skifteregistrene<br />
at en håndverker eller en annen av byens jevne borgerstand<br />
har hatt et ur i huset. Her kan nevnes at August Høeher, død<br />
1721, hadde skaffet seg et slikt. Men han hadde jo særlig grunn til å<br />
passe tiden i sitt arbeid, han var nemlig byens skarpretter.<br />
Senere viser døds boene en betraktelig økning av registrerte ur.<br />
Også det brede lag av byens borgere har nå flere enn før.<br />
Fig. 111. Åttekantet bæreurfra<br />
1586, Syd-Tyskland<br />
. (Historisk Museum,<br />
Universitetet i Bergen.)<br />
297
298 BERGEN<br />
I de offentlige samlinger finnes mange private ur av betydelig<br />
interesse:<br />
Historisk Museum, Universitetet i Bergen, har en meget verdifull<br />
samling av ur av forskjellig slag. Det eldste er et forgylt åttekantet<br />
bæreur, (Fig. 111) antagelig fra Syd-Tyskland. Veggene er av glass,<br />
innfatningen av forgylt bronse og skiven av sølv. Et svinghjul uten<br />
fjær besørger reguleringen. Verket bærer årstallet 1586. På sølvkapselen<br />
som uret hviler i, har to av de senere eiere latt sine initialer<br />
gravere sammen med årstallene 1664 og 1708. En seddel med president<br />
Christies håndskrift opplyser at uret er kommet fra landhandler<br />
Brandt i Nordfjord i 1846. P. L. Brandt var landhandler i Stryn,<br />
faren var sogneprest i Innvik.<br />
Et ovalt halsbåndur (pariserarbeid) er signert B. Martinot. Verket<br />
er forgylt og har spindelgang med «uro» uten fjær. Uret er fra<br />
begynnelsen av 1600-tallet og antagelig laget av Barnaby Martinot<br />
som fikk sitt mesterskap i 1603.<br />
Fig. 112. Kuleurav<br />
Lohrentz Rehfus,<br />
Breslau. (Historisk<br />
Museum, Universitetet<br />
i Bergen.)<br />
BERGEN<br />
Fig. 113. Urskive fra Bygstad, Sunnfjord. Fig. 114. Dørfelt på klokkekasse fra annen del av<br />
160Q-tallet. (Historisk Museum, Universitetet i Bergen.)<br />
Av frisisk opprinnelse er et hylleur med vekker og svingarm-regulator.<br />
Det må skrive seg fra noe over midten av 1600-årene.<br />
Av større interesse er et kuleur signert Lohrentz Rehfus In Breslau(Fig.<br />
112). Han tok borgerskap i Breslau i 1666. Denkuleformete<br />
messingkapsel som omfatter verket, har om midten en forsølvet<br />
tinnring med inndelingen I-XII. Nedentil er tallene 1-12 gravert på<br />
kapselen. En vinget figur angir tiden på begge skalaer. Uret henger<br />
i en fin platekjetting som løper inn i verket og om en aksel som<br />
roterer ettersom uret synker. Opptrekket skjer når det løftes. En<br />
«uro» uten fjær tjener til regulering.<br />
Et firkantet veggur uten slag bærer inskripsjonen: Matthias Seve-
300 BERGEN<br />
rIm fecit Hafniæ 1675. Uret har firkantet skive, sekundbue, to<br />
visere, langpendel og spindelgang med horisontalt kronhjul. Kassen<br />
er av ek med ibenholt finer. Verket viser at pendelgangen<br />
forholdsvis tidlig er kommet til Danmark. Mesteren, Mathias Sørensen<br />
var en ganske kjent urmaker, han har bl.a. oppstillet og stemt<br />
musikkuret i Københavns gamle rådhus. Uret er innkjøpt på Frekhaug,<br />
en gammel storgård på Holsnøy i bergensk eie gjennom<br />
mange generasjoner.<br />
Fra Tyskebryggen har samlingen fått et fint taffelur, signert<br />
Castens, Bremen. Det har messingskive med halvrund overdel og<br />
rokokko ornamenter. Kassen er finert med innlagt dekor.<br />
Blant engelske arbeider finnes et gulvur (sign. W. Mason) utstyrt<br />
med bibelske sene rier på kassen. Det har tilhørt Hans Tank. - Et<br />
billed av et ur malt på tre av den type som særlig var å se i første<br />
halvdel av I800-årene, har atskillig interesse. Maleriet som er<br />
Fig. 115. Klokkekasse fra Nordfjord.<br />
Fig. 116. Gulvur fra Eide i<br />
Hardanger. (Historisk Museum,<br />
Universitetet i Bergen.)<br />
BERGEN<br />
Fig. 117. Timeglass med 4 kvarterglass fra Sæbø kirke i Manger. (Historisk Museum, Universitetet<br />
i Bergen.)<br />
64x48 cm stort, fremstiller et landskap fra Hop med den i 1793<br />
oppførte «papirkirke». I tårnet sees en stor urskive, til venstre fra<br />
hovedveien en vannmølle. Møllehjulet og tårnurets viser drives av<br />
et spindelgangs verk fra et engelsk lommeur innfelt på baksiden.<br />
Innretningen er laget omkring 1820 av den kjente klokkemaker<br />
Bertel Vanen i Sunnfjord. Maleriet er antagelig av J.G. Muller hos<br />
hvem J. c. Dahl gikk i lære.<br />
Norske ur er det bare noen få av. Et gulvur med solid verk og hvit<br />
dekorert skive er muligens også fra Vonens verksted. Fra Bygstad er<br />
kommet et grovt timeverk uten slag, hvis skive er dekorert med<br />
støpte tinnfigurer(fig. 113).<br />
Som en levning fra de år de eldste gulv kasser korn i bruk finnes et<br />
dørfelt med dekorasjoner (Fig. 114) fra annen del av 1600-tallet.<br />
øverst sees symbolet for tiden, en skikkelse med ljå og timeglass.<br />
Under pendelruten, en fremstilling av evangelisten Markus med<br />
testamentet. Dekorasjonen er meget dyktig komponert og utført.
BERGEN<br />
Fig. 118. Kalendertavle av tinn av<br />
Jan Iversen Bøe, Bergen. (Historisk<br />
Museum, Universitetet i Bergen.)<br />
Den må skrive seg fra en vel utdannet mester, muligens «Caspar<br />
Skildrer» som var bosatt i Bergen på den tid. 1<br />
Fig. 115 og Fig. 116 viser et par klokkekasser fra fylkene Den ene<br />
som er fra Nordfjord, er godt oppbygget i sin strenge og primitive<br />
utformning. Treet er umalt og jernnagler med store hoder er anvendt<br />
med tilsiktet virkning. Den annen, fra Eide i Hardanger, har<br />
rokokko ornamenter og billedverk på grønn bunn. På døren er<br />
fremstillet Noa og hans sønner, nederst syndefallet og på sidene<br />
Kristi dåp. Sokkelens forklemte form skyldes at klokken har stått i<br />
en røykstove med lave vegger. - Noen av museets klokkekasser<br />
skriver seg fra Østlandet.<br />
Museet har også andre tidmålere enn klokker. En solskive fra<br />
I400-tallet er kommet fra Selje kloster (s. 346). Timeglass finnes det<br />
flere av fra fylkets kirker. Et timeglass fra Sæ bø kirke i Manger har 4<br />
kvarterglass (fig . 117). Innfatningen er av tynt messingblikk. Et<br />
1 Caspar J. Helwig var fra Helsingør. Han ble gift i Bergen 1669, tok borgerskap i 1684 og<br />
døde i 1690. Han har «staffereb) prekestoler, altertavler m.m. i en rekke kirker på Vestlandet.<br />
BERG EN 303<br />
lampe-ur av tinn med glass beholder og timeskala er antagelig fra<br />
1700-årene.<br />
Museet har også en rekke kalendariske innretninger. (Fig. 118)<br />
gjengir en tavle av tinn, laget i Bergen av Jan Iversen Bøe i annen del<br />
av I700-tallet. Den har svingbare skiver med oppgave over måned,<br />
datum og klokkeslett for solens oppgang og nedgang.<br />
Av urene i Vestlandske Kunstindustrimuseum (Fig. 119 og 120) er<br />
enkelte av de eldste kommet til Bergen i I800-årene, således et<br />
prektig Boulle-ur av J. Godde, Paris. Uret er fra ca. 1700. Omkring<br />
1800 tilhørte det stiftamtmann i Christiania F.J. Kaas, og senere<br />
har det i mange år stått på Øverland i Bærum.<br />
Et gulvur fra David Lestourgeon, London, har derimot lenge<br />
holdt til i et bergensk hjem. Også det kan dateres til omkring 1700.<br />
Fig. 119. Gulvur fra ca. 1715.<br />
Fig. 120. Gulvurfra ca. 1820 .<br />
(Vestlandske Kunstindustrimuseum.)
304 BERG EN<br />
Kassen som er rikt utstyrt med intarsia, 1 er fra samme tid. Uret sto<br />
i lange tider på den kjente storgård Frekhaug på Holsnøy halvannen<br />
mil nord for Bergen. En del elegante pariserur med utstyr i<br />
marmor og forgylt bronse gir et godt inntrykk av Louis XVI-tidens<br />
og empirens dekorative taffelur. Blant de større Bergens-ur i samlingen<br />
kan nevnes et av Ole Møllers arbeider fra ca . 1780 (Se fig. 128<br />
s. 326) og et eiendommelig veggur som den siste mester av navnet<br />
Hess har utført. (Se fig. 129 s. 330.)<br />
Videre finnes et anselig utvalg av bæreur og chatelainer fra første<br />
del av 1700-tallet til begynnelsen av 1800-årene. Et gullur er<br />
signert Schiøtz, Bergen. I kassen sees byvåpenet og stemplet I.K.<br />
1765. Uret er utført av Sigvart Mathiesen Schiøtz som fikk borgerskap<br />
i 1738 og døde i 1784. Jens Kahrs har laget kassen. Den er<br />
siselert og rikt utstyrt med emaljerte blomster. Kahrs hadde borgerskap<br />
fra 1738, ble guardin i 1744 og døde i 1788. Ved midten av<br />
århundret hadde han den største og mest ansette gullsmedforretning<br />
i Bergen.<br />
I privat eie kan man ikke sjelden se arbeider - vesentlig gulvklokker<br />
- av gamle Bergens-mestre. Noen av urene finnes i byen,<br />
andre utenfor og mest langs kysten. Flere av dem står ennå i sine<br />
vakre originale kasser.<br />
Av lommeur kjenner vi bare ett fra Bergen, nemlig det foran omhandlede<br />
i Vesflandske Kunstindustrimuseum.<br />
SOLUR<br />
Før seierverkenes tid og lenge etter at disse var kommet i bruk, har<br />
solur vært anvendt i byen, mest på offentlige bygninger, men også<br />
andre steder. Vi har tidligere omtalt solskiven på Rosenkrantztårnet<br />
og nevnt at den må skrive seg fra 1560-årene. Ingen<br />
andre solur fra den tid eller tidligere er bevart. Her må de mange<br />
branner bære sin del av skylden.<br />
Byens eldre kirker må forutsettes å ha hatt solur meget lenge. For<br />
Korskirkens vedkommende vitner Reichborns oppmålingstegning<br />
om at det i 1768 satt en solskive på sydøstre hjørne av skipet.<br />
Solurene på Kristi Krybbes skole erfra 1739.<br />
lInnfelttremosaikk.<br />
BERGEN 305<br />
Når det gjelder private solskiver fra Bergen, har Det hanseatiske<br />
museum en som er kommet fra Sole gården på Tyskebryggen. Den<br />
er horisontal, mens de foran nevnte er vertikale. Årstallet 1707 er<br />
innhugget i stenen. Utenfor byen på eiendommen Damsgård står<br />
en annen horisontalskive. Den bærer årstallet 1770 og er anskaffet<br />
av generalkommisærJ. Chr. Geelmuyden.<br />
Gjennom hele 1700-tallet vedble sol urene å spille en rolle. Det<br />
kom nok mange seierverk fra utlandet i denne periode samtidig<br />
som byenes urmakere leverte ur av de større typer. Men lommeurene<br />
var lite å stole på så lenge de gikk med spindelgang og<br />
pendelurene hadde også sine svakheter. Det fantes ingen institusjon<br />
som bestemte og forkynte en fast normaltid for byen og de<br />
offentlige ur var langt fra pålitelige. Det var derfor naturlig at man<br />
brukte solskiver som korrektiv. Mange innrettet seg da også på den<br />
måten. Som et kuriosum kan nevnes at det inne i kassen på et<br />
prektig gulvur i Vestlandske Kunstindustrimuseum er klebet en<br />
trykt tabell «som for hver anden Dag i Aaret viser, hvor mange<br />
Minuter et Uhr bør vise mere eller mindre end en rigtig stillet<br />
Solskive» .<br />
FAGLIGE FORHOLD<br />
De norske faglige gilder som fantes i Bergen på Erik Magnussens tid<br />
ble forbudt ved kongens retterbot i 1295. Siden den tid er det intet<br />
tegn til noen organisasjon blant byens norske håndverkere før<br />
henved tre hundre år senere.<br />
For de norske håndverkere i Bergen fikk forbudet skjebnesvangre<br />
følger, ikke minst fordi kongen ved privilegiebrevet av 1294<br />
hadde slått døren opp på vidt gap for de sterkest organiserte av alle<br />
næringsdrivende i datiden, de tyske hanseater. 1 Mens de norske<br />
håndverkere således arbeidet uten godkjente organisasjoner og<br />
uten støtte fra myndighetenes side,2 fulgte utenlandske konkurrenter,<br />
særlig tyske, i øket antall i kjølvannet på de tyske kjøpmenn.<br />
De slo seg ned i håndverkskvarterene og dannet egne samfunn i<br />
l Oscar Albert Johnsen: <strong>Norge</strong>sveldets Undergang, Kra. 1924 s. 35.<br />
, At gilder og laug ble forbudt betød ikke at de forsvant helt. Mange laug eller gilder<br />
fortsatte å eksistere utenfor loven og på tross av det gjeldende forbud, gjeme i strid med<br />
hanseatenes sammenslutninger.
306 BERG EN<br />
likhet med hanseatene på Bryggen. Innen deres fellesorganisasjon<br />
«De Fif Amten» hadde de større faggrupper sine regulære laug<br />
mens de mindre sto som tilsluttet. Skomakernes laug var det største<br />
og det ledende.<br />
I 1379 knyttet «Amtene» nærmere forbindelse med det tyske<br />
Kontor på Bryggen. Gjennom lange tider lå den tyske håndverkskoloni<br />
i stadig strid med byens borgere og dens myndigheter. De<br />
betraktet rådet i Liibeck som sin rette øvrighet og kom etterhvert til<br />
fullstendig å dominere håndverksnæringen i ly av Kontorets voksende<br />
makt.<br />
Først da kongemakten hadde styrket sin stilling og Hansaveldets<br />
innflytelse ute i Europa var for nedadgående begynte norsk næringsliv<br />
å skyte vekst. Tiden var nå moden for lensherrene til å sette<br />
«Amtene» på plass.<br />
Det avgjørende skifte kom da Christoffer Valkendorf i 1559 oppløste<br />
deres organisasjoner og tvang de tyske håndverkere til å<br />
respektere norsk lov og rett. Mer enn halvdelen av medlemmene<br />
gikk da inn i det norske borgersamfunn, resten reiste sin vei, men<br />
hullene ble snart fylt av folk fra utlandet og landdistriktene.<br />
Overgangstiden ble vanskelig. De tyske organisasjoner hadde<br />
direkte og indirekte satt sitt preg på byens håndverksliv og ved<br />
deres oppløsning var det skapt en fullstendig forvirring innen<br />
næringen. All 'faglig disiplin og kontroll hørte opp, skrevne og<br />
uskrevne bestemmelser ble neglisjert og hvem som helst kunne slå<br />
seg ned som mester. Men det varte ikke lenge før håndverkets<br />
menn ble klar over at det måtte skaffes ordnete tilstander innen<br />
faget, og mindre enn 10 år etter at de tyske «Amter» var opphevet<br />
ble det første laug stiftet. Omkring århundreskiftet var 7 andre<br />
kommet til, blant dem smedelauget. 1<br />
I 1614 opphevet kongen inntil videre alle laug i Bergen og i 1621<br />
kom en ny forordning som bestemte at forslag til spesielle vedtekter<br />
for enkelte fag skulle innleveres av mestrene til godkjennelse av<br />
borgermester og råd. En rekke håndverk fikk på denne måte sine<br />
vedtekter. Den 13. januar 1625 ble smedenes kunngjort. - Lovgivningen<br />
for 1681 og de følgende år brakte nye bestemmelser for<br />
l I innledningen til smedenes laugsvedtekter av 1625 uttales bl.a. : «att dj udi deris<br />
Haanduerch nu paa mange Aars Thid icke Haffuer Hafft nogen forordning.» Lauget er<br />
altså eldre enn 1614.<br />
BERG EN 307<br />
laugsvesenet i de to riker, tildels med innskrenkninger i laugsvesenets<br />
rettigheter. I Bergen var det omtrent på denne tid 11 laug,<br />
siden kom det flere .<br />
Bestemmelsene av 1682 nevner uttrykkelig både «LilIe-Uhrmagere»<br />
og «Grov-Uhrmagere» blant håndverkere som hørte hjemme<br />
i smedelauget. Men i laugsboken fra Bergen omtales ingen urmaker<br />
før i 1738. I det år innskrives en danske, Sigvart Mathiesen Schiøts,<br />
som siden ble oldermann i lauget i lang tid. Senere kom det flere til,<br />
men de synes ikke å ha gjort seg særlig gjeldende. I slutten av<br />
århundret er urmakerne glidd ut av smedelauget.<br />
Men det kom tider da lauget var bra å ty til. Under de ustabile<br />
forhold etter 1814 ble urmakerfaget utsatt for en invasjon av «bønhaser<br />
1 og fuskere» som praktiserte i håndverket og underbød de<br />
faglærte mestre. Den 11. mars 1819 gikk disse omsider til aksjon.<br />
Da møttes urmakerne B. Danielsen, L. Danielsen, Blessing og<br />
Knoph samt mesterenken madame Hess med smedenes representanter<br />
og deres laugspatron borgermester Lund. Urmakerne fremla<br />
en begjæring om «at indtræde i dette Laug og have Laug og de<br />
dermed forbundne Rettigheder ligesom deres Forfædre». Smedene<br />
og magistraten ga villig sitt samtykke. I 1820 protokollerte laugspatronen<br />
at han har møtt i smede og unnakerlauget. Før var tite len<br />
smedelauget.<br />
Dermed begynte et nytt avsnitt i urmakernes laugshistorie. Og<br />
nå viser det seg at mens laugsvesenet andre steder var i forfall og<br />
nærmet seg sin oppløsning, gikk urmakerne i Bergen med full<br />
musikk inn for å slutte opp om sin organisasjon. De hadde fått føle<br />
risikoen ved å stå uten fagforening. Samtidig var de i den heldige<br />
stilling å ha Bernt Danielsen som leder, en mann med et fond av<br />
energi og et fremtredende organisasjonstalent. Han var oldermann<br />
fra 1824 til 1826, men hans virksomhet var like intens både før og<br />
etter den tid. Mot outsidere i faget førte han en energisk kampanje<br />
og ved myndighetenes hjelp ble det satt i gang en formelig klappjakt<br />
på« bønhasen> både i smede- og urmakernæringen.<br />
Av andre saker fra de første år av fellesskapet, nevner vi at samtlige<br />
laugsmestre i 1823 ytet et forskudd til Bergens Sparebank som<br />
var stiftet året forut. 11827 innsendte smedelauget sammen med 16<br />
1 Gammel betegnelse for en person uten håndverksmessig utdannelse ug kvalifikasjoner<br />
som drev håndverksvirksomhet. Bøn = loft, Hase = hare (Nedertysk).
308 BERGEN<br />
av byens laug en kraftig protest mot det lovforslag Stortinget nettopp<br />
hadde vedtatt om håndverksdriften. (Som tidligere nevnt ble<br />
loven nektet sanksjon.)<br />
Den aktivitet som de nye medlemmer av lauget og særlig deres<br />
leder utfoldet, førte med seg atskillig oppstyr og gjorde slutt på den<br />
faglige ro som før hvilte over smedenes korporasjon. Samtidig følte<br />
de eldre laugsmestre seg skubbet til side og støtt på forskjellig vis.<br />
Det trakk opp til uvær. Den 9. desember 1828 fikk magistraten<br />
meddelelse om «at Smedelauget fra bemeldte Datum anser seg<br />
fritagen fra enhver Forbindelse med Uhrmagere». Urmakergruppen<br />
med Danielsen i spissen gikk straks til domstolen med sin<br />
protest. Der hevdet smedene blant annet at laugsartiklene av 1682<br />
som hjemlet urmakerne adgang til smedelauget, var opphevet ved<br />
lov av 18. juli 1755. Denne påstand ble møtt med den faktiske<br />
opplysning at loven var gitt ved opprettelsen av et særskilt urmakerlaug<br />
i København og bare gjaldt for dette. En annen av smedenes<br />
påstander var at ingen urmaker hadde stått i smedelauget før<br />
i 1819. Men da så urmakerne og dommeren krevet laugsprotokollen<br />
fremlagt, nektet smedene hårdnakket å gå med på dette. Dermed<br />
falt påstanden i fisk. Slik gikk det også med smedenes øvrige<br />
argumentasjon. Dommen som falt i 1830 gikk ut på: 1. at urmakerne<br />
hadde full laugsrett sammen med smedene, og 2. at innen tre<br />
solemerker skurre oldermannen og bisitterne på samtlige 19 smedemestres<br />
vegne betale 50 daler i mulkt til fattigkassen og 25 daler til<br />
urmakerne i saksomkostninger.<br />
r de følgende år fungerte en rekke urmakere som oldermenn og<br />
mange nye mestre av urmakerfaget ble opptatt i lauget. Etter protokollen<br />
å dømme har det nå hersket fred og forståelse mellom de to<br />
grupper.<br />
Den 15. juli 1839 ble den nye lov om håndverksdrift sanksjonert.<br />
Den medførte et brudd med fortiden og inngripende forandringer i<br />
den bestående laugsinstitusjon. Den bestemte nemlig at ethvert<br />
laug skulle opphøre å bestå hvis alle mestrene var enige om å<br />
oppheve det, eller når laugsmestrene var døde. De som ønsket å bli<br />
mestre i et av de gjenstående laug ble fremdeles innskrevet på de<br />
gamle betingelser for mesterskapet: ervervelse av borgerskap og<br />
mesterstykke.<br />
Til tross for at loven skaffet laugsmestrene mange bekymringer<br />
BERGEN<br />
Fig . 121. Smede- og urmakerlaugets mesterlade fra 1786. (Histori sk Museum, Universitetet<br />
i Bergen.)<br />
arbeidet smede- og urmakerlauget i de følgende år like effektivt<br />
som før. Etter laugsprotokollen å dømme var det intet tegn til<br />
forfall, tvert imot, laugsånden var god og kravene til stykkmestrenes<br />
dyktighet fortsatt meget strenge. Flere notater viser at<br />
mestrene nå legger stor vekt på at svennene får den fornødne<br />
skolegang og undervisning i tegning. Således ydet lauget i 1843<br />
bidrag til søndagsskolens drift. 1 Det ble også vedtatt detaljerte<br />
regler for svennenes lade 2 med bestemmelser som sikret medlemmene<br />
sykepleie i 2 il 3 måneder og - i tilfelle av død - en anstendig<br />
begravelse.<br />
r flere retninger antok forhandlingene et mere moderne preg enn<br />
før. Lauget benyttet seg nå i stor utstrekning av komiteer til å<br />
forberede større saker. Det trådte i forbindelse med utenbys korporasjoner<br />
og henvendte seg til byens stortingsmenn når det gjaldt å<br />
påvirke statsmaktene.<br />
Det sto nå klart for håndverkerne at man gikk en ny tid i møte og<br />
at det nå mere enn noensinde gjaldt å hegne om felles interesser.<br />
1 Søndagsskolen var opprettet i 1802 og virket like til 1913 . Den tok sikte på å gi lærlinger<br />
og svenner kunnskaper i skolefag og tegning. Skolen har vært til stor nytte for håndverkernes<br />
utdannelse.<br />
2 Lade: Den låsbare kiste med sterke beslag hvor laugets protokoller, pengemidler m .m.<br />
ble oppbevart.
BERGEN<br />
Fig. 122 . Nøkler til smede- og urrnakerlauge ts lade] 786 . Fig. 123. Lakk-avtrykk av smedelaugets<br />
signet. (Historisk Museum, Universitetet i Bergen .)<br />
Særlig følte man savnet aven sentralledelse som på en fullgyldig<br />
måte kunne representere standen innad som utad. I Bergen fikk<br />
man i 1845 Bergens Håndverkerforening. Som fellesorgan for håndverket<br />
kom den til å spille en viktig rolle i byens næringsliv.<br />
Loven av 14. april 1866 betegner det endelige oppgjør med laugene.<br />
Disse fikk 3 år til å avvikle sin virksomhet. Den 24. november<br />
og 11. desember 1869 holdt smede- og urmakerlauget sine siste<br />
møter. Her gjorde man regnskapet opp og skjenket restbeløpet, vel<br />
tre daler, til «kro-vertinden» . Svennenes syke- og dødelade ble<br />
tømt og pengene satt i banken. En mesterlade fra 1786, tre signeter<br />
og en bøsse, gikk til Bergens Museum (Fig. 121 , 122 og 123) som<br />
gave.<br />
Svennelaugets saker 1 nevnes oftest i dokumentene og behandles<br />
mest inngående. I februar 1740 er det strid om skiltet som svennene<br />
hadde bekostet «fra Arilds Tid at». Senere på året da oldgesellen<br />
skulle fratre, berettes at han avleverte laden og at følgende saker ble<br />
lagt ned i den: Fattigbøssen med courant mynt ca. 20 rdl. og croner 1<br />
rdl., dertil låne beviser på ialt ca. 9rdl. fra noen av svennene.<br />
l Johan Bøghs listeoverlaugssaker i museets eie. Bergens Museums Aarbog 1888 nr. 7.<br />
BERGEN 311<br />
Videre: «Svend enes Velkomst med Sølffane og Sølfnøgel paa Dexlet,<br />
2 gamle Sølf Skilter og 8 nye, med en Nye tillagt Bog, hvori indført<br />
den Foreening at alle tilkommende Svende og de nuværende, som<br />
ej allerede har foræret Skilt, skal give Skilt og i Bogen indføres som<br />
Skiltgivere ... Noch nedlagt 1 Tinkande paa 1 Kande Maal, 3 Dito<br />
Halfkander, 1 Geselstaf, det saa kaldede Sorte Bret, nogle gamle<br />
Bøger og Forordninger. - Derefter blev Een Nøgel Oldermanden, den<br />
anden Ladebevareren og den tredie Oldgesellen efter ladens TillukkeIse<br />
tilleveret.» - I 1777 nevnes også 2 sølvbegre i laden. I 1793 et<br />
muskathus av sølv.<br />
Av laugets saker finnes nå ikke annet enn en lade fra første halvdel<br />
av 1700-tallet (Historisk Museum, univ. i Bergen).<br />
Regnskaper og andre dokumenter viser at svennene iallfall har<br />
hatt 3 il 4 laugspokaler i årenes løp. I 1725 bestilte de en Velkomst<br />
av tinn hos kannemaker Rynning. Dette har vært et provisorium i<br />
dårlige tider og Velkomsten er snart blitt degradert til alminnelig<br />
drikkekanne. I 1740-årene omtales sølvpokalen ved flere anledninger.<br />
Pokalen var S. W. Briighmans mesterstykke som svennene<br />
betalte med vel 48 rdl. Den nevnes ennå noe etter århundreskiftet.<br />
En ny Velkomst ble imidlertid innkjøpt i 1819. Hvilken skjebne<br />
den gamle har fått fremgår ikke av dokumentene, det er tenkelig at<br />
lauget har sett seg nødt til å selge den i nødsårene. - Også den sist<br />
anskaffete pokal er forsvunnet. Antagelig er den solgt da lauget<br />
ble opphevet, muligens til England, hvor så meget Bergenssølv<br />
havnet i annen del av 1800-årene.<br />
Mesterlaugets inventar har omfattet stort sett det samme som<br />
svennenes. Atskillig finnes ennå. Foruten det som ble testamentert<br />
til Bergens Museum i 1869, har de offentlige samlinger på annen<br />
måte fått flere saker som har tilhørt lauget, således en praktfull lade<br />
fra annen del av 1600-tallet (Vestlandske Kunstindustrimuseum), 1<br />
en skafferstokk fra ca. 1700 dekorert med smedenes og urmakernes<br />
symboler, to signeter, et tinnkrus og en håndløkt av messing med<br />
drevne ornamenter (jig. 124 og 125).<br />
Om Velkomsten gir laugsprotokollen interessante opplysninger:<br />
«Ao 181418/8 var undertegnede Arnts Patron i Smedelauget i 01dermand<br />
Lies Hus, hvor samtlige Arnts Mestere vare nærværende,<br />
og hvor da af Lauget blev vedtaget at give deres Sølv Pokal, kaldet<br />
l Deponert i Hist. Museum, Univ. i Bergen.
BERGEN<br />
Fig. 124. Smede- og unnakerlaugets mesterlade fra annen halvdel av 1600-årene. Fig. 125.<br />
Skafferstokk fra ca. 1700 med smedenes og unnakemes symboler. (Vestlandske Kun stindustrimuseum<br />
.)<br />
Welkomsten tilligemed mere Sølv, som Mesterne sammen skicket,<br />
ialt 91 Lod 1/2 Qvintin som og 1230 Rdl. D.C. eller 205 Rdl. N.V. som<br />
gave til vor eller <strong>Norge</strong>s Konge, Christian Frederich og til hans<br />
allernaadigste Disposition i Anledning ai hans Antagelse af Kongeriget<br />
<strong>Norge</strong>, vort kiære Fædreland. Ligeledes affattede Lauget en<br />
allerunderdanigst Addresse til allerhøistsamme, som geleidede bemeldte<br />
Gave, hvori de udtrykkede deres Pligtfølelse for Fædrelandet<br />
og Kongen og deres allerunderdanigste Tack for den mere end<br />
Faderlige Omhue og Nidkierhed, hvorved han saa uforglemmelig<br />
har antaget sig <strong>Norge</strong>s Sag under nærværende critiske og farlige<br />
Forfatning». Sign.: Lund.<br />
BERGEN 313<br />
Om pokalens senere skjebne har man ingen opplysninger. Så meget<br />
er sikkert at den hverken finnes blant Christian VIII's etterlatte<br />
saker på Rosenborg eller i andre museer i København.<br />
Selv om smedenes Velkomster - mestrenes og svennenes - ikke<br />
kan bringes for dagen, lar det seg gjøre å gi et begrep om deres<br />
utseende. Fra andre Bergens-laug finnes det i Historisk museum,<br />
Universitetet i Bergen 6 sølvpokaler fra 1600- og 1700-årene. Det er<br />
praktfulle stykker med kraftige profiler, rikt utstyrt med drevne<br />
ornamenter og symbolske toppfigurer. Noen er forsynt med hengende<br />
skilter hvor navnet til den som har skjenket «løvet» er gravert.<br />
Størrelsen og utstyret varierer, men grunnformen - en renessansetype<br />
- er i hovedtrekkene ens. Fig. 126 viser skreddersvennenes<br />
Velkomst 1 fra 1643 med stort utstyr av «løv» . Etter all<br />
sannsynlighet har smedelaugets pokaler vært av samme type.<br />
Følgende Arkivsaker fra Smedelauget er oppbevart i Historisk<br />
museum, Universitetet i Bergen: Forhandlingsprotokoll 1706-1839<br />
og 1742-70, bøker for lærekontrakter 1783-1867, regnskapsbok<br />
1705-1829, protokoll for tidepenger (kontingent) 1784-1836, samt<br />
brevskaper fra 1746 til 1867.<br />
I 1700-årene og den nærmest følgende tid har byens urmakere<br />
gjennomgående levert temmelig ensartet arbeid i teknisk og fagmessig<br />
henseende. De bergensur som ennå finnes, er som regel<br />
ikke påvirket av nederlandsk, tysk eller fransk håndverk. Heller<br />
ikke har den engelske verkstedsteknikk satt påtagelige spor, til<br />
tross for den betydelige import av ur fra London.<br />
For Bergens vedkommende er forholdet det at urmakeriet i overveiende<br />
grad hadde sin tilknytning til Danmark. De bergenske<br />
urmakere sto allerede tidlig i nær kontakt med lauget i København.<br />
Mange av dem arbeidet på verksted i den danske hovedstad før de<br />
ble mestre, og snart ble det alminnelig å tilbringe svenne- og<br />
vandringsår der. Da urmakerne i København i 1755 fikk sitt eget<br />
laug, økte tilgangen fra Bergen. Som selvstendig korporasjon hadde<br />
lauget en privilegert stilling fremfor de kombinerte smede- og<br />
urmakerlaug, noe som kom mestre og svenner til gode. Allerede tre<br />
l Skreddersvennenes Velkomst er 51,5 cm høy til toppen og 35,8 til lokket. Den har 29<br />
«løv» , veier ca. 1,8 kg og rommer I ,S liter. Den ble solgt til England i 1871 for 600 kr. og<br />
gjenkjøpt i 1927 for 12 SOO kr.
BERGEN<br />
Fig. 126. Skreddersvennenes «Velkomsb),<br />
1643 . (Historisk Museum, Universitetet i<br />
Bergen.)<br />
år etter at Københavns unnakerlaug var stiftet gjorde en vestlandsurmaker<br />
sitt prøvestykke der og ble opptatt som utenbys mester.<br />
Videre sees at mesteparten av de unnakere som i de følgende år er<br />
innført i Bergens borgerbok, på forhånd har skaffet seg mesterbrev<br />
ved urmakerlauget i København og sto som medlemmer av dette<br />
laug. Denne praksis fortsatte gjennom hele den tid vi var forenet<br />
med Danmark, ja like frem ti11815.<br />
Urmakeriet i Bergen ble da også nærmere en utløper av det danske.<br />
Dette ytrer seg på forskjellig vis: Verkene er danske av karakter<br />
BERGEN 315<br />
og utførelse. Et og annet Bergens-ur har slagverk med slagskive.<br />
Allerede i 1676 var den forbedrete konstruksjon, rekken, oppfunnet<br />
i England, men i København var laugsmestrene så konservative at<br />
de til dels brukte den eldre mekanisme (slagskiven) langt ut i<br />
1700-tallet. Også utstyret bærer detaljer som umiskjennelig er<br />
dansk-preget. Enkelte bergensmestre har importert messingskiver<br />
med støpte ornamenter fra København, andre har fått modeller<br />
derfra.<br />
Bergens-unnakerne leverte som regel gode og smukt utførte ur,<br />
men i likhet med urene i København på 1700-tallet bar også deres<br />
arbeider preg av sterk konservatisme og liten fornyelse i faget.<br />
Musikk-ur eller andre verk av mer komplisert art forekommer såvidt<br />
vites bare ytterst sjelden. Et fint lommeur og et gulvur med<br />
årsgang må dog i denne forbindelse fremheves som noe ut over det<br />
vanlige. Etter århundreskiftet ser det ut til at byens urmakere har<br />
lagt mer vinn på å følge utviklingen, men på den tid var produksjonen<br />
av innenlandske ur liten og i merkbar tilbakegang.<br />
De fleste av de Bergens-ur som fremdeles finnes, er vesentlig<br />
gulvur fra annen del av 1700-årene. Enkelte er dog eldre enn 1750 og<br />
en del fra begynnelsen av 1800-årene.<br />
Verkene er solide og dyktig utført, tallskive ne gjennomgående<br />
vakre både hva gravering og de støpte dekorasjonene angår. Ornamentikken<br />
og det øvrige utstyr følger temmelig nøye de dansk-engelske<br />
former etter som disse varierer ut gjennom århundret. De<br />
dyrere gulvur ble som regel utført med tallskiver av messing, men<br />
noe før 1800 gikk de fleste urmakere over til å bruke runde hvitlakkerte<br />
skiver. Ur av billigere sort mangler gjerne signatur.<br />
Noen få taffelur av stedlig arbeid skal ennå finnes. Av lommeur fra<br />
Bergen kjenner vi et enkelt (fra 1765, se s. 304), et kostbart stykke<br />
som antagelig er laget til en særskilt anledning. Dessuten skal det<br />
være påtruffet et og annet nyere med signatur fra stedet. Men det er<br />
ikke sannsynlig at noen av byens unnakere har laget lommeur som<br />
salgsvare og tradisjonen vet intet å berette om at det er levert slike<br />
uten til mesterprøven.<br />
I Bergen som i Christiania og andre byer gikk unnakerhåndverket<br />
sterkt tilbake etter krigen i 1807 og den følgende økonomiske<br />
depresjon. Tilbakegangen fortsatte til ut i 1820/30 årene da det stort<br />
sett var slutt med fremstillingen av originalarbeider fra byens ur-
316 BERGEN<br />
makere. Dels skyldtes dette den overhåndtagende import av svenske<br />
og tyske ur, dels det forhold at gulvurene var gått av mote og at<br />
de mindre, sirlige utenlandske typer hadde tatt deres plass. Når det<br />
gjaldt disse siste, særlig pariserurene, var det utelukket at byens<br />
urmakere kunne konkurrere med de store utenlandske verksteder<br />
som arbeidet under rommeligere betingelser og med langt fremskreden<br />
teknikk.<br />
Det hender nok at man fra årene videre utover finner reparasjonssedIer<br />
og avertissementer som reklamerer med at urmakeren<br />
fører ur av eget arbeid. Således meddeler Chr. R. Høegh at han<br />
«forferdiger, reparerer og sælger alleslags Uhre». Men i realiteten<br />
viser det seg at det praktisk talt ikke påtreffes salgsur av innen bys<br />
arbeid yngre enn foran nevnt.<br />
Nå og da kan man dog støte på et bergensur som beviselig er fra<br />
senere tid. Arbeidet er gjerne fint og verket kan være utstyrt med<br />
Grahams-gang, kontrasperre, kompensert pendel o.a. Her dreier<br />
det seg vanligvis om et verk som er levert til mesterprøven 1 eller<br />
utført i et annet særlig øyemed, f.eks. til kontrollur i mesterens egen<br />
forretning.<br />
URMAKERE<br />
I Bergen er man forholdsvis heldig stillet når det gjelder å finne rede<br />
på de mestre som har arbeidet i urmakerfaget. Særlig har byen en<br />
rik kilde i den gamle borgerbok.<br />
Fortegnelser av liknende art omtales allerede meget tidlig. Således<br />
heter det i en retterbot av 1306 for Bergen: «Så er og forbudt alle<br />
tilkommende håndverksmenn, både innenlandske og utenlandske,<br />
å oppsette verksted eller håndtere noen deres gjerning i byen<br />
førenn de har vært hos lagmannen og rådmennene, festet borger-<br />
1 Utdrag avet avertissement i «Bergens Adressecontoirs Efterretninger»:<br />
«Da jeg endnu ikke har erholdt nogen antageligt Bud paa det af mig til Mesterstykke<br />
forlerdigede Ottedags Slag og Repeteruhr, der slaaer faste Secunder, Time- og Qvarteerslag,<br />
samt repeterer den forbigangneTime ved hvert Qvarteer, . . . saa agter jeg, saafremt<br />
et passende Antal Nummere blive tagne, at lade det bortspille ved Kegler paa Vilkaar at<br />
det overIades den Vindende selv at vælge, om han vil tage det omhandlede Uhr som<br />
Gevinst, eller i dettes Steed 2 Ottedages Taffeluhre, eller 2 Guld Cylinderuhre, eller 5 Guld<br />
Dameuhre, eller 10 dobbeltkassede Sølv Lommeuhre. - Prisen bliver 1/2 Sped pr. NO.<br />
Bergen den 24 juni 1834. Ole Olsen».<br />
BERGEN 317<br />
skap, svoret steden troskapsed og latt sitt navn skrive i stadens<br />
bymenns bok. Ingen skal heller holde krambod eller drive detaljhandel<br />
uten de som har festet borgerskap ... » Omtrent det samme<br />
står i en retterbot fra Håkon VI's tid. Også senere er stadsboken<br />
omtalt.<br />
Den eldste protokoll som nå finnes betegner seg som «Bergenn<br />
Byes Borgers Bogh fra Anno 1568». Den medtar også oppgaver fra<br />
tiden mellom 1550 og 1568, antagelig hentet fra en eldre fortegnelse.<br />
Protokollen går til 28/5 1751 og har sin fortsettelse i et følgende bind<br />
som omfatter perioden 14/11752-30/12 1865. Mellom de to bind er<br />
da en lakune på 7 1/2 måned.<br />
Bergens borgerbok rekker lenger tilbake enn tilsvarende fortegnelser<br />
fra landets øvrige byer. Imidlertid har den sine store mangler.<br />
Opplysningene om de innskrevne er ofte meget knappe. Inntil<br />
1613 finnes sjelden notater om borgernes fødested. Men verre er det<br />
at man først i 1690-årene får noenlunde regelmessige oppgaver om<br />
deres yrke. Vi må derfor regne med at det kan være urmakere blant<br />
borgere som er registrert i eldre tid og hvis profesjon ikke er angitt.<br />
Videre må nevnes at listene påviselig har mange huller. Således<br />
savnes en rekke urmakere som vitterlig har drevet selvstendig<br />
næring i byen. Alt i alt er det bare nevnt 5 urmakere blant de 9279<br />
borgere som er oppført fra ca. 1550 til 1751. I annet bind (1752-65)<br />
finnes det 28 av faget, men også her savnes mange.<br />
Borgerboken kan til dels suppleres fra andre kilder, således fra<br />
stiftamtmannens og magistratens bøker, fra rettsprotokoller, pantebøker,<br />
kirkebøker, skattelister og manntall, fra laugets dokumenter<br />
og danske arkiver. Dessuten finnes også et og annet i gammel<br />
litteratur om byen.<br />
Som den første på listen over byens urmakere oppfører vi hollenderen<br />
Come/is (Cornelius). Det har nok vært folk som praktiserte i<br />
faget før ham, men opplysninger om dem mangler.<br />
Da biskop Geble skjenket seierverket til domkirkens tårn, var det<br />
hans forutsetning at uret måtte komme under sakkyndig behandling.<br />
I konrektor Edvardssøns beretning om domkirken er det da<br />
også nevnt at bispen «forskrev Smeden hid ved Navn Cornelis og<br />
gav hannem aarlig Løn for han stillede Verket og forbedrede hvis<br />
der kunde fattes paa».
318 BERG EN<br />
Comelis var kommet til byen omkring 1555. At han nevnes som<br />
smed er rimelig nok, urmakerne hadde jo sin plass i smedelauget.<br />
Dessuten var det for tårnurenes vedkommende i særlig grad naturlig<br />
å betegne de store grove urverk av jern som smedarbeid. Comelis<br />
har antagelig hørt til blant «stor-urmakerne" i Amsterdam. Et og<br />
annet kunne også tale for at han har laget domkirke-uret eller har<br />
vært med på å lage det. I Bergens borgerbok er hans navn ikke<br />
oppført, men andre kilder gir opplysninger om hans virksomhet.<br />
Det later til at han har vært en mer enn alminnelig dyktig håndverker<br />
med praksis i noe av hvert. Dette kunne komme godt med i<br />
Bergen nettopp da. I mars måned 1564 kom det tidender til byen om<br />
at svenskene hadde falt inn i Trøndelagen. Lensherren på Bergenhus,<br />
Erik Rosenkrantz, lot straks byfolket mønstre og bøndene<br />
innkalle. Det ble arbeidet dag og natt med å gjøre krigsskipene<br />
klare. Her var Comelis med. Magister Absalon Beyer noterer i sin<br />
dagbok: «Den 16 Aprilis, som var paa en Søndag, maatte den<br />
hollandske Smed arbeide den gandske Dag paa Iemlod, Lenkelod,<br />
Fyrjem, Bolter og annen Deld, som de behøffue til Orlogsskiben».<br />
1<br />
I de urolige tider som fulgte har det vært meget å gjøre i Bergen<br />
ved marinens verft. Således «wart then store Galleie først bygd som<br />
ligger for Slottid,' hues Magen hauer aldrig veritt vdi Norrige.<br />
Erich Munck er' Bygningsmester, huilken der tilsagde Smedeme,2<br />
hvorlunde hun skulde byggis». Tillands ble det arbeidet på festningen,<br />
blant annet på Rosenkrantztårnet. Også der har Cornelis<br />
vært på ferde. Lensregnskapene forteller at det i den nederste stue i<br />
tårnet ble innsatt en kakkelovn som «Carnelius Smed» leverte for 10<br />
daler.<br />
Ved siden av dette, hadde han sin faste rute i domkirkens tårn,<br />
hvor kirkeuret skulle stilles og trekkes to ganger i døgnet.<br />
Imidlertid var pesten kommet til Bergen i 1565. Hos Absalon Beyer<br />
finner vi atter Comelis nevnt: ... «16 Nouembris 1566. Døde<br />
Comelius Hollænder, Smeden.»<br />
I Et par dager etter kunne skipene lette. På veien oppover slo de en fl åte på 6 jekter som<br />
var sendt for å innta Bergen. Ved Bergens-skipenes hjelp ble Steinviksholm og Trondheim<br />
erobret tilbake og svenskene drevet ut av landet nordenfjells .<br />
2 Norske Magasin I. s. 260, 277, 321 og Il. s. 70.<br />
BERGEN 319<br />
Den første av urmakerprofesjonen som borgerboken nevner er<br />
Johan Phillips, seiermaker fra Weinbach. Han har borgerskap fra<br />
1630. Så går det nesten hundre år uten at noen av faget oppføres i<br />
fortegnelsen. Fra andre dokumenter kjenner vi imidlertid en del<br />
navn i dette tidsrom:<br />
Ambrosius Urmaker omtales bl.a. i oppgaver over «børnepenger».<br />
Det ser ikke ut til at hans metier har kastet synderlig av seg. 11635<br />
ble det utloddet en mødrearv på 60 rdl. til hans umyndige sønn,<br />
«men hoes hannom (urmakeren) til dedz betalling findes ringe<br />
mi del, langt meITe armod og fattigdomb». 10 år senere oppføres<br />
han som bosatt på 0vregaten i Korskirkens sogn, hvor han med<br />
hustru og to døtre ilignes en kopskat på 1 rdl. 4 sko Av samme<br />
manntall fremgår det at han har hus ved Lungegårdsvannet, men<br />
taksten er riktignok bare 20 rdl.<br />
Nicolaus Gude var født 1624 i Ditmarschen, Holstein og døde 1696<br />
i Bergen. Han bodde noen år i Christiania (s. 61). Til Bergen kom<br />
han i 1668 eller 69 og holdt siden til der.<br />
I en supplikk til kongen ber Gude i 1682 om hjelp til å få utløst<br />
en sønn som «af de tyrckische Søe-Røfuere (Det Gud bedre) effter<br />
udstanden Fegten var fangen og til Algier fengsslig opbracht, hvor<br />
hand nu som ælendig Schlave under Pressur en Deel af sine unge<br />
Dage bedrøfueligen maa henslide». Den løsesum piratene forlangte<br />
klarte urmakeren ikke å skaffe .. . «efterssom mit Lefnitz-Middel<br />
meest derudi bestaar, at jeg nu paa 14 Aars Tid hafuer opwartet<br />
og betient Eders Kgl: May:stz Stad Bergen med Kirchernis<br />
Uhrwerker at reparere og wedligeholde (saa som wel og mit ringe<br />
Arbeyde endnu maaschee udi det høy kgl: Konst-kammer schal<br />
were at finde), og jeg for samme min Opwartning udi Bergen intet<br />
mere niuder end 72 Rdl. aarlig aff 3de Kircher,>. Gude fikk nå<br />
tillatelse til «at sætte Bekken for Kirkedøren i Danmark og <strong>Norge</strong>».<br />
Dessuten har han fått en del av «de Schlavers Penge 1 i Bergen».<br />
Men sønnen døde i fangenskapet før pengene ble sendt og de<br />
innkomne beløp gikk med i urmakerens husholdning «formedelst<br />
hans slette Vilkaar, til hans svage og i mange Aar sengeliggende<br />
l Gjennom lange tider ble det ved avgifter og kollekter samlet penger til «Ranconering av<br />
norske og danske Undersaatter, som i Algier eller andre steder i Tyrkiet vorderopbragte».<br />
I begynnelsen av 1700-årene ble det opprettet et eget fond som fik k navnet «Slavekassen» .<br />
Wessel Berg: Rescripterl s. 468.
320 BERGEN<br />
Hustrues og Datters Cur». Etter å ha søkt kongen på ny, ble han i<br />
1688 «allernaadigst bevilget, at hand for de Penge igjen at fra sig<br />
legge maa være fri og forskaaneb>.<br />
Hustruen døde i 1690 og i 1694 ektet han Anna Iversdatter som<br />
overlevet ham til 1784. Den eldste av urmakerens sønner, Nicolaus<br />
ble offiser, søsteren Anne Margrethe ble forsørget med «Hæderlige<br />
og Wellærde Studiosus» Johannes Sander, skolemester i Bergen.<br />
Gude eiet hus i Skostredet. Skiftet etter ham viser et ubetydelig<br />
overskudd.<br />
Om Niels Uhrmager meddeler kildene at han i 1681 bar et barn til<br />
graven på Korskirkegården.<br />
Hans Hafuerstad overtok urmakerstillingen ved byens kirker etter<br />
Gude. Panteboken beretter at Elen Jacobsdatter, salig Paul Møllers<br />
etterleverske, i 1698 skjøter sit hus «Vox boden» paa Hollenderstredet<br />
til «velagtede og kunsterfarne Mand, Mester Hans Ingebrigtsen<br />
Hafuerstad, Uhrmager, og hans dyderige Dannequinde Sophia<br />
Holm». Sognepresten til Korskirken, magister Ole Storm, skaffet<br />
ham et lån på 150 rdl. av legatmidler. Som sikkerhet ga urmakeren<br />
pant i huset: «og desforuden pantsetter ieg alt mit Godz, Eyendom,<br />
Reedschab og Verktøy af huad Nafn det hafue kand og alt huis ieg<br />
eier eller herefter eiendes vorder og specialiteter den aarlige Løn ieg<br />
af Kaars Kierchen og Nye Kierchen for min Uhrmagers Tieneste<br />
nyder». Hollen·dergaten var dengang et fasjonabelt strøk.<br />
Hafuerstad var vel ansett, men det var dårlig med økonomien.<br />
Således har han i 1701 pantsatt en stor sølvkanne til en av byens<br />
rikmenn. Ved bybrannen i 1702 brant hans hus ned til grunnen og<br />
både innbo og verktøy gikk tapt. Under den alminnelige depresjon<br />
nektet vergene i de brannlidte kirker, Domkirken og Korskirken, å<br />
utbetale ham resterende lønn. Men kirkenes «inspecteurer og Patroner»<br />
var mer liberale og ga ordre til å betale hans tilgodehavende<br />
og dessuten lønn videre fremover etter den tidligere norm: 42 rdl.<br />
årlig for Domkirken og 28 for Korskirken. Hafuerstad kom seg<br />
imidlertid ikke på fote igjen, og da han døde i 1709 ble boet oppgjort<br />
med underskudd.<br />
Nicolai Rienau, antagelig fra Lubeck, ble gift i Bergen 1725 og<br />
begravet to år etter.<br />
Frantz Gil/es var urmaker ved byens kirker, en stilling som Hafuerstad<br />
hadde hatt før ham. Han døde 1728 eller året etter.<br />
BERGEN 321<br />
Ingen av de siste 6 urmakere nevnes i borgerboken. Derimot innskrives<br />
4 mestre i løpet av 6 år fra og med 1729. Sannsynligvis har<br />
noen av dem praktisert en tid før magistraten fikk dem bokført.<br />
Den første av dem, Hans Peter Cochum (Cokims) , 1 fikk borgerskap<br />
i 1729. Han var fra kurfyrstendømmet Trier i Rhinprovinsen.<br />
Cochurn «blev ved Inspecteurernes Resolution udj Aaret 1729 antaget<br />
at have Obagt med Kirchernes Uhrværcker». Da han korn opp<br />
i årene og synet begynte å svikte ham, ansatte byens borgermester<br />
og råd i 1750 Sigvart Mathiesen Schiøts i stillingen «dog ud en<br />
nogen Løn og Betaling derfor at nyde, forinden Hand virckelig efter<br />
Cochums død Tienesten tiltræden>. Men da saken ble innsendt til<br />
godkjennelse fant kongen «at med denne Confirmation kunne beroe,<br />
indtil bemeldte Cochums Dødsfald existerede». Cochum opprettet<br />
da en skriftlig overenskomst med Schiøts og innsendte i 1752<br />
en ansøkning til borgermester og råd. Der heter det bl.a.: «Kræfternes<br />
Aftagelse og Svaghedens Tilvoxelse er det som har forvoldet, at<br />
jeg haver opdraget Sr. Schiøts paa mine Vegne at forrette min Vices<br />
ved forbemelte Uhrer imod at hand Aarlig oppebærer min Løn af<br />
Kors Kiercken = 30 Rixdl. og deraf udbetaler til min Formands Enke<br />
5 Rdl. .. men jeg derimod, og saa lenge jeg lever, nyder de 60 Rdl. af<br />
Dom-Kircken og Nye-Kircken til mit Levnets Subsistence, Hvilcket<br />
alt ieg vil haabe finder Gunstig Biefald. AIIerhelst nu da min<br />
Alderdom og Svaghed tvinger mig at søge Legemets og Siæls Pleie<br />
for mig og Gamle Hustrue paa saadant Sted udj Hans Mayest. Riger<br />
og Lande, som kand være tienligt, og hvor vore udmattede gamle<br />
Legemer kand nyede noget til hielp for Legemets Underholdning.<br />
Mine tancker er, om Gud saa vil, at søge mit Refugium til Helsingøers<br />
Kloster, for der at blive indlemmede og hendrage dend øvrige<br />
Tiid af vore Levedage ... »<br />
I et bilag til ansøkningen forpliktet Schiøts seg til «at forsyne denne<br />
Stads 3de Hovedkirckers Uhre med Optrækning Morgen og<br />
Aften og hellers paasee at de, saavidt mueligt er, holdes udi sin<br />
riktige Gang». For reparasjoner skulle han ha særskilt betaling.<br />
Byens myndigheter anbefalte den foreslåtte ordning og i 1753 ga<br />
kongen sin appro basjon.<br />
Lorentz Jensen fra København fikk borgerskap i 1733.<br />
Sigvart Mathiesen Schiøts (Schutz) sees å være innskrevet som bor<br />
, Norske Indlæg 1753.
322 BERGE N<br />
ger i 1734. Han var fra Grinde i Jylland. I følge en dødsanmeldelse i<br />
«Adresseeontoirets Efterretninger» var han født 1707 og døde i<br />
1784.<br />
Smedelaugets protokoll beretter at Sigvart Mathiesen Sehiøts den<br />
13. mars 1738 «efter idag paa Raadstuen for Magistraten at have<br />
anviist sit Mester Styeke, hvilcket ved Efftersyn befandtes Dygtig<br />
og Forsvarlig forfærdiget, udj Smede Laugs Oldermanden Sr. Hans<br />
Peter Bergs Huus i Overværeise af Hr. Raadmand Storm paa Magistratens<br />
Veigne, bemeldte Oldermand sampt hans Bisiddere med<br />
flere af dette Laugs velfornemme Mestere, er til Mester Uhrmager<br />
udi Lauget indskreven, effter at hand forhen for een Tiid siden<br />
haver vundet sit Borgerskab». Sehiøts nevnes ofte i laugsboken. Fra<br />
1750 til 1755 sto han som oldermann, skjønt han på den tid var<br />
eneste urmaker i lauget. Gjennom en årrekke hadde han tilsynet<br />
med kirkeurene i byen, selv leverte han et nytt seierverk til Korskirken.<br />
Sehiøts er den første i Bergen som har drevet produksjon av ur i<br />
større omfang. Både i Bergen, Oslo, Trondheim og Tromsø finnes<br />
Fig. 127. Skive fra gulvur av Sigvart<br />
Mathiesen Schiøts, Bergen, 1707-<br />
1784.<br />
BERGEN 323<br />
8-dagers gulvur fra hans verksted. Han har også laget et par verk<br />
med månedsgang. Et årsur med 28 kg's lodder står på Alvøy ved<br />
Bergen. Der har det hørt hjemme i flere generasjoner. Sehiøts' ur<br />
bærer messingskiver i dansk-engelsk stil og er ofte utstyrt med en<br />
bevegelig figur i skivens overdel. (Fig. 127.) Vestlandske Kunstindustrimuseum<br />
har et vakkert gull-lommeur som bærer hans navn<br />
på skiven og i verket. To av Sehiøts' sønner ble urmakere.<br />
11735 ble franskmannen Jean Nicolas Monelair innskrevet i borgerboken.<br />
Protokollføreren har kalt ham Jan Nicolay Munehler. -<br />
Senere ga Monclair opp håndverket og drev gjestgiverstedet «Morianen».<br />
I 1722 ble han begravet ved Nykirken, 64 år gammel. Han<br />
var gift med Anna Hardt. Slekten fortsatte i Bergen og i 1898 tok<br />
atter en urmaker ved navn Jean Monclair borgerskap der.<br />
Peter Frantzen Gilles , sønn av Frantz Gilles som før er omtalt, gikk<br />
i lære hos Sigvart Sehiøts. I 1754 meldte han seg til mesterprøven.<br />
Han opplyste at hans læretid var utløpt i 1744 og at han siden hadde<br />
arbeidet og vært på vandring. Oldermannen, hans tidligere mester<br />
slo seg vrang, men de andre laugsmestre tok parti for Gilles og<br />
amtspatronen deeiderte: «Da Peter Frantzen Gilles deklarerer at<br />
have reist på Professionen efter at hans Lære Aar var ude, først til<br />
Kjøbenhavn og siden til London, saa og at have været i Condition<br />
hos Sr. Sehiøts 3 gange før og imellem Reiserne, bifaldes at han ikke<br />
kan nægtes at vorde Mester, naar han først har arbeidet paa sit<br />
Mesteraar og gi ort sit Mesterstøeke. Men da nu Oldermanden for<br />
Smedelauget, som eeniste Uhrmager Mester i Amtet, viiser sig at<br />
være bemeldte Gilles hinderlig derudi, kan han ieke paa Mester Aar<br />
sidde hos ham; men naar Amtet vil lade sig bequemme, at han<br />
isteden for at sidde Mester Aar giver til Amtets fattige 24 Rdl. ,<br />
forbliver det derved og han lades frit at arbeide paa sit Mesterstøeke.<br />
» Han fikk 12 måneder til dette arbeid.<br />
Et halvt år senere mottok Gilles kgl. bevilling som urmaker. Derved<br />
slapp han å ta mesterprøven. I borgerboken er han ikke å finne.<br />
Gift 1762 med Elen Christensdatter.<br />
Johan Hillefe/t kom til byen før midten av århundret. Han var<br />
utlending og teologisk student. I Bergen skaffet han seg underhold<br />
ved å undervise i latin og vikariere for prestene nå og da. Blant<br />
småfolk samlet han om seg en del tilhengere til en religiøs bevegelse<br />
som hadde et preg av pietisme og særlig la vekt på å gjennomføre
324 BERGEN<br />
enkelhet i klededrakt og levesett - noe som stemte lite med tidsånden.<br />
Hillefelts forkynnelse brakte ham snart i vanskeligheter. En<br />
søndag i 1749 da han vikarierte i Nykirken, opptrådte han på<br />
prekestolen uten parykk og med kortklippet hår. Dette ble ansett<br />
som skandaløst og vakte alminnelig forargelse. Med vikariatet var<br />
det selvsagt slutt fra den dag. Men verre ble det senere da han ga seg<br />
til å kritisere presteskapet. Nå ble han tatt under så alvorlig behandling<br />
at han måtte forlate byen i 1752 og reiste til Nordland.<br />
Året etter kom han tilbake og viste siden større varsomhet. Hans<br />
samtidige, borgermester Meyer, som har skildret de kirkelige forhold<br />
i Bergen, ofrer mange forargete ord på Hillefelt og hans folk,<br />
men innrømmer at sektens medlemmer var stillferdige og pyntelige<br />
borgere og at lederen arbeidet uten egoistiske motiver. - Hillefelt<br />
hadde forlengst gitt opp å dosere latin, «men da han forstod sig paa<br />
Uhrmager-Professionen fik han kongelig Tilladeise til at ernære sig<br />
derved», forteller Meyer. Av andre kilder fremgår det at bevillingen<br />
ble meddelt i 1759. Etter den tid er det stille både om ham og<br />
menigheten.<br />
Leonhard Hess d.e. var sønn av personalkapellan i Sund Nicolay<br />
Mauritzen Hess fra Bergen og Marie Køpke. København urmakerlaugs<br />
protokoll meddeler at han ble innskrevet i lære hos mester<br />
Jacob Lincke 1. j.anuar 1744 og utskrevet ved svenneprøven 7 år<br />
etter. Siden arbeidet han 7 år som svenn, først i København, så i<br />
Stavanger hvor han tok borgerskap i 1757. Det følgende år ble han,<br />
som det fremgår aven skrivelse fra lauget i København, «forsaavidt<br />
incorporerit her i Lauget, som er det eeniste Uhrmager Laug i<br />
Kongens Riiger og Lande: at hans Lære Drenge blive her i Lauget<br />
ind- og udskrevne, naar De ere dygtige til at giøre et Svendestykke,<br />
paa det at De allestæde kand faae Condition uden at have nødig at<br />
gi ve sig i Forbund eller lære paa Nye igien paa de Stæder, hvor der<br />
er Uhrmager Laug, allerhelst udenlands, hvor vi tidt har maattet<br />
erfahre den haanlige Krænkelse, at Danske udlærte paa andre Stæder<br />
her i Riget og i <strong>Norge</strong>, hvor ingen Uhrmager Laug er, omenskiønt<br />
De vare habile nok, maatte gaae i Forbundt igjen for at faae<br />
Arbeide ... ». For denne bevilling beregnet det danske laug seg 30<br />
rdl. ved opptagelsen og siden 1 rdl. i kvartalspenger. I 1761 søkte<br />
Hess borgerskap i Bergen og fremla mesterattesten fra lauget i<br />
København. Han fikk sitt borgerbrev uten innvending.<br />
BERG EN 325<br />
Det finnes atskillige gulvklokker etter ham. Noen av de eldste<br />
bærer stedsbetegnelsen «Stavanger». Urene har solide, litt grove<br />
verk, stundom innrettet med slagskive. De yngre er gjerne finere<br />
utført, har rekkeslag og ikke sjelden en bevegelig figur i overstykket.<br />
Det kan ofte være vanskelig å skjelne mellom hans senere verk<br />
og de som er utført av hans etterfølgere med samme navn.<br />
Hess døde i 1808, 82 år gammel, hans hustru Anna Schrøder i<br />
1812. Forretningen ble fortsatt av hans sønn og sønnesønn.<br />
Tulai Sigvardsen Schiøts, sønn av Sigvart Mathiesen Schiøts døde i<br />
1770. Han betegnes i dødsannonsen uttrykkelig som urmakermester,<br />
mennevnes ikke i borgerboken.<br />
Mathias Schiøts , bror av foregående, meldte seg til mesterprøve i<br />
1767. Fire av laugsmestrene protesterte imidlertid mot ansøkningen<br />
og sendte klage til overøvrigheten Stiftamtmannen overlot<br />
saken til laugets avgjørelse. Klagen gikk ut på at Schiøts hele sin<br />
svennetid hadde forsømt å betale tidepenge (kontingent) og å delta<br />
i svennenes møter. Videre hadde han unnlatt å melde seg til lauget<br />
for å sitte mesteråret og gjøre prøvestykket. Det første ledd i anklagen<br />
ble ordnet ved en innbetaling til svennekassen. Verre var det<br />
med det neste anklagepunkt, men også her viste majoriteten av<br />
mestrene seg velvillig, som tilfelle gjerne var når det gjaldt en<br />
mestersønn. Det ble opplyst at ansøkeren hadde sittet mesteråret<br />
hos faren og siden utført sitt prøvestykke på dennes verksted.<br />
Dessuten hadde han passet kirkeur under farens fravær i København.<br />
Lauget ga ansøkeren en mild skrape og vedtok følgende:<br />
«Iche desmindre, da det nu saaledes er skeed og det ickun vilde<br />
geraade ham til meere U dmattelse, saavel i Henseende til Tiidssom<br />
Penge Spilde, om Mæster Støcket aldeles icke til det Brug<br />
skulde ansees og ham paalægges et nyt at forfærdige for denne<br />
Formalitet eller Forseelse. Saa i Betragtning heraf ... skiønnes for<br />
billigt: At det av Uhrmagersvend Schiøts forfærdigede Støcke bør<br />
som et Mæster Støcke ved børligen representeres og foreviises» . En<br />
måneds tid deretter «ble Mathias Schiøts Mæster paa sit Mæster<br />
Støcke».<br />
Noen av hans arbeider kjennes. De vitner fordelaktig om hans<br />
kyndighet i faget.<br />
Ole Olsen Møl/er var født i Bergen i 1739 og døde i 1794. I hans<br />
ansøkning til kongen i 1768 heter det bl.a.: «Efterat ieg i 7 aars Tiid
326 BERG EN<br />
havde staaet i Lære hos Leonhard Hess, Borger her af Staden og<br />
Mester i det Kiøbenhavnske Uhrmagerlaug, er ieg af ham antagen<br />
som Svend og for Svend indskreven ved berørte Uhrmagerlaug. Da<br />
ieg derefter havde arbeidet i andre 7 Aar er ieg den 7de Octobris<br />
1768 antagen som Mæster i det Kiøbenhavnske Uhrmager Lav».<br />
Han søker nå om å få borgerskap uten å avlegge mesterprøve og<br />
henviser til at Leonhard Hess hadde fått borgerskap i Bergen på<br />
grunnlag av sitt laugsbrev fra København.<br />
Men det gikk ikke så lett. Riktignok ga magistraten ham sin anbefaling,<br />
men stiftamtmannen gjorde vanskeligheter: Han henviste<br />
til forordningen av 1682 om Svende og Drenge ifølge hvilken ingen<br />
måtte befatte seg med urmakerarbeid før han hadde gjort sitt mesterstykke<br />
og var eksaminert av 2 mestre, «hvilket ikke hverken af<br />
Leonhard Hess eller Ole Møller er præsteret. Mesterstøcke haver<br />
ingen av dem giort, og Eksaminerede inden Lauget ere de ikke<br />
Fig. 128. Gulvur av Ole Olsen<br />
Møller, Bergen, 1739 -1794.<br />
(Vestl andske Knus tindustrimuseum.)<br />
BERGEN 327<br />
heller ... Indstillende derfor Allerunderdanigst til Deres Mayestæts<br />
eget Allernaadigste Velbehag, om ikke Leonhard Hess burde<br />
paalegges at lade sig i Smedelauget indskrive: Giøre sit Mesterstøcke,<br />
lade sig examinere og erlegge hvad paabudt er, førend hand<br />
som Mester-Uhrmager kand ansees paa Liige Maade som de her<br />
værende 2de Mester-Uhrmagere Sigvart Schiøts og Mathias Schiøts<br />
have præsteret».<br />
Oldermannen for urmakerlauget i København (Hess hadde gått i<br />
lære hos ham), tok skarpt til gjenrneie. Hans brev slutter med<br />
følgende ripost: «Da Mathias Schiøts og hans søn mærkede, at Ole<br />
Olsen vilde etablere sig i Bergen, saa fandt bemeldte Fader og Søn<br />
for godt at give sig udj Smedelauget. De vare ogsaa Mestere for at<br />
giøre bemeldte Ole Olsen Møller det tungt og besverlig, hvortil<br />
Stifts-Amtmandens Fuldmægtig, som er een fortrolig Ven og Monfrere<br />
af dem, er dem behielpelig». - Resultatet ble at Møller fikk sitt<br />
borgerskap i 1769 uten å avlegge mesterprøve.<br />
Ole Møller har levert flere klokker enn noen annen bergensrnester.<br />
Gulvur med hans signatur finnes i kyststrøkene fra Hardanger<br />
langt opp til Nordland. Noen har forvillet seg til Østlandet. Urene<br />
er gode og dyktig utført, men byr ikke på konstruksjoner utover det<br />
alminnelige. Utstyret er vakkert. Enkelte av tallskive ne er hjemført<br />
fra København, de er ofte utstyrt med et skip som beveges av<br />
pendelen. (Fig. 128.)<br />
I den følgende tid har ikke få bergensere arbeidet i den danske<br />
hovedstad og gjort sitt prøvestykke der, hvoretter de er innskrevet<br />
som mestre i urmakerlauget i København. Det ser endog ut til at<br />
flere er blitt mestre uten prøve. Lauget der opptok nødig fremmede<br />
som ville praktisere i byen, men var ganske liberalt når det gjaldt<br />
personer som skulle drive håndverket annetsteds og ville betale<br />
kontingenten i København.<br />
Christopher Løsch fra Bergen ble innskrevet i Bergens borgerbok i<br />
1783. Han fremla «Uhrmager Amtets Attest i København samt<br />
Magistratens sammesteds paa at have forfærdiget og anviist sit<br />
Mæster-Støcke, datert 15 april 1782». Et vakkert og dyktig utført<br />
gulvur bærer hans signatur. Skivens overdel er utstyrt med en<br />
bevegelig figur som forestiller et seilende skip. - Løsch var gift med<br />
Susanna Hess, datter av Leonhard Hess d.e.
328 BERG EN<br />
Leonhard Hess d. y. tok mesterprøven i København i 1785, reiste så<br />
hjem til Bergen hvor han gikk inn i farens forretning som han<br />
senere overtok. Han døde i 1808, samme år som faren.<br />
Christian Vilhelm Meyer ble i 1792 opptatt i Københavns urmakerlaug<br />
som utenbys mester. Danske dokumenter opplyser samtidig at<br />
han er gift med Christopher Løschs enke. I Bergen drev han forretningen<br />
etter Løsch til sin død, ca. 1796. Hans navn finnes ikke i<br />
borgerboken.<br />
Niels Petersen Buchholst fra Horsens fikk borgerbrev i Bergen i<br />
1795. «Anviiste et Lære-Brev, datteret Horsens 12 Januatj 1795 og<br />
underskrevet av samtlige Laugsmæstere der paa Stædet tilligemed<br />
Hr. Raadmand Kruuse».<br />
Peder Leganger Knoph (Knoff) fra Jelsa i Stavanger amt tok borgerskap<br />
i 1792 som kjøpmann og krambodhandler i Bergen, men<br />
nevnes i kirkebøkene som urmaker og var utdannet i faget. I 1819 da<br />
urmakerne ville gjeninntre i smede lauget, meldte også Knoph seg.<br />
Imidlertid hadde han ikke sitt mesterbrev for hånden og det ser<br />
ikke ut til at han har funnet det igjen senere for laugsprotokollen har<br />
intet mer å berette om ham. Men han har visstnok praktisert i faget<br />
og dette har lauget etter omstendighetene tolerert. Han døde i 1839.<br />
Hans Knoph, bror av Peder, tok borgerskap som urmaker i 1796.<br />
Han døde året etter.<br />
Peter Albertsen ' Steen, født ca. 1768, løste borgerbrev i 1797 og<br />
døde i 1808.<br />
Andreas Lange ble ved missive av 1798 meddelt «Bevilling at maa<br />
reparere Uhre».<br />
Peter Wullf er identisk med Peter Hansen Wolff som i 1808 ble<br />
innskrevet blant utenbys mestre ved Københavner-lauget. Året<br />
etter fikk han borgerskap i Bergen. Urmakeriet har ikke brakt ham<br />
noen velstand, for i 1810 averterer skifteforvalteren: «Den undvigte<br />
Uhrmager Petter W ullf saavel som hans Debi - og Creditorer indkaldes<br />
herved til at melde sig innen 12 U gen>.<br />
Mathias Blessing, født ca. 1778, var fra «Schwarzwald udi<br />
Schweitz». Han foreviste sitt mesterstykke for Bergens Magistrat i<br />
1810, fikk borgerbrev det følgende år og var oldermann i lauget<br />
1830-32. Hans sønn Michael Blessing ble mester i 1843.<br />
Det bør nevnes at en mann av samme etternavn og visstnok også<br />
av samme slekt, har spilt en betydelig rolle i Schwarzwalds ur-<br />
BERGEN 329<br />
industri, nemlig Martin Blessing, født 1774, død 1847. Han hadde<br />
internasjonalt ry for sine automatiske musikkverk og orkestrioner.<br />
Bernt Henrich Jacobsen Danielsen fikk i 1810 mesterbrev ved lauget<br />
i København som utenbys mester. Han løste borgerbrev i Bergen i<br />
1811. Det fremgår at Danielsen var en energisk og interessert foreningsmann<br />
og en ypperlig organisator. Han var blant dem som i<br />
1819 fikk lauget gjenopprettet. Som oldermann fra 1824 til 1826 drev<br />
han med kraft jakt på «bønhasen> og fuske re ogvar heller ikke redd<br />
for å la sine kolleger i lauget mulktere når de forsømte møtene eller<br />
kom for sent.<br />
Bernt Danielsen døde i 1864. Han var gift med Catharine Holberg<br />
Ibsen, død 1839. Deres sønn Daniel Cornelius Danielsen født 1815,<br />
død 1894, var overlege i Bergen og kjent som grunnlegger av den<br />
moderne lepra-forskning.<br />
Lars Jacob Danielsen var bror av Bernt og ble som denne innskrevet<br />
ved lauget i København før han fikk borgerskap i Bergen. Gift<br />
med PetroneIle Thu. I 1842-45 var han oldermann. Noen stor forretning<br />
har nok Lars Danielsen ikke hatt, for i 1836 fikk han kgl.<br />
bevilling til å drive høkerhandel ved siden av.<br />
I Laugsdokumentene nevnes brødrene ofte. De deltar flittig i forhandlingene<br />
og stemmer trolig sammen ved voteringene. Det er<br />
kanskje et snev av malise i laugspatronens protokollasjon når han<br />
undertiden nevner dem som «begge Danielserne» .<br />
Geert Logemann ble 3. mai 1818 stevnet av urmaker Bernt Danielsen<br />
m.fl. for ulovlig næringsdrift. Klagerne frafalt imidlertid saken<br />
«paa Grund af en av ham forevist «Frimæster-bevilling».<br />
Haldor Nielsen Qvarme var født på Voss ca. 1786. Der drev han<br />
en tid med urmakeri og annet metallarbeid. Siden flyttet han sin<br />
virksomhet til Bergen. Der kom han snart ut for Smede- og urmakerlauget.<br />
Etter anmeldelse av den nidkjære Bernt Danielsen og<br />
andre, ble han i 1818 dømt av politiretten for ulovlig næringsdrift.<br />
Qvarme ville imidlertid ikke oppgi sitt håndverk. Han fulgte den<br />
fornuftige vei å ordne seg med myndighetene. Disse behandlet<br />
ham da også pent. Allerede neste år fikk han borgerskap som<br />
frirnester. Deretter gjorde han sitt mesterstykke på regulært vis og<br />
ble i 1821 høytidelig opptatt i lauget. Han kom siden titt og ofte til<br />
møtene, men deltok sjelden i forhandlingene. Mest kjent er han<br />
som klokke støp er (se under Voss).
330 BER GE N<br />
En av hans sønner, Odin Qvarme, født i Bergen 1819, tok borgerskap<br />
i Trondheim i 1843 som urmakermester, men oppsa borgerskapet<br />
noen år senere.<br />
Leonhard Hess, den tredje urmaker av dette navn, var født 1789 og<br />
døde i 1867. Han gikk i lære på verkstedet i Bergen og søkte siden til<br />
København under sine vandringsår. Etter farens død fortsatte han<br />
forretningen i sin mors navn som mestersvenn. Først i 1820 «begiærede<br />
han at forfærdige sit Mesterstøcke, tillige attraaende at udføre<br />
Fig . 129. Veggur med loddet<br />
utenfor kassen, av Leonhard<br />
Hes5, Bergen, 1789-1867.<br />
(Vestlandske Kun stindustrimuseum<br />
.)<br />
BERGEN 331<br />
Arbeidet i sin Moders, Madame Hesses Huus, hvilket av Laugets<br />
Mestere blev antaget paa Grund af at intet Locale hos Mestere af den<br />
Profession var ledig». Hans arbeid ble fremlagt og godkjent det<br />
følgende år, hvoretter den nye mester ga 3 spd. til laugets fattige og<br />
løste sitt borgerbrev. Han ble oldermann i 1835.<br />
I Vestlandske Kunstindustrimuseum finnes et veggur av ham<br />
(Fig. 129) innrettet med Grahams-gang. Verket som er meget fint<br />
utført, er bygget på den eiendommelige måte at loddet henger<br />
utenpå kassen, etter sigende fordi mesteren mente at loddets masse<br />
hadde en ugunstig innflytelse på urets gang.<br />
Hess var en dyktig og vel anskrevet håndverker. Han var medlem<br />
av kommunestyret i en lang rekke år.<br />
Om de følgende mestre med borgerskap fra laugstiden henvises<br />
til oppgavene i oversiktstabellen (side 334-35). Men enkelte av dem<br />
bør likevel nevnes særskilt:<br />
Christian Rasmus Marcus Høegh, født i København i 1809, arbeidet<br />
en tid i Stavanger som svenn, gjorde sitt mesterstykke i Bergen<br />
og fikk borgerskap der i 1836. 11854 ble han oldermann i lauget. På<br />
den tid fantes det ingen som drev fast tannlegepraksis i byen.<br />
Høegh som var en hendig mann og vant til å håndtere finere<br />
verktøy, så her en sjanse som burde benyttes. Han reiste til København<br />
og gikk et par måneder som elev hos en tannlege. Etter så å ha<br />
avlagt en prøve for stadsfysikus i Bergen dr. Danielsen fikk han i<br />
1855 kongelig bevilling til å utøve tannlegevirksomhet. l<br />
Carl Fritz Høegh, sønn av sistnevnte, løste borgerbrev som urmaker<br />
men forlot faget kort etter og tok tannlegeeksamen i 1865. Siden<br />
praktiserte han som tannlege i Bergen til 1890.<br />
Ludvig ]ersin , født 1819, død 1908, var sønn av sogneprest Andreas<br />
UndalJersin på Os. Han lærte urmakerfaget i Bergen, arbeidet<br />
i Dresden og Wien i sine vandringsår og løste borgerbrev i Bergen i<br />
1850 hvor han begynte egen forretning. Jersin var en dyktig og<br />
anerkjent fagmann. I 1870-årene åpnet han en furniturforretning<br />
som lenge ble den eneste i byen.<br />
Georg Lars P. Steenberg var fra Visby på Gotland. Han fikk borger-<br />
1 Bevillingen ga ansøkeren tillatelse til «I Bergen at reengjøre, udlylde og udtrække<br />
Tænder under Betingelse av, at han staar under Kontrol af Stadsfysicus He iberg, der har<br />
at paase, at hverken de Midler, der anvendes til Tændemes Reengjørelse eller det Materiale,<br />
hvora! kunstige Tænder forarbeides eller hvormed de indsættes, eller Maaden, hvorpaa<br />
dette skjer, kan have skadelig indflydelse paa Helbreden»,
Navn<br />
Cornelius Hollænder<br />
Phillips, Johan<br />
Ambrosius Uhrmager<br />
Gude, Nicolaus<br />
Niels Uhrmager<br />
Hafuerstad, Hans Engebretzen<br />
= Hans Uhrmager<br />
URMAKERE I BERGEN<br />
til utgangen av laugsticlen (1869)<br />
Fra Borgers kap Anmerkninger<br />
Holland Ved. Domk. ca. 1555. D. 1566.<br />
Weinbach 163025/ 2<br />
Nevnes 1635-45.<br />
Ditmar- F. 1624. D. 1696. l Bergen fra<br />
schen 1668.<br />
Nevnes 1681.<br />
Nevnes 1698. D. 1709.<br />
Rienau, Nicolai Liibeck D . 1727.<br />
Gilles, Frants = Frantz<br />
Uhrmager<br />
Cochum (Cokims), Hans Peter<br />
Jensen , Lorentz<br />
Schiøts, Sigvart Mathiesen =<br />
Schlitz, Sivert Mathiesen<br />
Monclair, Jean Nicolas =<br />
Munchler, Jan Nicolay<br />
GilIes, Peter Fransen (Frantzen)<br />
Hillefelt, Johan<br />
*Hess, Leonhard<br />
Schiøts, Tulai Sigvardsen<br />
Schiøts, Mathias<br />
*Møller, Ole Olsen<br />
Løsch , Chris topher.<br />
M est.stk. Kbh.<br />
H ess, Leonhard jr.<br />
M est. s tk. Kbh.<br />
*Meyer, Chr. Vilhelm<br />
Buchhols t, Niels Petersen<br />
Knoph , Peder Leganger<br />
Knoph, H ans<br />
Steen, Peter Albertsen<br />
Lange, Andreas<br />
'Wullf, Peter (Wolff. P.<br />
Hansen)<br />
Blessing, Mathias<br />
*Danielsen, Bernt H . Jacobsen<br />
*Danielsen, Lars Jacob<br />
Logemann, Geert. (Frirnester)<br />
Qvarme, Haldor Nielsen<br />
(Frimester 1819)<br />
Hess, Leonhard<br />
Trier<br />
Kbh.<br />
Jylland<br />
Frankr.<br />
Bergen<br />
Suncli<br />
Hordal.<br />
Bergen<br />
Bergen<br />
Bergen<br />
Bergen<br />
Bergen<br />
Bergen<br />
Horsens<br />
Jelsa i<br />
Rogaland<br />
Jelsa i<br />
Rogaland<br />
Bergen<br />
Sverige<br />
Bergen<br />
Schwarz<br />
Wald<br />
Bergen<br />
Bergen<br />
Bergen (1)<br />
Voss<br />
Bergen<br />
17292/8<br />
173315110<br />
17345/ 8<br />
17357/7<br />
176114/5<br />
176716/7<br />
176912/9<br />
178318/ 2<br />
17956/8<br />
179623/ 8<br />
179714/ 3<br />
180620/2<br />
18116/6<br />
1811 25/6<br />
181528/11<br />
182118/12<br />
182130/10<br />
Nevnes 1719 m.m. D. 1728 el. 29 .<br />
Borgersk. oppsagt 1752.<br />
F. 1707. D . 1784. Old. 1750-55.<br />
F. ca. 1708. D. 1772.<br />
Bevilling 1754.<br />
Bevilling 1759.<br />
F. ca. 1726. D. 1808.<br />
F. 1737. D. 1770.<br />
F. ca. 1739. D. 1794.<br />
Dod for 1792.<br />
F.ca . 1758. IJ. 1808.<br />
D. ca. 1796.<br />
F. 1672. D. 1839.<br />
F. ca. 1772. D. 1797.<br />
F. ca . 1768. D. 1808.<br />
Bevill. til reparasjoner 1778.<br />
Old. 1830-32.<br />
Old. 1824-26. D. 1864.<br />
Old. 1842-45.<br />
Nevnes 1818.<br />
F. ca. 1786. D. etter 1840.<br />
F. 1789. D. 1867. Old. 1835.<br />
Navn Fra<br />
Olsen, Ole (O. O. Njos)<br />
(Fri mester 1831) Sogn<br />
Larsen, Bernt Grønning. Frim . Bergen<br />
Høegh, Christian Ras mus Kbh .<br />
Marcus<br />
Nilsen, Thor = Bjørnstad, Bergen<br />
Thore Nilsen<br />
Blessing, Michael Bergen<br />
Haugland, Christian Hansen Sogn<br />
Nilsen, Martinius Hedmark<br />
Jersin, Ludvig O s<br />
Olsen, Christian Eivindvik<br />
Hansen, Hans Christian Bergen<br />
Kieding, Conrad P. Rosentræder Bergen<br />
Steenberg, Georg Lars Petter Visby<br />
Iversen, Iver Bergen<br />
Lassen, Tørris Lærd.øren<br />
Høegh, Carl Fritz Bergen<br />
BERGEN 335<br />
Borgerskap Anmerkninger<br />
183410/ 2<br />
18321/11<br />
18363/ 11<br />
18428/11<br />
18434/4<br />
18463/1<br />
18481/9<br />
185023/ 4<br />
185418/4<br />
185525/ 9<br />
18562/9<br />
185721/ 4<br />
185715/ 9<br />
185713/ 11<br />
186324/11<br />
Old. 1850.<br />
D. 1868,55 år.<br />
F. 1809. D . 1886. Old. 1854.<br />
TannL 1855.<br />
Old. 1859<br />
Old. 1866<br />
0.1851. Forretn. forts. av<br />
G. L. P. Steenberg<br />
Borgers k. oppsagt 1866<br />
F. 1819. D. 1908.<br />
F. 1825. D. 1901<br />
F. 1829. D . 1896<br />
F. 1825. D . 1889.<br />
F. 1835. Frafl. 1890. Tannlege<br />
fra 1865.<br />
Forkortelser m .m . : F. = født. D . = død. En stjerne ved navnet betyr at urmakeren er opptatt<br />
i Københavns urmakerlaug som utenbys mester.
HORDALAND FYLKE<br />
Ned gjennom tidene har den alt overveiende trafikk fra fylket gått<br />
til Bergen. Ved sommers tid kunne man nok ta seg frem til østlandet<br />
med kløv over fjellet fra Hardanger eller følge ruten over Voss og<br />
Lærdal. Men alt i alt veiet dette ikke s tort mot forbindelsen sjøverts<br />
til byen. Hordaland har da også i fremtredende grad sognet til<br />
Bergen både i verdslig og geistlig henseende.<br />
Som tidligere nevnt var det i eldre tid ytterst sjelden at kirkene på<br />
landsbygden hadde seierverk. Det er derfor interessant å konstatere<br />
at iallfall to av kirkene i Hordaland har hatt tårnur (Fana og Os).<br />
Solskiver og timeglass til offentlig eller kirkelig bruk har vært å<br />
finne på enkelte steder i fylket. Da den gamle prestegård i Ulvik ble<br />
brutt ned i 1924, fant man oppe på loftet en stor vertikal solskive av<br />
tre. Den ser ut til å være fra 1700-årene. Antagelig har den vært<br />
festet til prestegårdsveggen på et sted hvor den var synlig for<br />
kirkealmuen, hvis den da ikke har hatt sin plass på Ulviks gamle<br />
kirke som ble revet i 18S9.<br />
Klostrene har ' sikkert også hatt sine tid målere her som annetsteds.<br />
Mellom ruinene av Augustinerklosteret på Halsnøy er det en<br />
plass som ennå bærer navnet «Solskiven». I skråningen mot<br />
sydvest nord for hovedbygningen, har kanskje sol uret i sin tid<br />
stått.<br />
Ingen av de kjente privatur fra fylket er eldre enn fra annen del av<br />
1600-årene. Blant de eldste finner man et par eksemplarer som nå<br />
står i Historisk Museum, Universitetet i Bergen og Vestlandske<br />
Kunstindustrimuseum. Omkring i bygdene finnes ennå ikke så få<br />
utenlandske klokker fra tiden omkring midten av 1700-tallet til noe<br />
etter 1800. En del norske byur treffer man også på, således av<br />
Nøttestad (Chra.), Kjær (Larvik), Olle Møller (Bergen) m.fl. De her<br />
nevnte gulvur stammer mest fra embetsmannshus, men også fra<br />
handelssteder eller storgårder hvor familier med tilknytning til<br />
byen har holdt til.<br />
HORDALAND FYLK E 337<br />
Hos bygdenes egne folk var ur sjeldne de fleste steder gjennom<br />
hele 1700-tallet og i mange distrikter vedble det å være sparsomt<br />
med slike innretninger i lange tider fremover. Men her kunne det<br />
variere meget bygdene i mellom så forskjellige som vilkårene var<br />
omkring i fylket. Ute i øygaren på Fjell kom den første klokke til<br />
Landro-egnen i 18S0-årene mens lommeurene ble noenlunde alminnelige<br />
betydelig senere. Men så fantes det også bygder hvor<br />
forholdene var langt rommeligere og hvor folk var tidlig ute med å<br />
skaffe seg klokker. Disse var da gjerne av tysk opprinnelse. Bornholme<br />
rur fantes også, særlig i Hardanger og Sunnhordland. Fra<br />
midten av 1800-årene ble det dessuten kjøpt atskillige amerikanske<br />
veggur.<br />
Bygdene har ikke selv drevet noen urproduksjon av betydning. I<br />
det hele sto hjemmeindustrien i fylket ikke særlig høyt for mennenes<br />
vedkommende og det var få som fremstillet saker av mere<br />
kunstferdig art. I ett prestegjeld (Voss) har forholdene ligget annerledes<br />
an og der ble det da også laget en del klokker.<br />
5 ol ur i privat eie har forekommet i flere av bygdene og et og annet<br />
finnes ennå. Således har Granvins museum en vakker solskive som<br />
før sto på kapteinsgården ved Eide. Skiven er av sten, viseren av<br />
kobber.<br />
I Fana kirke fantes i sin tid et av de eldste kirkeur som man kjenner<br />
til fra bygdene her i landet. Det er ikke utelukket at det kan<br />
skrive seg fra katolsk tid, men noe sikkert vet man ikke om dette.<br />
Kirken ligger 20 km fra Bergen i en fruktbar egn med lett adkomst<br />
også fra sjøsiden. Den er bygget omkring 1228 eller muligens enda<br />
tidligere. «Ecclesia sanctae crucis de Fane» sto høyt i anseelse og<br />
nød stor søkning som valfartssted. Gjennom middelalderen ble den<br />
en av de rikeste kirker på Vestlandet og samlet meget jordegods.<br />
Gaver strømmet inn fra dem som søkte hjelp ved kirkens undergjørende<br />
kors, blant annet fra høvedsmannen på Akershus. Etter reformasjonen<br />
lot kongen bortføre til Danmark alt som var av verdi i<br />
kirken, fra sølvkorset til blytekningen på taket. Mesteparten av<br />
jordegodset ble avhendet og kirkens økonomi derved sterkt svekket.<br />
Fra 1723 var kirken i privat eie inntil kommunen kjøpte den i<br />
1862.<br />
11644 slo lynet ned. Alt treverk brant og vestre gavl led stor skade.<br />
Det tok lang tid med restaureringen for det var smått om penger.
340 HORDALAND FYLKE<br />
håndverk av forskjellig slag: «Man treffer ikke alene alminnelige<br />
Håndverkere, men også utmerkede Tegnere, Signetstikkere, Urmakere,<br />
ja endog Orgelbyggere».<br />
I Voss prestegjeld er det lite å finne om urmakere, men to av dem<br />
kjenner vi iallfall:<br />
Helge Vetesbøen, født 1782, død 1857, bodde på en husmannsplass<br />
under Vete, vest for Bulken. Hele vinteren gjennom<br />
drev han jevnlig på med å lage klokker, åttedagers eller med døgns<br />
gang. Noen hadde jernskiver, andre dekorerte treskiver av tysk<br />
opprinnelse. I krigsårene var han blant de utkommanderte soldater.<br />
Da han dro hjem hadde han en tung bør på ryggen, for i<br />
skreppen lå blant annet to kanonkuler av dem som svenskene<br />
hadde skutt inn over Fredriksten mens han sto i tjeneste der.<br />
Kulene brukte han til lodder på den første klokken han laget etter<br />
hjemkomsten. Uret står på Vete og kulene trekker verket den dag i<br />
dag. Et annet av hans ur står på Voss Folkemuseum. «Han kasta ein<br />
sylvspeciedalar i digelen so klokka skuIde få betre klang» står det på<br />
merkeseddelen.<br />
Ole Lerdal var sølvsmed og klokkemaker. Han arbeidet i 7 år i<br />
Hallingdal og drev der i begge fag. Senere dro han til Bergen hvor<br />
imidlertid hans ansøkning om borgerskap ble avslått.<br />
I Vossestrand har det vært flere klokkemakere, et par av dem var<br />
bosatt på gårdenHegland. Et gulv ur som ble laget der fulgte en av<br />
døtrene til Kvarme hvor hun ble gift i 1821. Det spilte ved timeslagene<br />
og i overstykket var det flere figurer som ble drevet av verket:<br />
en som slo på tromme, en annen som leiet en bjørn og flere som<br />
danset omkring.<br />
Ved siden av sin virksomhet som urmaker i Bergen drev Haldor<br />
Nielsen Qvarme med å støpe klokker til kirker på landsbygden (5.<br />
329). I et brev av 1831 til biskopen søkte han om «Hans høivelbaarne<br />
Høiværdigheds Rekommendation» til levering av kirkeklokker<br />
i stiftet og anfører at han til hovedkirken på Voss har støpt en<br />
klokke på 936 pund, en annen til Rosendal og ellers flere både i<br />
Bergens stift og Nordland. Storklokken på Voss bærer innskriften:<br />
H.N. Qvarme og N.D. Berge, 1828. Han arbeidet ofte sammen<br />
med Niels Berge som var knappestøper med borgerskap i Bergen.<br />
Peder Qvarme, født 1795, død 1833, var gårdbruker, men samti-<br />
HORDALAND FYLK E 341<br />
dig drev han med urmakeri, orgelbygging og annet. Han laget det<br />
første orgel til kirken på Vossevangen i 1827. Sønnen, Niels Qvarme<br />
født 1828, død 1902, skildres som en nevenyttig og kunnskapsrik<br />
mann med musikalske interesser. Han syslet ofte med urmakerarbeid<br />
og oppfinnelser av forskjellig slag. I 1890 leverte han et<br />
nytt og større orgel til Vossevangen kirke.<br />
Ellers kjennes ingen i fylket som kan betegnes som klokkemaker<br />
eller som har utmerket seg i urmakerfaget. Riktignok støter man<br />
her og der på et hjemmelaget ur, men arbeidet er som regel dilettantisk.
SOGN OG FJORDANE FYLKE<br />
SOGN<br />
Fra gammel tid gikk hovedtrafikken mellom Østlandet og Vestlandet<br />
over Lærdal. Ruten over Land og Valdres ble farbar for hest og<br />
vogn i 1793, adkomsten om Hallingdal først ca. 50 år senere. På<br />
Lærdalsøren var det 8-dages marked 1 hvert år i september måned.<br />
Der ble det omsatt mange slags varer fra fylket og Bergen, fra<br />
Østlandet og andre steder.<br />
Omkring i distriktet sto det dårlig til med kommunikasjonene.<br />
De fleste bygder manglet helt kjøreveier og førte en temmelig isolert<br />
tilværelse. Bare jektetrafikken til stiftstaden brakte nå og da bud fra<br />
større forhold.<br />
Kirkene i Sogn har aldri hatt noe ur. Men sine timeglass hadde de<br />
jo, som regelen var. Enkelte solskiver har også forekommet. På<br />
Vangsnes, der hvor landtungen stikker ut i det bredeste av fjorden,<br />
lå i sin tid en staVkirke. Like nedenfor kirketomten sto et solur.<br />
Stedet heter «Solskiven» den dag i dag. Leikanger kirke har hatt en<br />
solskive til slutten av 1800-tallet.<br />
Hos de fleste embetsmenn på handelsstedene og på en del storgårder<br />
fantes gjerne klokker, i hvert fall gjennom 1700-årene. Det var<br />
mest utenlandske, men en og annen kom også fra Bergen og noen<br />
fra Østlandet. Flere av dem er havnet i De Heibergske Samlinger på<br />
Amble. 2 Også solskiver var i bruk hos privatfolk. De Heibergske<br />
Samlinger har en liten portativ skive av elfenben (fig. 130) signert<br />
Hans Trøschel, Anno 1596 3 , likeså en messingskive fra 1700-tallet.<br />
Begge skiver er kommet fra Alvern blant saker etter oberst Hokk.<br />
, Amund Helland: <strong>Norge</strong>s land og folk. N.S. 1. s. 573.<br />
2 Samlingene er istand brakt av godseier G. F. Heiberg på Amble. 11909 skjenket han dem<br />
til Historielaget for Sogn.<br />
3 Hans TrøscheI. f. 1540, død 1612, var instrumentmaker i Numberg. Han leverte særlig<br />
instrumenter av matematisk (astronomisk) art, deriblant solm.<br />
SOGN OG FJORDANE FYLKE 343<br />
En praktfull tinnskive fra skrivergården i Solvorn er neppe eldre<br />
enn 1850. Det var ikke mange klokker i bygdene blant folk flest før<br />
langt ute i 1800-årene. Forholdene var trange, levesettet ytterst<br />
nøysomt og det tok lang tid før bykulturen med sine økte behov<br />
trengte inn.<br />
Det var således liten grobunn for noen urmakerkunst i disse<br />
bygder. Klokker kunne menigmann klare seg foruten. Gårdsklokkene<br />
l fra embetsgårder, landhandlerier og større gårder langs fjorden<br />
kunne en jo høre på lang avstand når det ble ringt inn til<br />
måltidene. Dessuten kunne erfarne folk så noenlunde bestemme<br />
tiden etter solens, månens og stjernenes stilling. Og solstrekene<br />
som var skåret i vinduskarmen ga jo også grei beskjed (slike finnes<br />
det ennå mange av i Sogn, både på gårder og husmannsplasser).<br />
Først ved midten av 1800-tallet begynte det å bli mer alminnelig å<br />
ha klokker i huset. De ur som da kom i bruk var mest de billige tyske<br />
og svenske. Bare et og annet fra Toten og Hadeland fant veien over<br />
Lærdal. Heller ikke på den tid har sogningen hatt synderlig interesse<br />
for urmakeriet. Riktignok nevner tradisjonen et par klokkemakere,<br />
således en fra Melås som skulle være «ein heil meister» , men<br />
det har nok vært så som så med mesterskapet. Alt i alt kan det trygt<br />
fastslåes at ingen virkelig klokkemaker er fostret i Sogn.<br />
Torkel Leirmo i Luster drev med reparasjon av ur. Han var egentlig<br />
den første snekker i bygden og har levert mange vakre klokkekasser,<br />
stoler og fremskap. Han døde i 1890-årene.<br />
l Gårdsklokker ble innført senest i begynnelsen av 1700-tallet. Før den tid ble det blåst til<br />
måltidene med «tut», et kort trerør av form som en lur (G.F. Heiberg). Enkelte steder<br />
brukte man bukkehorn (bl.a. i Dunderlandsdalen og Nordland).<br />
Fig. 130. Portativ solskive av elfenben datert 1596.<br />
(Sogn Folkemuseum.)
NORDFJORD<br />
Nordfjords bygder har til stadighet stått i forbindelse med Bergen,<br />
ikke minst i seilski penes tid. østover gj ennom de indre strøk var<br />
det adkomst til Gudbrandsdalen og Trøndelagen. I flere prestegjeld<br />
har skogen og jorden gitt rommeligere vilkår enn de som rådet syd i<br />
fylket. Dette har hatt betydning for hjemmenes utstyr og for utviklingen<br />
av håndverk og husflid i enkelte distrikter.<br />
To av de eldste tid målere som er bevart i landet har hørt hjemme i<br />
Nordfjord, nemlig et bæreur fra 1586 og en solskive fra siste del av<br />
middelalderen. Begge deler finnes nå i Historisk museum, Universitetet<br />
i Bergen. Uret har museet fått fra Stryn, se s. 298 .<br />
Solskiven er kommet fra Selje, 1 et av de eldste steder for kristen<br />
kultus i <strong>Norge</strong> (fig . 131). Derlå Sunnivas kirke fra <strong>Olav</strong> Trygvessons<br />
tid og Albanus kloster som var bygget i lIDO-årene. Det første<br />
bispedømme for Vestlandet hadde sitt sete der. Klostret brant i<br />
1305, men ble bygget opp igjen og var fremdeles i funksjon i 1451.<br />
Hvor lenge bygningen ble stående vet man ikke, men tilsist må den<br />
ha vært ødelagt av brann. Under Fortidsforeningens utgravninger i<br />
1866 fant man det foran nevnte solur i det største av rommene.<br />
Skivens diameter er 25 cm. Sirkelen er inndelt i 2x12 like store<br />
intervaller. Tallene er gotiske minuskler. I sentralfeltet er innhugget<br />
en firbladet rosett. Viseren har stått vinkelrett på skiven som<br />
må ha ligget i en helling på ca. 28 grader mot horisontalen. Soluret<br />
er fra 1400-tallet, antagelig fra tiden omkring midten av århundret.<br />
Ned gjennom årene har det vært laget en del klokker i distriktet.<br />
I 1776 noteres som innkommet til Det Nyttige Selska b i Bergen<br />
«Eric Olsen Haugens Uhr av bemeldte Eric, en Bondekarl i Nordfjord<br />
forfærdiget, tilligemed alle de Instrumenter, som han har<br />
brugt til Uhret». I femårsberetningene for 1829-50 nevnes om håndverket<br />
i Nordfjord at det også finnes klokkemakere der. 2 Vi kjenner<br />
et par av dem:<br />
Den første og dyktigste, Erich Olsen Nord, var født i 1780 og døde i<br />
1858. Han var bosatt i Eid til 1814, senere i Davik. Faren var gårdbruker<br />
og «særs dugende som bygmeisten>. Erich Nord hadde betydelige<br />
evner, ikke minst i teknisk retning. Som unggutt arbeidet han<br />
, o. Krefling: Selje Kl osterruiner. Kr •. 1868. N. Ni co layse n: Ruineme på Selje. Kr •. 1892.<br />
2 (, Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen» 1776 no. 48 .<br />
SOGN OG FJORDAN E FY L KE<br />
Fig . 131. Riss av sol ur fra Selje kloster, Nordfjord.<br />
med urmakeri og drev som bøssesmed. Utkommandert i 1801 ble<br />
han satt i lære hos regimentsmeden i Bergen. Siden var han korpssmed<br />
i Nordfjord inntil 1814 og bestyrte verkstedene på Løken i Eid,<br />
i Osmundvåg, Seløy og Volda. En del av de forarbeidede våpen ble<br />
sendt til København, deriblant en sabel gjort av Nord som gave til<br />
kongen. I den anledning ble Nord utnevnt til dannebrogsmann. I<br />
1814 var han stortingsmann, medlem av forhandlingskomiteen<br />
samt av deputasjonen til Christian Frederik og til Stockholm. Han<br />
ble tilbudt Vasaordenen, men da han avslo denne fikk han i stedet<br />
kongens gullmedalje. 11833 var han atter på Stortinget. Både der og<br />
i Stockholm møtte han i nasjonaldrakt.<br />
Erich Nord næret en levende interesse for urmakeriet og arbeidet<br />
med klokker like opp til 70- årsalderen. Han leverte atskillige gulvur.<br />
To av hans siste ID-dagers gulv ur hadde 6 visere og ganske<br />
kompliserte verk. Noen av urene er vakkert utstyrt med støpte<br />
ornamenter, andre har runde hvite skiver. Et av de sistnevnte står i<br />
Nordfjord folkemuseum. Det skal også finnes et og annet lommeur<br />
med Nords signatur.<br />
Henrik Hansen Røst var gårdbruker på Røst i Eid fra 1813 til 1838.<br />
Han var en flink smed og har laget atskillige klokker hvorav flere<br />
finnes omkring i distriktet.<br />
Elling Larsen som eide gården Reme i Innvik fra 1838 til 1887, var<br />
kjent som reparatør av klokker og drev nok ikke nevneverdig med<br />
originalarbeider. Han hadde ord på seg for å være sjeldent<br />
kyndig i himmellegemenes vandringer. Det fortelles at han på<br />
klare vinternetter kunne dra ut i bare skjorten med lodd og snor<br />
for å finne riktig tid etter stjernenes gang.
MORE O G ROM SDA L FY LK E<br />
Fig. 132 . Sidene på hylleur avjem ca. 1630. (Romsdalsmuseet, Mol de .)<br />
Erik Olsen Bjerrneland, født 1806, var fra en husmannsplass under<br />
Bjermeland. I 1833 fikk han premie for jorddyrking fra Romsdals<br />
arnts landhusholdningsselskap og ble i den forbindelse omtalt<br />
som plassmann og urmaker. Samme år kjøpte han gården Stenødegård<br />
og tok navn etter den. Han skal ha laget mange klokker.<br />
Jens Larsen Eikn es - «Urmaker-Jens» levet i tiden 1832-82. Han var<br />
i urmakerlære i Bergen omkring 1853 og er omtalt som en dyktig<br />
håndverker. Han har laget gulvur og reparerte lommeur. I tillegg<br />
var han låsesmed og metallstøper.<br />
Rornsdalsrnuseet, Molde, savner ennå urmakerarbeider som påviselig<br />
stammer fra selve distriktet. Derimot har en del gamle klokker<br />
og klokkekasser funnet veien til museet gjennom Mjelvas samlinger<br />
på Åndalsnes. 1 Av særlig interesse kan nevnes et hylleur fra<br />
omkring 1630-årene. (Fig. 132,) Hjulverket og innretningen ellers er<br />
av jern og konstruksjonen den vanlige for bruksur på kontinentet<br />
på den tid. Det har snoropptrekk, timegang og slagverk. Svingarm-<br />
l Fabrikke ier Arne Mjelva, fød t 1847, død 1922, hadde etter hvert samlet et betydelig<br />
anta ll gamle kultursaker på Åndalsnes. Mesteparten ble ervervet av Ålesund Museum i<br />
1912, deri blan t fl ere gulvur. Resten gikk til Romsdalsmuseet i 1929-30.<br />
MØRE OG ROMSDA L FYLK E 351<br />
regulatoren er utbyttet med et pendelverk, antagelig omkring 1700,<br />
samtidig som en kvadratisk skive med tinnring har fått plass utenpå<br />
den opprinnelige. Urets sider er dekket av hengslete jerndører.<br />
På hver av disse sees billedet aven kavaler i statsdrakt fra 1620-30årene<br />
flott malt aven rutinert «skildrer».<br />
Videre finner man et hollandsk veggur fra 1640-årene. (Fig. 133,)<br />
Også dette er av jern og også her er reguleringen blitt ombygget.<br />
Uret har ikke slag men vekker. Frontveggen må være av senere<br />
datum, den er dekorert aven landsens maler etter eldre mønster,<br />
men resultatet er ikke særlig vellykket.<br />
Museet har et defekt urverk merket «Siver 0lstad» (Fig. 134 og<br />
135) og ett av Ammon Nielsen. Dette automat ur av 0lstad er utvilsomt<br />
identisk med det Ivar Kleiven har skildret etter samtaler med<br />
eldre folk i Lesja, uret med de 12 apostler (se s. 201) .<br />
Museet har også flere klokker av trøndersk type. Da de mangler<br />
signatur og spesielle kjennemerker lar det seg ikke avgjøre om de er<br />
innført fra Trøndelagen eller laget i Romsdals-distriktene etter trønderske<br />
modeller.<br />
Fig. 133 . Hollandsk veggur av jern fra 1640årene.<br />
(Romsdalsmuseet, Molde.)
MØRE OG ROMSDAL FYLKE<br />
Fig. 134. Skive fra gulvur med apostler, av SiverØlstad. Fig. 135. Urverket. (Romsdalsmu<br />
seet, Molde.)<br />
NORDMØRE<br />
Kirkeur er det ingen av. Derimot finnes en vertikal solskive på<br />
Tingvold gamle kirke hugget i en kvadersten innmuret i sydveggen<br />
ved inngangen mot fjorden.<br />
Flere av bygdene i disse distrikter har vært bra stillet i økonomisk<br />
henseende med lønnsomt jordbruk og betydelig skogdrift etter<br />
vestlandske forhold. Det var handelsplass på Surnadalsøra og<br />
Sunndalsøra og forholdsvis gode forbindelseslinjer mot øst og vest.<br />
Mange spor røper at distriktene har hatt berøring med utenbys<br />
MØRE OG ROMSDAL FYLKE 353<br />
kultur. Også atskillige kunstsaker av fremmed opprinnelse har<br />
vært å finne, således et og annet lanterne ur og enkelte engelske<br />
gulvur. Imidlertid må man vel regne med at noen av disse gjenstander<br />
kan være kommet inn med embetsmennene.<br />
Klokker av simplere sort ble solgt omkring i bygdene av reisende<br />
kramkarer. Den mest kjente av disse omkring 1800 var en surnadøl<br />
av gammel slekt, Ro m un dsta d- Lars eller Stri- Lars som han kaltes<br />
fra Skipenes til Stadt. Han kjøpte opp all den linvev som var til salgs<br />
i Surnadal og andre lindyrkende bygder for siden å selge den i<br />
kystdistriktene. Dessuten handlet han med andre manufakturvarer,<br />
både grove og fine og utenlandske urverk av forskjellig konstruksjon.<br />
Ved denne sin virksomhet samlet han en stor formue etter<br />
den tids målestokk. Edø-godset kjøpte han kontant, dessuten eiet<br />
han gården Solskjei på Tuster og Salen på Innlandet i Kristiansund.<br />
Husfliden i Nordmøre har gjennomgående stått høyt. Særlig i<br />
Surnas dalføre og strøkene der omkring fantes det dyktige smeder,<br />
snekkere og sølvsmeder, noen steder ble det bygget båter til salg.<br />
Tekstiler ble tilvirket i stort omfang til utførsel og ypperlige kniplingsarbeider<br />
kjennes fra flere bygder. Enkelte gårder har i fremtredende<br />
grad vært sete for kunstindustri. Blant dem kan nevnes<br />
Heggset i Surnadal hvor det ble forarbeidet brudekroner, sølvkrus<br />
og veggur.<br />
Man kan gå ut fra at klokkemakerkunsten har vært øvet på Nordmøre<br />
allerede i første halvdel av 1700-årene. Flere av de viktigste og<br />
driftigste strøk der har hatt vei østover til distrikter hvor klokkemakerkunsten<br />
sto høyt. Således førte en gammel og meget brukt landrute<br />
fra Stangvik gjennom Surnadal og Orkladalen til Trondheim.<br />
En sydligere går gjennom Sunndalen til Oppdal. Nordmøringen<br />
har nok lært meget av urmakerkunsten i Trøndelagen, men meget<br />
har de også tatt seg til på egen hånd. (Fig. 136.)<br />
Det ser ut til at de fleste klokkemakere har holdt til i Surnadal<br />
hvor det var gode jordbruksbygder med forholdsvis stor befolkning.<br />
Eldst av de mestre vi kjenner av navn fra disse kanter og fra<br />
Nordmøre i det hele er Lars Krængnæs fra gården Heggset. I Trondheim<br />
finnes et av hans gulvur. Det er signert med hans navn og<br />
bærer dessuten påskriften: «Jeg var 70 Aar da jeg giorde dette<br />
Værk. L.K. 1754.» De støpte ornamenter vitner om gammel engelsk<br />
stil. Uret har det vanlige antall visere, men angir dessuten
MØRE O G ROMS D AL FYL K E<br />
Fig. 136. Klokkekasse fra N ordmøre. (Norsk Folkemuseum,<br />
Bygdøy.)<br />
månefaser, dato og månedenes navn. En figur av sølv, tiden med<br />
ljå og timeglass, beveges av pendelen. Opprinnelig ble hele verket<br />
drevet av et enkelt lodd. Uret er et solid og reelt arbeid som vitner<br />
om stor dyktighet i faget. Antagelig harLars Krængnæs drevet<br />
klokkemakervirksomhet i lange tider, så har han i sin høye alder<br />
villet levere et mesterstykke og har da laget det ur vi kjenner fra<br />
Trondheim.<br />
Også fra senere tider kjennes dugelige klokkemakere i Surnadal,<br />
således Niels Bolme og Lars Sæterøien.<br />
M Ø RE OG ROM SDAL FYLK E 355<br />
Flere gode klokkemakere holdt til i Rindal, blant dem Ole og Lars<br />
Tørseth. I Trøndelag Folkemuseum henger et par velgjorte veggur<br />
som Lars laget omkring 1850.<br />
I Asskard, nord for utløpet av Surnadal sf jorden bodde Nils Johansen<br />
Sætervik. Han døde i 1847 i høy alder og etterlot seg mange<br />
klokker av enklere slag, mest veggur men også gulvur, noen av dem<br />
med gjøk. Tallskivene var helst av tre, ofte signert N .J.S. Sætervik<br />
drev også som sølvsmed.<br />
Erik Endresen , født 1817, død 1904, var yngre sønn på Øvre Nesja,<br />
en av de største gårdene i Sunndal. Urmakeriet var hans hovedbeskjeftigelse,<br />
men han syslet også en del med sølvarbeider. Gjennom<br />
en lang årrekke drev han sitt verksted på Klingøy ved hovedveien<br />
gjennom dalen. Hans arbeid besto mest i reparasjoner, men han<br />
skal også ha laget noen gulvur. Alle hans fem sønner ble urmakere.<br />
To av dem gikk senere over i byhåndverket, nemlig L. Eriksen i<br />
Kristiansund og G. Eriksen i Harstad.<br />
Lommeur kom til bygden lenge etter de større ur. Fra Aure berettes<br />
om forholdene i 18S0-årene: «To Bondekarle bare Lommeuhre. Det<br />
var Mathis Fjærlid, oprindelig Ørkedøling, og Johan Engelid, en<br />
Veteran fra Krigen, hvor han var kommen i dets BesiddeIse» .
TRONDHEIM<br />
Ved begynnelsen av 1300-årene var Trondheim ennå i sin velmaktstid.<br />
Der lå sentret for landets nasjonale helgenkuItus og til St.<br />
<strong>Olav</strong>s skrin søkte skarer av pilegrimer fra hele Nord-Europa. Byen<br />
var <strong>Norge</strong>s kirkelige hovedstad og erkebispesetet den mektigste<br />
institusjon i riket nest etter kronen. Patriarken i Trondheim rådet<br />
over 11 bispedømmer, derav 6 utenfor landets nåværende grenser.<br />
Han satt med et stort domkapitel og ellers en stab av geistlige,<br />
tallrike funksjonærer og en væpnet styrke som kunne være så sterk<br />
at han til sine tider opptrådte som selvstendig krigsherre. - Det<br />
kirkelige regime hadde satt sitt preg på stedet. Skjønt byen var liten<br />
av omfang og neppe talte mer enn vel 2500 fastboende, hadde den<br />
ca. 14 kirker og klostre. Dessuten lå det 3 klostre i nærheten og 3<br />
lenger nord.<br />
De forhold som her er nevnt førte til betydelige inntekter for kirken<br />
og byen. Dessuten ble det drevet forretninger på Nordland,<br />
tildels også med norske skattland og utlandet.<br />
Høsten 1349 og utover til våren 1350 ble <strong>Norge</strong> herjet av «svartedauen»<br />
og noen år senere av nye farsotter. Trondheim fikk sin store<br />
del av folketapet og av den dype depresjon som la seg over landet de<br />
følgende tider.<br />
De økonomiske virkninger av svartedauen var meget alvorlige og<br />
inngripende for Trondheims vedkommende og gjorde seg særlig<br />
sterkt gjeldende på kirkens områder. l katolisismens senere år gikk<br />
byen sterkt tilbake. Av sognekirker var det bare to igjen, Vår Frue<br />
og Korskirken, og av klostrene var det bare ett igjen. Omkring 1520<br />
synes folkemengden knapt nok å ha vært ca. 1200. l 1531 brant<br />
byen og alle dens kirker. Da så den siste erkebiskop forlot stedet og<br />
erkebispesetet ble opphevet ved reformasjonen, tapte Trondheim<br />
også sin stilling som landets religiøse sentrum.<br />
Gjenreisningen gikk langsomt og ble avbrutt av krigen med Sverige,<br />
uår og i 1598 aven omfattende brann. Først i begynnelsen av<br />
TRONDHEIM 357<br />
1600-tallet var det oppgang å spore. Fra midten av århundret var<br />
fremgangen påtagelig tiltross for at byen ble utsatt for farsotter, krig<br />
og store branner (1651, 1681 og 1708). Skipsfarten, særlig på Storbritannia,<br />
økte og bergverksdriften i Sør-Trøndelag skaffet byen<br />
god fortjeneste. Ved opprettelsen av Det kongelige Norske Videnskabers<br />
Selskab i 1760, fikk byen en institusjon som ikke alene var<br />
den fremste i landet på åndslivets område, men også oppmuntret<br />
praktisk-vitenskapelige tiltak. - l 1769 var Trondheims folkemengde<br />
vokst til 7500. l løpet av de gode år som fulgte steg den til henved<br />
9000 i 1801, d.v.s. til omtrent det samme som hovedstadens. l 1855<br />
varfolketallet ca. 16000 og ca. 20 400 ved slutten av 1869.<br />
OFFENTLIGE UR<br />
Domkirken<br />
Slik som katedralen sto i begynnelsen av 1300-årene etter lange<br />
tiders byggarbeider, var den større og praktfullere enn noe annet<br />
kirkebygg i de nordiske riker. Men noe seierverk har den ikke hatt<br />
påden tid.<br />
l 1328 ble domkirken hardt hjemsøkt av brann. Erkebiskopen<br />
satte da i gang en innsamling over hele landet for å skaffe midler til<br />
utbedring av skadene. Her kom paven ham til hjelp med løfte om<br />
avlad for alle som ytet bidrag. Det er derfor sannsynlig at utbedringen<br />
var fullført før svartedauen kom til landet ved midten av århundret.<br />
Etter pestens herjinger svant som nevnt kirkens inntekter sterkt<br />
inn. Dessuten led den under dårlig styre og ble forsømt i den grad at<br />
kannikene måtte klage til paven. l 1432 slo lynet ned i spiret og<br />
kirken brant for annen gang. Men dyktige erkebiskoper som Aslak<br />
Bolt (1428-50), Gaute (1475-1510) og Valkendorf (1510-21) fikk reist<br />
betydelige pengemidler og gikk med iver inn for restaureringen.<br />
Det ble også sørget for å skaffe kirken et praktfullt inventar og<br />
utstyr. 1 Således bestilte erkebiskop Aslak Bolt i 1443 en stor og to<br />
1 G. Schøning: Beskrivelse over Domkirken i Trondhjem. Trhj. 1762. Erkebiskop Henrik<br />
Ka/theisens kopi bok. Utgitt av A. Bugge. Chra. 1899. s. 171.
358 TRONDHEIM<br />
mindre klokker til domkirken. Den største skulle veie 12 it 13 skippund<br />
(1800 it 1950 kg), de to mindre skulle være «avstemt i klang og<br />
dimensjoner med den største». 1<br />
På den tid da kirken var under gjenreisning, hadde tårnur og<br />
andre seierverk lenge hatt sin plass i tallrike katedraler og andre<br />
bygninger utenfor landets grenser. Den norske kirkes primas var<br />
selvsagt vel orientert om dette forhold. Erkebiskopene hadde sine<br />
faste forbindelser med kirkelige sentra i andre byer og land og sitt<br />
pallium skulle de jo hente i Roma. Dessuten hadde de fleste høyere<br />
geistlige studert ved kjente høyskoler og universiteter i utlandet.<br />
Domkirken var det ytre symbol på Romerkirken og dens makt.<br />
Her kunne intet være for godt når det gjaldt praktutfoldelse. Fremmede<br />
mestre og spesialkyndige arbeidere ble engasjert samtidig<br />
som det ble skaffet til veie tallrike saker til bruk i kirken fra kultursentra<br />
i Europa. Dette falt så meget lettere som erkebiskopen gjennom<br />
lange tider var byens største skipsreder og forretningsdrivende.<br />
Det er da meget sannsynlig at landets nasjonalhelligdom som sto<br />
under erkebiskopens spesielle omsorg, blant annet utstyr også har<br />
hatt et større seierverk og at dette har vært blant de første i vårt land.<br />
Forholdene kan tyde på at uret har vært anskaffet en gang ut i<br />
1400-årene. Den danske historiker C. F. AIIen 2 har ment at klokkene<br />
som Aslak Bolt bestilte var bestemt for kirkeuret, den største for<br />
timeslaget, de to minste for varsling av kvarttimene. Det er imidlertid<br />
ikke sannsynlig at man skulle gått til anskaffelse av tre store og<br />
kostbare klokker av hensyn til seierverket alene. De må ha vært<br />
bestilt for kirkens vanlige bruk som erstatning for det klokkesett<br />
som var ødelagt ved brannen i 1432. Bestillingens ordlyd gir forøvrig<br />
intet holdepunkt for at klokkene var bestemt for et seierverk til<br />
kirken. Men i og for seg er det jo intet til hinder for at kirken kan ha<br />
fått et tårnur ved disse tider.<br />
I 1531 ble domkirken igjen et bytte for flammene. Kort etter kom<br />
reformasjonen. Kirkene og erkebispestolens eiendommer ble inndratt.<br />
mesteparten av utstyret plyndret og St. <strong>Olav</strong>s skrin sendt til<br />
l Di pL Norv. VII s. 417.<br />
, Carl Ferdinand AlleIl: De tre nordiske Rigers Historie 1497-1537. Kbh. 1864-72 .<br />
TRONDHEIM 359<br />
København for å myntes ut i danske penger. 1 Koret og tverrskipene<br />
ble reparert så godt det lot seg gjøre.<br />
De følgende år må betegnes som kirkens dypeste forfallsperiode,<br />
en tid da «den fattige Domkerke stod paa fallende Foot» som det<br />
heter i et brev av 1552 fra kannikene til kongens kansler. I 1585 gikk<br />
katedralen over til å bli sognekirke for halvdelen av byen.<br />
Kirkens første ur, det vi mener er anskaffet en gang på 1400-tallet,<br />
har etter aII sannsynlighet ikke gjort tjeneste lenger enn til 1531. Det<br />
må ha vært ødelagt ved den store brann sammen med tårnets øvre<br />
del, det egentlige spir. 2 Senere må det ha vært anskaffet et annet,<br />
sannsynligvis et billig verk som skuIIe brukes inntil tidene bedret<br />
seg. At kirken har hatt et ur i annen halvdel av samme århundre,<br />
blir i hvert faII dokumentert ved Schønings oppgave fra kirkeregnskapet<br />
(se hans Beskrivelse over Trondhjems Domkirke, s. 340).<br />
Det heter: «havde en Hermand funcker Aar 1605 giort et nyt Seierverek<br />
til Kirken». I 1629 fikk byens annen sognekirke, Vor Frue,<br />
lånt et ur fra domkirken, antagelig det gamle som nå var ledig.<br />
Senere gir en stentavle i koret følgende meddeise: «Anno 1638 ...<br />
Blef Seierwerkedt Med Wiseren (d.v.s. skiven) i Dombkircken Opsat<br />
Af Nye. Vdi Ligemaade Blef Dend Høye Spiz Paa Tornet Af Nye<br />
l Ennå finnes kvittering av 1540 fra Chr. Ill's rentemester for St. <strong>Olav</strong>s sølvskrin som veiet<br />
6500 lodd (innpå 100 kg) og andre helgenskrin og klenodier. Se Schøning: Anhang s. 84.<br />
2 Noen forfattere har hevdet at spiret slapp temmelig uskadd fra flammene. Holder dette<br />
s tikk kunne det jo være mulighet for at også seierverket ble reddet. - Antagelsen at spiret<br />
ikke ble ødelagt ved brannen ble første gang fremsatt av P .A . Munch i verket The Cathedral<br />
of Trondhjem . Chra. 1859. Han støtter seg til et brev av 1552 fra domkapitlet til biskop Hans<br />
Gaas som på den tid var i København for å skaffe midJer til reparasjon av kirken. Se<br />
Danske Mag. VI, s. 304. Kbh. 1752. I brevet uttaler domkapitlet forvissningen om at<br />
biskopen vil anvende sin ytterste flid for å få hurtig og effektiv hjelp hos regjeringen «til<br />
restaurering og gjenoppbygning av den så ynkelig medfarte katedral ... Og du e r jo<br />
oppmerksom på hvor skrøpelig og ødelagt av elde det tretårn er hvor klokkene henger og<br />
ringes. Om disse skal du vite at de etter d in avreise stadig har vært tause, og ingen har<br />
våget å gå d it til ringning på grunn av d en åpenbare livsfare som er forbundet dermed )).<br />
Tretårnet er tydeligvis fra tiden lenge før brannen.<br />
Imidlertid må vi peke på at det ikke kan være Domkirken s sentra /Mrn som brevet omhandler.<br />
Vi vet at brannen var voldsom og at den bl.a. ødela taket både over kor og skip. Da<br />
ilden stadig trekker oppover til de høyere deler aven bygning, er det helt usannsynlig at<br />
tårnets treverk skulle være spart og at klokkestolen ikke skulle være brent om den hadde<br />
stått der. Den naturlige forklaring til uttalelsen i brevet må være at klokkene har ha tt sin<br />
plass j en støpul pil grunnen utenfor kirken . En nærmere analyse av teksten bekrefter denne<br />
antagelse. Hadde klokkene hengt i kirketårnet, ville domkapitlet neppe brukt et så<br />
omstendelig uttrykk som «tUfris ille lignea in qua tintinnabula suspensa pulsarentu[)).<br />
Men uttrykket passer godt når det gjelder en særskilt støpul. Adjektivet ,
362 TRONDHEIM<br />
klokkestøpul i den gamles sted. Den ble bygget i 1662-63 vesentlig<br />
av stein fra Reins kloster og fra domkirken. Tre klokker ble anskaffet,<br />
den største på 1000 kg. Aven ordinans av 1672 fremgår det at<br />
kirken igjen har fått et seierverk. Vakten pålegges nemlig å rope ut<br />
tiden i tårnet hver gang kirkens timeklokke har slått.<br />
I 1681 raserte «Hornemannsbrannen» det meste av byen. Heller<br />
ikke denne gang skånet flammene Vår Frue kirke. Nå nøyet man<br />
seg imidlertid ikke med å utbedre skadene, men utvidet skipet med<br />
18 meter i lengden. Arbeidet ble avsluttet i 1688.<br />
Et regnskap fra 1706 gir opplysning om at kirken var utstyrt med<br />
solskiver: «Til Pauel (Melhorn) Contrafeier betalt for at overstryge<br />
Soelschiwerne, Listerne sampt Spiiret, Knapper, Fløyen C 5 med<br />
Aarstall forgylt efter Reigning 18 Rdl.»<br />
Ennå en gang ble Vår Frue kirke herjet av flammene, nemlig under<br />
storbrannen i 1708. Bygningen kom snart under tak igjen og<br />
menigheten fortsatte sitt arbeid for den videre utbedring. Men<br />
det tok tid. Det store tårn som ble reist ved hovedinngangen ble<br />
ikke ferdig før i 1742. KIokkestuen kunne regnes som den flotteste i<br />
landet. Klokkene var fem i tallet, «Gammel-Nia», «Ny-Nia», «Tolla»,<br />
«Kvinten» og «Stora» , det ble de kalt ennå i 1860-årene.<br />
Da tårnet var reist ble det også en råd med å anskaffe et bedre<br />
kirkeur. I kirkens regnskaper for 1742 anføres blant inventar i<br />
tårnet «1 nyt stortSlagverek med dets Foderah>. Om uret har kirkevergen<br />
Carsten Schiødt notert: «1743 d. 2. Jan. betalt Hr. Stiftamtmand<br />
von Niessens Anvisning til Uhrmageren Smeby Resten af de<br />
accorderede Penge for det ny Slagverck, imod at Kiercken i følge<br />
bemeldte Anvisnings Indhold svarer mig Renten af mit Forskud,<br />
indtil jeg igjen kand giøre mig betalt af Kierckens Indkomme 348<br />
Rdl. 2 Ort».<br />
Hvem var så denne Uhrmaker Smeby, mesteren for Tårnuret?<br />
Undersøkelser i en rekke arkiver har konstatert ,at det på disse tider<br />
ikke fantes noen urmaker ved navn Smeby hverken i Trondheim,<br />
Christiania, Bergen eller andre av landets byer. Gårdsnavnet<br />
Smeby forekommer ikke i Trøndelags fylker, heller ikke i Møre,<br />
Gudbrandsdalen eller Hedmark. På Vest-Oppland finnes det bare i<br />
Nordre Land og på Toten. I Land var det omkring 1740 ingen som<br />
var dyktig nok til å bygge ur som det i Vår Frue kirke. Men på Toten<br />
derimot bodde en klokkemaker som kan regnes blant de ypperste<br />
TRONDHEIM 363<br />
mestre på landsbygden, nemlig Amand Tal/efsen Smebyh. Han må<br />
det da være som har levert tåmuret til Vår Frue kirke.<br />
I 1780 ble skivene og viserne dekorert av «Skildrer og Maler» JohannesSchøller.<br />
Tårnuret i Vår Frue kirke har arbeidet trofast gjennom årene og er<br />
fremdeles i full virksomhet. I 1905 måtte det foretas en grundig<br />
utbedring av tårnet, samme år ble uret underkastet en større reparasjon<br />
og ble utstyrt med Grahams-gang og minuttverk. Urets<br />
«ansikt» ble forandret til det ugjenkjennelige: Skivene - 4 i talletble<br />
byttet ut med nye av moderne preg. De karakteristiske timevisere<br />
ble tatt ned og sendt til museene, i stedet fikk uret nye av helt<br />
ordinær type. Det har således lykkes å fjerne alt som ga uret karakterog<br />
vitnet om dets alder.<br />
Margretakirken og gildehuset<br />
Bygningen, en steinkirke, var reist av St. <strong>Olav</strong>s store borgergilde. I<br />
støpulen hadde byen sin tårnvakt. Der hang klokken «Bøyarbot»<br />
(d. V.s. «byens hj elp») som ble ringt ved ildslukningstid og ellers<br />
når borgerne skulle varsles. Dessuten var den til tjeneste for gildet.<br />
Like ved lå gildehuset med forsamlingssal, gjesteværelser og kjøkkenanlegg.<br />
1 Det er ikke usannsynlig at det har vært en eller annen<br />
tidmåler der, men mer kan ikke sies om dette.<br />
Andre kirkelige bygninger<br />
Meget taler for at de mer velstillete kirker og klostre i byen har fulgt<br />
med i utviklingen og skaffet seg innretninger for måling og varsling<br />
av tiden. Dette kunne også gjelde den store fellesgård hvor domkirkens<br />
kanniker hadde sitt tilhold. Men om dette tier de dokumenter<br />
som ennå er bevart.<br />
Heller ikke vet vi om den gamle erke bispegård har hatt noe tårnur<br />
i katolsk tid. Ved midten av 1500-årene ble den sete for lensherren<br />
nordenfjells. Store forandringer og nyanlegg førte etter hvert til<br />
at gården i 1616 var omdannet til et renessanseslott. For å markere<br />
1 Huset sto like til ut i 1600-årene, og adkomsten heter ennå Gjelhus (= gildehus)-Veiten.
TROND H EIM<br />
Fig. 137. Brannskadet bæreur med va rekasse fra l S00-tallet. Antagelig tysk arbeid. (Det<br />
Kgl. Norske Videnskabers Selskab , Museet.)<br />
anleggets midtakse ble det gamle porttårn betraktelig forhøyet og<br />
kronet med et spir. Tårnet hadde et stort firkantet ur, slik som<br />
svensken Olaf Nauchler har fremstillet det på en tegning fra 1658.<br />
Da lensherrestillingen ble opphevet ved enevoldsmaktens innførelse,<br />
fikk militærvesenet hele komplekset til depot. Enkelte deler<br />
av slottsanlegget ble da forandret, andre deler forsvant etter hvert<br />
og da også tårnet og seierverket.<br />
PRIV A TE UR FRA ELDRE TID<br />
Blant de få privatur som er bevart her i landet fra 1500-tallet eller de<br />
nærmeste følgende år, finnes to bæreur i Det Kongelige Norske<br />
Videnskabers Selskab, Museet.<br />
Det eldste har vært et kostbart stykke. Uret er linseformet, varekassen<br />
av bronse, helt gjennombrutt med ornamenter i renessansestil.<br />
(Fig . 137.) Tallskiven som er prydet med innlagt emalje har 2<br />
tallkretser, den ytre med romerske sifre den indre med arabiske.<br />
Uret har vært brannskadet og en stor del av verket er smeltet<br />
sammen. Det er funnet dypt nede i grunnen under gården <strong>Olav</strong><br />
Trygvasons gate no. 1. Tomten ligger i den eldste bydel nær Bakke<br />
TR ON DHEIM 365<br />
Bro. Strøket brant i 1599 og visstnok også i 1582. Sannsynligheten<br />
taler da for at uret er kommet med under en av disse branner. Det er<br />
antagelig av syd-tysk opprinnelse.<br />
Det annet ur bærer innskriften Nicklas Planke Uhrmach er in Lubeck<br />
og årstallet MCCXI. (Fig . 138 og 139.) Tallet er åpenbart tilføyet<br />
i senere tid. Kassen er oval og utført i forgylt messing. Mester<br />
Nicklas Planke (Plahnke) fra Saltzwedel var «Kleinuhrmacher» i<br />
L ubeck. Han giftet seg inn i en av byens urmakerfamilier , kjøpte<br />
hus på stedet i 1567 og døde omkring 1624. I Museum am Dom,<br />
Lubeck, finnes et messing ur av Planke. Det likner meget Trondheims-uret<br />
og oppgis å væ re fra 1590-årene.<br />
Nordenfjeldske Kun stindustrimuseum har flere verdifulle ur fra<br />
1600-tallet, blant annet et sekskantet bord ur av hollenderen Gabriel<br />
Roldt (hoffurmaker hos Frederik III i 1661) og et fransk breloque-ur.<br />
Videre finnes et meget vakkert utvalg av lommeur i gull, sølv og<br />
emalje fra omkring år 1700 og utover til begynnelsen av 1800,<br />
utenlandske gulvur fra 1700-årene, ur og urkasser m.m. fra Trondheim<br />
og Trøndelagen. Imidlertid gir disse ur og kasser intet avgjø-<br />
Fig. 138 og 139. Bæreur med varekasse av<br />
Nickl as Pla nke, Liibeck. Siste halvdel av<br />
lS00-årene. (Det Kgl. Norske Videnskabers<br />
Selskab, Musee!.)
366 TROND H EI M<br />
rende bidrag til urenes historie i Trondheim da man savner sikre<br />
opplysninger om hvorvidt de eldre av dem har hørt hjemme i byen<br />
fra gammel tid av.<br />
Omkring i Trondheim finnes det tallrike gulvur fra distriktene,<br />
en del fra selve byen og ikke så få fra utlandet. Av de siste er det<br />
forholdsvis mange fra Irland som følge av den betydelige norske<br />
trelasteksport som den gang fant sted til dette land. De eldste vi har<br />
sett er fra 1680-1700.<br />
FAGLIGE FORHOLD<br />
Norske håndverkslaug har i middelalderen ikke eksistert i Trondheim.<br />
Heller ikke er det sannsynlig at det i løpet av 1500-årene har<br />
funnet sted noen laugsdannelse der. Som tidligere nevnt var denne<br />
periode i byens liv preget av dyp økonomisk depresjon samtidig<br />
som folketallet var sunket til et lavmål. Det var derfor lite behov for<br />
organisasjoner av faglig art. Men etter hvert som byen tok seg opp i<br />
det følgende århundre, grodde laugene frem. I organisasjonsmessig<br />
henseende fikk de i mange år lov til å ordne seg med borgermester,<br />
råd og stiftamtmann uten større innblanding fra regjeringens<br />
side. Christian V's forordninger av 1681 og 1682 gjorde slutt på<br />
denne tilstand. Laugene skulle nå ikke lenger få beholde sitt preg av<br />
eksklusive private tiltak, men innordnes i staten.<br />
Disse nye laugsforordninger synes ikke å ha støtt på særlig motstand<br />
hos de 5-6 laug i byen. Forøvrig gikk det vel heller ikke så<br />
strengt for seg når det gjaldt å håndheve reglene der. Sentraladministrasjonen<br />
lå jo i betryggende avstand.<br />
Håndverkslaugene i Trondheim har vært mange ned gjennom tidene,<br />
minst 13 i alt, men etterhvert ble flere oppløst. I 1745 fantes 9<br />
og hundre år senere var det bare 6 tilbake, det samme antall som i<br />
Christiania.<br />
Smede/auget som urmakerne tilhørte var ikke av de eldste i byen.<br />
Det kan nok være at mestrene hadde en slags sammenslutning i<br />
første halvdel av 1600-årene, men noen offisiell organisasjon har<br />
ikke eksistert tidligere. Imidlertid utviklet forholdene seg derhen at<br />
smedene mer og mer følte savnet av laugsmessig beskyttelse. Særlig<br />
var de plaget av sjenerende konkurranse fra de militære hånd-<br />
TROND H EI M 367<br />
verkere og andre outsidere i faget. Men da laugsvesenet i Danmark<br />
<strong>Norge</strong> var i støpeskjeen og myndighetene på stedet nødig ville<br />
foregripe noe, måtte smedene vente med å inntre i et regulært laug<br />
like til Christian V's «Smede-Laugs Articler» utkom i 1680-årene.<br />
«Smiddernes Laugs Bog i Trundhiemb» ble autorisert i 1683.<br />
Men først i juli 1685 ble det avholdt møte der etter innstendig<br />
begjæring av oldermannen og de øvrige medlemmer. 8 mestre og 1<br />
mestersvenn «præsenterede sig frihwillige og Anloffuede til it loffligt<br />
Smede Lougs Anretteise og dets Tilbehør at Wille giffue hwer<br />
En Rdl. » Det neste de foretok seg på møtet var å nedsette en komite<br />
bestående av oldermannen og 4 mestre «til Bønhaser 1 at Eftersøge<br />
og Ertappe» - noe de borgerlige smeder hadde arbeidet for i mange<br />
o<br />
ar.<br />
Laugsboken inneholder intet om at noen mester av de eldre årganger<br />
har drevet urmakervirksomhet. Imidlertid vet vi fra andre<br />
opptegnelser at den som reparerte domkirkens ur da stormen blåste<br />
spiret over ende i 1689, var laugets første oldermann Lars Berg. Det<br />
var først i 1744 at det til opptagelse i lauget meldte seg en ansøker<br />
som hadde urmakeri som selvstendig yrke. Det var Esben Karmarch<br />
fra København. Senere sto noen av byens urmakere som medlemmer<br />
av lauget, andre ikke. To av de innskrevne urmakere har vært<br />
oldermenn.<br />
Blant de laug som ennå eksisterte ved midten av 1800-årene var<br />
også smedenes. Men på den tid og en god del før fantes det ikke<br />
lenger noen urmaker i lauget.<br />
Følgende laugssaker er oppbevart i Nordenfjeldske Kunstindustrimuseum:<br />
«Den nye Lade» fra 1752, et laugssegl fra 1600-årene og<br />
en sekskantet bøsse fra 1700-tallet. Hos Det Kongelige Norske Videnskabers<br />
Selskab, Biblioteket, finnes en laugsprotokoll fra 1685<br />
til 1797 og ved Statsarkivet en del dokumenterfra 1703 til 1805.<br />
Det ser ut til at det har vært laget færre ur i Trondheim enn man<br />
skulle vente etter mestrenes antall. Noe skyldes at det ble innført så<br />
mange verk fra utlandet. Stor betydning har det også hatt at byens<br />
borgere kjøpte gulvur fra landsurmakerne som holdt billigere priser<br />
enn de stedlige håndverkere.<br />
De fleste Trondheims-ur som nå kjennes er fra annen del av 1700årene.<br />
Fra tiden omkring 1820/30 årene var det i hovedsaken slutt<br />
1 Se note side 307.
368 TRONDHEIM<br />
med den slags originalarbeider, selv om det jo kan nevnes enkelte<br />
mestre som ikke ga opp.<br />
En god del av de gamle Trondheims-klokker er ødelagt i tidens<br />
løp. Så meget ser man dog av det som er tilbake, at mange av<br />
mestrene har levert godt og vakkert arbeid.<br />
URMAKERE<br />
Noen særskilt borgerbok fra laugstiden finnes ikke. Magistratens<br />
protokoller som er oppbevart fra 1678, danner den viktigste kilde<br />
når det gjelder borgerskapet i Trondheim. 1 For urmakernes vedkommende<br />
inneholder de dog ingen oppgaver før 1722. Heller ikke<br />
gir protokollene opplysninger om alle de personer som har drevet<br />
selvstendig virksomhet som urmaker. Supplerende materiale må<br />
derfor hentes fra andre kilder, deriblant fra de dokumenter som er i<br />
behold fra smedelauget.<br />
Som tidligere nevnt fantes det ved begynnelsen av 1600-tallet<br />
både offentlige og private ur i Trondheim. Følgelig måtte det også<br />
ha bodd folk på stedet med en viss kyndighet i urmakerfaget.<br />
Fra litt over midten av århundret får vi beskjed om at en urmaker<br />
var fast bosatt i byen. «Ledingen» av 1660 for Trondheim angir<br />
nemlig at en av byens skattepliktige holdt til i Johan Seiermagers<br />
gård i tredje kvartal av Vår Frue sogn, antagelig det samme hus som<br />
i 1679 kalles «Seiermagergaarden» Mer nevnes ikke om Johan<br />
Seierrnager og heller ikke hører man om andre urmakere i de<br />
nærmest følgende år.<br />
Mot slutten av 1600-tallet var det iallfall en mann som stadig arbeidet<br />
i faget og var fast bosatt i byen. Nemlig Hans Holst. Han er<br />
oppført i skattelistene fra 1695. Året etter ble han gift i domkirken<br />
med Lucretia Bær (Beer). Han døde i 1720. «Hans Uhrmagen> som<br />
han gjerne kalles i dokumentene, var «Kongens Smid og Bøssernagen>.<br />
Han var derfor fritatt for næringsskatt m.m. til tross for at han<br />
også drev på privat basis i konkurranse med byens håndverkere.<br />
Det ser ut til at han har tatt hånd om en hel del av det urmakerarbeid<br />
som bød seg på stedet. I domkirkens regnskap for 1701-02 heter det<br />
1 Utdrag av rådstuprotokollenes oppgaver over meddelte borgerskap i tiden 1678-1837 er<br />
utarbeidet av lektor Joh. E. Brodahl.<br />
TRONDHEIM 369<br />
«Betalt Uhrmageren Hans Hansen Holst for kirkens Uhrverk at<br />
ferdiggiøre 24 Rdl.» I 1710 ble han stevnet for by tinget. Rådmann<br />
Knud Bruun hadde sendt ham to urverk til reparasjon, men de ble<br />
aldri ferdig. Urmakeren ble dømt til å levere urene tilbake og betale<br />
saksomkostningene. Han hadde også Munkholmens seierverk til<br />
utbedring. Av regnskapene kan man se at kommandanten i lange<br />
tider måtte bruke «passlunte» 1 til å bestemme tiden og vaktskiftene<br />
mens verket var hos urmakeren.<br />
Holst eiet hus i Munkegaten, Vår Frue sogn.<br />
Lars Larsen er den første urmaker som kjennes fra magistratens<br />
fortegnelser. Han var født på Gaukstad i Lom i 1698 (se s. 202), og<br />
døde i 1751. I rådstuprotokollen står innført: «22 Februar 1722, Lars<br />
Larsen, føed i Gudbrandsdalen og Uhrmager Haandtværk har lært,<br />
bekom sit Borgerskab paa Samme og sin borgerlige Troeskabs Eed<br />
aflagde». Andre dokumenter beretter at han ble gift i 1720, skaffet<br />
seg byggegrunn og kjøpte stolplass i Vår Frue kirke, sine borgerlige<br />
forhold har han altså hatt i god orden. Men i lauget sto han ikke.<br />
Noen av hans arbeider finnes fremdeles. De er gjennomgående<br />
dyktig og solid utført. Slagskive er anvendt.<br />
Espen Karmarch, født 1722, død 1762, slo seg ned i Trondheim i<br />
1739 eller -40 og dreven beskjeden næring der. Rådhusprotokollen<br />
meddeler i 1744: «Til Borgerskabs Tagelse indfandt Sr. Espen Carlmarch,<br />
som er føed i Kiøbenhavn og begiærede at vinde Borgerskab<br />
paa sin Uhrmager Profession» . Men videre kom han ikke før<br />
han hadde ordnet sine fagmessige forhold. I mars 1750 beretter<br />
smedenes laugsbok: «For aaben Lade præsenterede sig Espen<br />
Knudsen Karmarch, som anwiiste et ham af det vellovlige Smedelaug<br />
i Kiøbenhavn udstæd Lærebrev av 13 Febr. 1750, i hvis Følge<br />
hand nu tilbød at ville anwiise sit Mæsterstøkke». Neste år fremla<br />
han sitt arbeid «som bestod udi et hængende Slag Uhrmed tilhørende<br />
Perpendiculo og Lodder, hwilket af sambtlige Laugsmæstere<br />
blew besigtiget. Samme Slagwærk til kiendegaw Karmarch at<br />
skall gaae i et fierding Aar uden imidlertid at worde optrokket.<br />
Han begiærede dernæst at Worde som Mæster i Lauget antaget og<br />
at nyde Laugs Rettighed. Thi Blew ham udi denne hs. Begiæring<br />
giordt Bifald». I 1753 gikk han ut av lauget, men året etter ble han<br />
oldermann og fungerte som sådan ut i 1757.<br />
1 Se note 1 side 105.
370 TR O NDHEIM<br />
Vi kjenner et par gulvklokker med Karmarchs signatur (Fig. 140)<br />
og stedsbetegnelsen Drontheim eller Trondhiem. De har messingskiver<br />
med dansk-engelske ornamenter. Den brede tallring er av<br />
tmn. Verkene, selv de eldste, har rekkeslag. Arbeidet er middelmådig.<br />
I 1759 beretter byens magistrat om urmakerhåndverket i byen:<br />
«De fleeste, ja fast alle, lade Deres Uhrvercker, store og smaae,<br />
udenlands forskrive, saa at det Uhrmagerarbeid, her forefalder,<br />
bestaaer kun i Renovationer og Flickerier ... Her i Byen findes<br />
kun den i Memorialen nafngivne Mester Espen Karmarch og Johan<br />
Leignich».<br />
Karmarch var gift med Johanne Engelstrup, født 1702, død 1788.<br />
En av hans dattersønner, ].K. Winding, var overlærer og konrektor<br />
l Bergen.<br />
Johan Melchior Lengnich (Leignich) var født i 1722 og døde 1790.<br />
Han kjøpte gård i Apotekerveiten i 1748 og fikk borgerskap som<br />
urmaker året etter. Flere gulvur som bærer hans navnetrekk vitner<br />
Fig. 140. Gulvur av Es ben Ka rmarch.<br />
1722-1762 .<br />
Fig . 141. Urskive av Johan Melchior<br />
Lengnich, 1722-1790 . (Trøndelag<br />
Folkemuseum.)<br />
TR O NDHEIM<br />
om at han har vært en dyktig håndverker. (Fig. 141 .) Han har også<br />
hatt andre aspirasjoner, for i 1761 tok han borgerskap som kjøpmann.<br />
Imidlertid gikk det nok dårlig med forretningen for i 1780årene<br />
finner man ham i listene som en fattig mann med mange<br />
uforsørgete barn. Det sees at han på den tid har måttet slå seg på<br />
urmakeriet igjen. Han var gift med 1. Salome Marie Lorentzen, død<br />
ca. 1750,2. Anne Elisabeth Krogh.<br />
Johan Jacob Lengnich, sønn av den foregående, tok borgerskap i<br />
1801 som urmaker i Trondheim. Han døde i Bodø 1810.<br />
Ingebrigt (Inge/bright) Larsen Grabae , født 1726, død 1798, var den<br />
mest fremtredende av de eldre urmakere i Trondheim.<br />
Han kom fra plassen Stenberget i byens utkant. Etter hva dokumentene<br />
meddeler var Ingebrigt Graboe først kjører, men hadde<br />
så «ved egen F1iid og Vindskibelighed, uden enten at have staaet i<br />
Lære eller dertil av andre haft Underviisning ey alene lært at reparere<br />
Uhr-Værker, men end og samme av nye at forfærdige.» På<br />
ansøkning til kongen fikk han i 1759 bevilling «saa vidt Hand med
372 TRONDH EIM<br />
egne Henders Arbeyde kan af Sted komme i Trondhiem av Uhrmager<br />
Professionen sig at ernære». Han ble altså frimester. Det viser<br />
seg at han har utfoldet en betydelig virksomhet i faget og at også<br />
sønnene har vært med i arbeidet.<br />
Ingebrigt Graboe har levert en rekke vakre og gode gulvklokker,<br />
(Fig. 142 og 143) tildels med klokkespill, måneverk og forskjellige<br />
kalendariske innretninger. Også taffel ur har han utført. Gode eks-<br />
Fig. 142 . Gulvur med spillverk av Ingebrigt Graboe,<br />
Trondheim, 1726-1798. Fig. 143. Urskiven til gulvur fig.<br />
142. I den lille sirkelen øverst er angitt navn på spillverke<br />
ts 9 melodier. (Nordenfjeldske Kunstindustrimuseum.)<br />
TRONDHEIM 373<br />
emplarer finnes i Nordenfjeldske Kunstindustrimuseum og<br />
Håndverks- og Industriforeningen i Trondheim. Graboe skal ha<br />
stått seg bra økonomisk. En tid eiet han 2 gårder i byen og festet<br />
dessuten mange år plassen Tømmerdalen i Bymarken. I 1767 nevnes<br />
han som borgerløytnant og i de følgende 20 år bærer han samme<br />
titel. Han var gift med 1. Sara Erichsdatter som døde i 1763. 2.<br />
Christine Winther. Tre av sønnene ble urmakere, nemlig:<br />
Lars Graboe, født 1754, død 1779.<br />
Christopher Winther Graboe, født 1768. Han løste borgerbrev i<br />
1800. Død i 1803.<br />
Peder Andreas Graboe, født 1771, tok borgerskap i 1800. Død 1803.<br />
Den kjente urmaker E.R. Syrstad uttaler i et brev av 20. april 1923:<br />
«Ingebrigt Graboe og hans 3 sønner er av de mest betydelige av<br />
gamle urmakere fra sin samtid. Deres arbeider sta ar fuldt paa høide<br />
med engelsk og hollandsk arbeide av denne slag».<br />
Nils Larsen har signert et godt gulvur som skriver seg fra annen<br />
halvdel av 1700-tallet. Det er av engelsk type. Tallskiven og platinene<br />
er av messing. - Klokkemakeren er ukjent, man kunne gjette<br />
på at han var sønn av Lars Larsen som tok borgerskap i 1722.<br />
Ole Hervig kan etter navnet å dømme være fra Beitstad. Han ble<br />
gift i Trondheim i 1763 og synes å være flyttet fra byen omkring<br />
1790. I kirkeboken for 1763 omtales han som «Provisor ved Artilleriet<br />
og Uhrmager».<br />
Hervig var en av de dyktigste urmakere i Trondheim på den tid,<br />
men hans navn finnes ikke i borgerlistene. Blant hans arbeider er et<br />
gulv ur med måneverk, klokkespill og sjeldne detaljer av teknisk art.<br />
Bygningsmuseet har et av hans ur. Han leverte også urmakerverktøy<br />
for salg.<br />
Frants (Francis) M. Bil/ing, født i Dublin ca. 1730, tok borgerskap<br />
i 1761 og døde i 1795. Som reformert 1 nød han skattefrihet i lange<br />
tider. 11779 ble han borgerløytnant. Billing var en dyktig urmaker<br />
med stor fagkunnskap. Det finnes flere klokker etter ham (Fig.<br />
144), men man må være oppmerksom på at enkelte gulvur med<br />
Billings signatur er utført av Børre Langeland, bl.a. et og annet<br />
gulv ur med månefaser (se s. 391). - Hans hustru Margrethe Jensdatter<br />
Lind, fortsatte bedriften til sin død i 1800.<br />
l Ved privilegier av 1685 og 1747 var innflyttete reformerte i 20 år fritatt for borgerlige<br />
skatter og tynge, men ikke fo r toll og aksise.
376 TRONDHEIM<br />
Jørgen Schiølberg fra Orkdal fikk borgerskap i Trondheim som<br />
smed i 1792. I 1800 sluttet han med smedehåndverket og løste<br />
borgerbrev som urmaker i steden. Han laget mange klokker med<br />
gode verk. Fra 1801 til 1803 var han oldermann i lauget. Særlig fra<br />
1815 av arbeidet han på landsbygden.<br />
Michael Milde fra Jemtland, tok borgerskap i 1801. Han flyttet i 1832<br />
til Levanger. Borgerskapet i Trondheim ble oppsagt av enken i<br />
1848.<br />
Av svensk nasjonalitet var også CA. Soltin (bgsk. 1804), S. Lidsberg<br />
ellerLetzberg (bgsk. 1812) ogG. Milde (bgsk 1813).<br />
Hans Andersen Barlien, født 1772, død 1842, var flyttet inn fra<br />
Overhalla og fikk borgerskap i Trondheim som urmaker i 1803. Han<br />
var en mann med allsidige evner og stor foretagsomhet. Om hans<br />
virksomhet i byen beretter «Trondhjemske Blade» i 1804: «Barlien<br />
gjør og gode Ure og har for nyligen paa behørige Steder indgivet<br />
Forslag til Forbedring av Vandverket.»<br />
Barlien var ikke bare urmaker, men mekaniker og alt mulig annet.<br />
Der hvor hotel Fønix nå ligger, drev han et pottemakeri. Siden<br />
flyttet han tilNord-Trøndelag hvor hans initiativ og begavelse satte<br />
dype spor på en rekke felter (se s. 422) .<br />
Elias Sveer (Schwer) tok borgerskap i 1807 som urhandler og urmaker<br />
i Trondheim.<br />
Hans Menne fra København fikk sitt borgerbrev i faget i 1807. Han<br />
hadde en bokhandel ved siden av sin urmakerbedrift.<br />
Bernh. Jacobsen Hoff fikk borgerskap i 1821. Han var født 1792, og<br />
døde 1868. Hans sønn Severin Hoff, født 1832, død 1902, grunnla<br />
den forretning som ennå bærer hans navn.<br />
Peter Nordlund fikk borgerskap i 1833. Han hadde senere kontrollen<br />
med de offentlige ur i byen.<br />
Mentz Rodum, født 1797, fikk borgerskap i 1836 som urmaker.<br />
Han laget mange meget gode ur med runde skiver.<br />
Even Pedersen Syrstad, født 1820, død 1901, løste borgerskap som<br />
urmaker i 1842, men allerede 6 år etter flyttet han sin forretning til<br />
Steinkjer. Senere slo han seg ned i Levanger for god t. Han har hatt<br />
en stor produksjon av klokker og må regnes som en av de betydeligste<br />
urmakere i Trondheim og Trøndelag.<br />
Odin Qvarme kom fra Bergen. Slekten var fra Voss. Han tok borgerskap<br />
i Trondheim i 1843, men oppsa dette fem år senere.<br />
TRONDHEIM<br />
Hieronymus Kleiser fikk borgerskap i Trondheim i 1845. Se s. 88.<br />
Kleiser var fra Schwarzwald.<br />
I rådstuprotokollene i laugstiden er det oppført 37 urmakere. Hertil<br />
kommer 4 kjente mestre uten borgerskap, tilsammen 41. Forhøyer<br />
man tallet på skjønn til 45 skulle dette så omtrent utgjøre hva byen<br />
alt i alt har hatt av selvstendige håndverkere i faget inntil 1870.<br />
Av de 21 mestre som har fått borgerskap til og med 1821, er bare 6<br />
fra Trondheim, 5 eller 6 fra Sverige, 2 eller 3 fra Danmark, 1 fra<br />
Irland, 1 fra Tyskland og 6 fra landdistriktene. Det overveiende<br />
antall har således vært innflyttere, og av dem var utlendingene helt<br />
dominerende. I den følgende tid er de fleste mestre fra Trondheim.<br />
En oppgave over urmakere i Trondheim til utgangen av laugstidenfølger:<br />
Navn<br />
Johan Seiermaker<br />
(Niclas Gode, se Chra.)<br />
Holst, Hans Hansen =<br />
URMAKERE I TRON DHEIM<br />
til ut gangen av laugstiden<br />
Fra<br />
Borgerskap Anmerkninger<br />
Nevnes 1660.<br />
Tilreisende 1668.<br />
Hans Uhrmager<br />
N evnes 1695 - 1720. 0.1720.<br />
Larsen , Lars = Lars Uhrmager Lom 172222/2 F. 1698. D. 1751 .<br />
Karmarch, Espen Knudsen Kbh. 1751 Oldm. 1754-57. D . 1762.<br />
Lengnich (Leignich) , Johan 174930/6 Borgersk. som kjøpm . 1761-<br />
Melchior<br />
D . 1790.<br />
Graboe, Ingebrigt Larsen =<br />
Ingebri gt Stenberg Trhm. 175917/12 BevilI. Kbh. 1759. D . 1798.<br />
Larsen, Nils<br />
Hervig, Ole Erichsen Beitst. ?<br />
Sønn av Lars Larsen?<br />
Nevnes 1762-90. D. eller frafl.<br />
ca. 1790.<br />
BiJl ing, Frants M. Dublin 176114112 D . 1795. Enken forts.<br />
Weiser, Anton Ø s terrike 17932715<br />
Lund , Jacob Ja cobsen Gudbrd. 179614/11 Identisk med Jacob Ja cobsen?<br />
Jacobsen, Jacob, se Lund<br />
Elgstrøm, Erich<br />
Lengnich, Johan Ja cob<br />
Graboe, Lars<br />
Graboe, Chris toph ., Winther<br />
Graboe, Peter Andreas<br />
Schiølberg, Jørg. Fredriksen<br />
Milde, Michael<br />
Neergaard, Lorents<br />
Barlien, Hans Andersen<br />
Stockh.<br />
Trhm.<br />
Trhm.<br />
Trhm.<br />
Trhm.<br />
Orkdal<br />
Sverige<br />
Stod<br />
N.-Tr.lag<br />
178916/9<br />
180010/3<br />
180017/ 3<br />
180021/4<br />
18001/12<br />
18011911<br />
1803 31/5<br />
18034/7<br />
Frafl. 1803.<br />
D. 1810 i Bodø.<br />
F. 1754. D. 1779.<br />
F. 1768. D. 1803.<br />
F. 1771. D . 1803.<br />
F. 1820. Oldm. 1801-03.<br />
F. 1776.<br />
Nevnes 1820.<br />
F. 1772. Frafl. D. 1842.<br />
377
378 TRON DHEIM<br />
Navn Fra Borgerskap<br />
Soltin, Ca rl Adam Sverige 180423/4<br />
Sveer (Schwer), Elias ? 180719/1<br />
Menne, Hans Kbh . 1807 17/ 8<br />
lidsberg (Le tzberg), Svend Sverige 1812 12/ 10<br />
Milde, Gus tav Wilhelm Jemtl. 181312/5<br />
Hoff, Bernh. Jacobsen Trhm. 1821 12/ 11<br />
Neergaard , Anders Johnsen Kvikne 18243/ 5<br />
Berg, Georg Frederik Trhm. 1832 17/9<br />
Nordlund , Peter Trhm. 1833 21/1<br />
Rodum, M entz 1836 2/ 5<br />
Syrstad, Even Pede rsen Børsen 184228/ 2<br />
Ba umann, Johan Adolph Trhm. 1842 25/ 7<br />
Qvarme, Odin Bergen 1843 20 / 11<br />
Setness, Ande ) ustesen Trhm. 18441/7<br />
Kleiser, Hieronymus Baden 1845 20/ 10<br />
Jørgensen, Gunder Lesja 18471/2<br />
Noodt, M arcus Wøldicke HammerE. 185424/7<br />
Hoff, Severin T rhm . 1858 12/ 7<br />
Værdahl, Martin Andersen Trhm . 186130/9<br />
Johnsen, Anders 1863 17/ 8<br />
Falck, Fredrik Røros 186919/2<br />
Gisvold, Lars 1869 27/9<br />
Anmerkninger<br />
Borgersk. som urha ndler og U f -<br />
maker.<br />
Dessuten bokhandler.<br />
N evnes 1820.<br />
Nevnes 1820.<br />
F. 1792. D. 1868.<br />
Nevnes 1865.<br />
Nevnes 1845.<br />
N evnes 1869.<br />
F. 1797 .<br />
F. 1820. Frafi. 1848. D . 1901.<br />
F. 1811. T idl. bosatt Berlin .<br />
F. 1819. Borgersk. oppsag t 1848.<br />
F. 1807.<br />
F. 1824. Opps. 1852.<br />
F. 1824. I Molde fra 1851, i<br />
T rhm . fra 1854. 0 .1895 .<br />
F. 1832 . 0. 1902.<br />
F. 1836. D . 1890-årene.<br />
Borgersk. i Skien 1842 som g ullsmed<br />
og urmaker.<br />
F. 1837. 0.1897.<br />
SØR-TRØNDELAG FYLKE<br />
RØROS<br />
Bergstaden ble anlagt i 1644 da Røros kobberverk begynte grubedriften.<br />
I 1646 fikk verket ved kongelige privilegier bruksrett Dver<br />
store kD bberholdige felter.<br />
Anlegget fikk stor betydning for fylket. På mange områder skapte<br />
det økt arbeid og omsetning og nye tiltak i bygdene, ikke minst på<br />
håndverkets område. Kj ente smeder, snekkere, malere og gjørtlere<br />
ble innkalt, mest fra Trondheim. Vandrende håndverkere fant også<br />
veien dit og nevenyttige folk fra distriktene fikk sysselsettelse.<br />
Befolkningen i Røros bergstad vDkste hurtig og behøvde stadige<br />
tilførsler. Hvert år var det fast marked i februar måned, men stevnet<br />
varte i virkeligheten fra nyttår til ut i mars. Gudbrandsdøler Dg<br />
hedmarkinger kDm dit med sitt korn og det møtte folk frem fra<br />
andre kanter, både fra Vestlandet, Trondheim og Sverige. Ellers<br />
brakte grubedriften trafikk året rundt. Den førte også til at veien<br />
mellom Røros og Trondheim ble ombygget i 1770-årene slik at folk<br />
kunne bruke hest og vogn i stedet for kløv.<br />
Den første kirke på Røros, en trekirke, var ferdig i 1650. Etter<br />
Schønings tegning å dømme hadde den et tårnur med stor firkantet<br />
skive. I 1784 ble den nåværende murkirke innviet. Kirkeuret<br />
var anskaffet fra Sverige. Det finnes ennå. (Fig . 146 og 147.)<br />
Man har få opplysninger på stedet om de eldste ur til privat bruk.<br />
Fra 1760-årene og utover leverte Børre Langeland i Ålen klokker til<br />
Røros Kobberverk og flere av funksjonærene der. Forfatteren Johan<br />
Falkberget forteller at det i stiger- Dg overstigerrommene ennå i<br />
hans tid hang «bersklokkef» l av Langeland.<br />
I 1799 nevnes Amund Jons en SDm urmaker på Røros, men det ser<br />
ikke ut til at bergstaden hadde noen som laget klokker for en større<br />
kundekrets. Den kjente byggmester Svend Aspaas fra Ålen, død<br />
l Enkle primitive klokker til stige r- og overstigerstuene.
380 SØR - T RØNDELAG FYLKE<br />
1816, har drevet en del med urmakerarbeider, men ikke i videre<br />
omfang. Han var fra samme bygd som Langeland.<br />
Ilandsognet som hørte under Røros prestegjeld, har derimot flere<br />
klokkemakere hold t til.<br />
LANDDISTRIKTENE<br />
De brede bygder inn mot byen og ved fjorden sto seg gjennomgående<br />
best. Oppover i dalstrøkene kunne forholdene ofte være<br />
trange, men befolkningen har på de fleste steder vært flittig og<br />
vinnskipelig. Hvor jordbruket ikke ga nok til underholdet ble det<br />
nødvendig å drive med annet arbeid ved siden av. Bergverksdriften<br />
som var i god gjenge både øst og vest i fylket omkring midten av<br />
1600-tallet, har skaffet sysselsettelse av forskjellig art og øvet innflytelse<br />
på forholdene i det hele, ikke minst på bygdehåndverket.<br />
Etter forholdene har det vært ganske bra landverts forbindelser. I<br />
øst var det adkomst sydfra til Røros og videre gj ennom Gauldalen til<br />
Trondheimsveien ved Støren. Fra Hj erkinn løp en fjellrute til bergstaden.<br />
Fra Sverige fantes kløv- og vinterveier, ved Aursundsjøen<br />
korn det således inn en gammel vei hvor det gikk varetrafikk fra<br />
Fig . 146. Urskiven fra Røros<br />
kirke.<br />
Fig. 147. Tårnurverket i<br />
Røros kirke.<br />
SOR-TR Ø N D ELAG FY L K E<br />
Herjedalen både til Røros og Trondheim. Også fra Dalarne, f.eks.<br />
fra Mora og Falun, tok folk seg frem over Røros-traktene. Om<br />
vinteren brukte de gjerne isveien over Femundsjøen. - I vest førte<br />
kongsveien over Dovre til Trondheim. En gren tok av til Orkanger.<br />
Fra Nordmøre løp flere linjer inn til hovedruten.<br />
Bygdene i Sør-Trøndelag viser en særpreget kultur som vel for<br />
en stor del sogner til Trondheim, men som i stor utstrekning har<br />
funnet sine egne og karakteristiske former. I flere distrikter har<br />
befolkningen vist stor interesse for håndverk av forskjellig art.<br />
Vakre ting er skapt både i trearbeider, smedhåndverk, gjørtleri,<br />
signetstikning og urmakerkunst.<br />
Tidlig på 1600-tallet, om ikke før, må det ha forekommet urverk
384 SØR-TRØNDELAG FYLKE<br />
denne type stor utbredelse der for siden nesten å fortrenge den<br />
tidligere form.<br />
Viserne er ofte store og vakkert utført. Vi treffer her rikere veksling<br />
i formene og større originalitet enn i andre bygder.<br />
De økonomiske forhold har til en viss grad satt sitt preg på bruken<br />
av materialene forsåvidt som messing er anvendt med stor<br />
sparsomhet. Ved de eldre klokker er det ikke sjelden at messingblikket<br />
i partiet innenfor tallringen er skjøtt, vi har endog sett et<br />
vakkert gravert midtfelt satt sammen av fire smådeler. Sønnenfjells<br />
finner man platiner av messing anvendt i stor utstrekning, jernplater<br />
ble mest brukt ved de billigere typer. I Sør-Trøndelag var det<br />
annerledes. Der ser man ofte jernplatiner selv ved de mest forseggjorte<br />
verk, fler av de dyktigste mestre brukte sjelden annet. Dessuten<br />
ble det ved tallrike gode gulvur brukt trebommer i stedet for<br />
valser av messing.<br />
Mange av de kjente klokkemakere leverte gulvur av større eller<br />
mindre format, enklere eller mer kompliserte, billigere eller dyrere i<br />
utførelsen alt etter som avsetningen tilsa det.<br />
Klokkene i fylket faller i flere hovedtyper:<br />
De enkleste var «visarverkene» Disse hadde ingen slaginnretning<br />
bare tidsverk. Noen av dem var laget for 1 eller 3 døgns gang,<br />
men de fleste fra senere tid gikk i 8 døgn. Visarverkene var blant de<br />
første gulvur som ble brukt på landsbygden i Sør-Trøndelag. Ut i<br />
1770-80 årene sluttet folk stort sett å anskaffe dem.<br />
Den annen gruppe var vekkerne. Disse ble brukt i bygdene og<br />
holdt seg lenge utover. De manglet som regel timeslag og hadde<br />
vekkerinnretning i stedet. Vanligvis var det bare 1 viser for tidsangivelsen,<br />
men det finnes også klokker med 2. De billigste vekkere<br />
hadde døgns opptrekk, men mot slutten av århundret ble 8 dagers<br />
gang det alminneligste. Størrelsen varierte, noen var små, andre<br />
som vanlige gulvur eller endog større.<br />
Slagurene ble mest utført som gulvur. Døgnur forekom og da mest<br />
i eldre tid, de aller fleste var utstyrt med 8-dagers verk. Flere urmakere<br />
har fra tid til annen laget 14-dagers ur, enkelte endog månedsur<br />
og årsur. Flere av de dyktigste mestre har gitt verkets innretning og<br />
utførelse et særeget og karakteristisk preg. Noen anvendte også<br />
spesielle innretninger såsom kontrasperre, mekanisme mot haltning,<br />
felles lodd for begge verk m. m.<br />
SØR-TRØNDELAG FYLKE<br />
Fig. 148. Gammelt urmakerverksted. (Trøndelag Folkemuseum.)<br />
Datoanviser forekommer hyppig, sjeldnere dag- og månedsviser<br />
eller fremstilling av måneskiftene. Vekkerinnretning finnes av og<br />
til også ved slagur. Verk med klokkespill, belg, fløytespill eller gjøk<br />
er det få av.<br />
Veggur finnes her og der, noen med fjærdrift andre med lodder.<br />
Taffelur må regnes som sjeldenheter og finnes vesentlig blant arbeider<br />
fra den senere tid.<br />
Enkelte klokkemakere har også laget lommeur. Sylindergang,<br />
Duplex-gang, ja endog kommagang har vært benyttet. Graveringen<br />
i verket er ofte så dyktig utført at man har tatt den for utenlandsk<br />
arbeid. Skivene er gjerne innført, kassene derimot har urmakeren<br />
som regel laget selv. Produksjonen av lommeur har hatt<br />
lite omfang og de urmakere som laget slike presterte sjelden mer<br />
enn noenfå stykker.<br />
Klokkemakerne i Sør-Trøndelag holdt særlig til i Gaulas og
386 SØR -TRØNDELAG FYLKE<br />
Orklas dalfører like fra fjellet til fjorden. Ellers fantes det også atskillige<br />
rundt omkring på andre steder i fylket. Hos flere av de mest<br />
fremtredende urmakerslekter gikk kunsten i arv gjennom generasjoner,<br />
således i familien Eggan, Langeland, Morseth, Dahlen og Røe.<br />
Enkelte av disse mestre har i videre omfang enn vanlig satt sitt<br />
preg på håndverket slik at man kan si at de har dannet skole.<br />
Noen av klokkemakerne har levert et stort antall gulvur i årenes<br />
løp, men de har aldri drevet massefabrikasjon eller fabrikkmessig<br />
virksomhet. Stor hjelp til arbeidet har de aldri hatt.<br />
Klokkene ble gjeme gjort på bestilling. Om prisene får man gode<br />
opplysninger fra Børre Langelands regnskaper som vi senere skal<br />
komme tilbake til.<br />
De fleste mestre laget selv sitt verktøy, noen laget også verktøy for<br />
salg. Trøndelag Folkemuseum har en av landets største samlinger<br />
av urmakerverktøy fra landsbygden. Bilag I (bak i boken) viser en<br />
rekke eksempler på denne type verktøy.<br />
Fig. 148 viser en tidligere oppsetning i museet av et gammelt urmakerverksted.<br />
GAULDALEN<br />
Strøket fra Bergstaden til Gaulas utløp i fjorden har fostret flere<br />
klokkemakere enn noe annet distrikt i Sør-Trøndelag.<br />
I Røros Landsogn har Amund Jacobsen Røe laget en god del solide<br />
gulvur. Han døde i 1817,75 år gammel.<br />
Jørgen Larsen Raaen (eller Sødal), født 1774, død 1848, hadde lært<br />
litt urmakeri aven farende svensk urmaker, noe av Børre Langeland<br />
og mer ved eget arbeid. Siden 1805 drev han et mindre bruk,<br />
Sødal ved Aursundsjøen, men var samtidig smed på verket og en<br />
flittig klokkemaker. Mange hederlige slagur og vekkere er kommet<br />
fra ham. Et av hans gulvur, nr. 32, står i Trøndelag Folkemuseum<br />
på Aspåsgården som er flyttet dit fra bergstaden (fig. 149). Kassen<br />
bærer årstallet 1836. Nr. 33 er et lommeur ca. 8 cm i diameter og<br />
temmelig tykt. Nr. 94 har messingskive og datumverk. 1<br />
Hans elev og pårørende Lars P. Tørres, født 1796, død 1879, drev<br />
urmakervirksomhet ved siden av sitt jordbruk. Han var en fremtre<br />
I <strong>Norge</strong>s Urmakerforbunds Tidsskrift nr. 1, 1957, s. 9.<br />
SØR-TRØNDELAG FYLKE<br />
Fig. 149. Gulvur av Jørgen Larsen Raaen, Røros. 1774-<br />
1848. (Trøndelag Folkemuseum.)<br />
dende kommunemann og foregangsmann på mange områder. Fra<br />
Lars Tørres gikk håndverket over til sønnen Svend Larsen hvis<br />
sønnesønn fortsatte i hans fotspor.<br />
I Alen var Børre Hansen Langeland (Langland) den eldste og mest<br />
ansette klokkemaker. Han var født 1732 og døde i 1820. Han drev<br />
gården Langeland som på den tid var en av de største i bygden. I<br />
1762 høstet han 1126 staur med korn og samme år tjente han 100 rdl.<br />
på kjøring. Senere tok håndverket større plass i hans virksomhet.<br />
Børre Langeland 1 var en allsidig begavet mann med kunnskaper<br />
og stor ferdighet på en rekke områder. Dertil var han en energisk og<br />
1 Artikkel i «Dagsposten» no. 215 for 15. sept. 1932. Artikkel i «Nationen» for 17. sept.<br />
1949.
388 SØR -TRØNDELA G FYLKE<br />
foretaksom kar med levende interesse for bygdens trivsel. Som<br />
håndverker hadde han ry langt utenfor Ålen. Han var den første i<br />
bygden som skaffet seg vogn og den første som dyrket poteter.<br />
I Schønings reisebeskrivelse fra 1773 heter det: «Blandt Almuen<br />
fin des der endel Kunstnere, som fortjener Navn av Mestere i Deres<br />
Haandtering, skjønt de deri ei ere blevne oplærte, men især forljener<br />
i den Hensigt en Bør Hansen Langeland at nævnes, der er Uhrmager,<br />
Signetstikker, Dreier, Smed, hvori Altsammen han har været<br />
sin egen Læremester». Også «Trondhjems Blad» beretter om hans<br />
gedigne ur og om hans arbeid som signetstikker.<br />
Børre Langelands mangeartede virksomhet kjenner vi fra hans<br />
etterlatte papirer. Han har nemlig holdt bok over sine arbeider like<br />
fra midten av 1700-årene og dessuten ført en rekke andre opptegnelser.<br />
Protokollen finnes ved Statsarkivet i Trondheim. Den<br />
begynner slik:<br />
«Indeværeende (!) Aar, 1732 d: 29 Januarius blev jeg, Børre Hansen<br />
Langeland født til denne syndige Verden. Gud unde mig paa<br />
denne Verdens 0e Christelig at leve og salig at døe.» 1 Deretter<br />
følger nøyaktige fortegnelser over gjenstander som Langeland har<br />
forarbeidet like fra 1754, slektsnotater, «Astronomiske Annotatione!»<br />
angående solen, Saturn, Jupiter, Mars, jorden og månen,<br />
tidsoppgaver,fra Det nye testamente og endelig en rekke dagboknotiser<br />
fra 1762 til 1807. Dagboksopptegnelsene er dels av personlig<br />
art, dels inneholder de lokalt stoff, dessuten har han referert begivenheter<br />
utenfra etterhvert som kunnskap om dem nådde frem til<br />
bygden. Ganske eiendommelig virker det når man ved siden av<br />
nøkterne lokale meddelelser finner etterklang av de historiske begivenheter<br />
ute i Europa.<br />
«Den 8de Mai 1773 satte ieg ned de Jordæbler (heller KartuffIer)<br />
som ieg fik forgangen Høst av velædle hr. Bergskriver Busch i<br />
Selbo, denne Sed har endnu ingen vidst av heroppe. Gud ved,<br />
Hvad som den vil fremme os» ... Videre berettes om gårdsbruket,<br />
vær og vind, brylluper i bygden, Tynset kirkes brann i 1792, Ancarstrøms<br />
mord på Gustav III og om Ludvig XVl's og Marie Antoinettes<br />
henrettelse m .m.<br />
En del av boken har han kalt «Jornal heller Diarium, som jeg<br />
I Børre Langeland nyttet jevnlig leiligheten til å levere et vers eller rim. Mange av hans<br />
gulvurerprydetmed slike .<br />
SØR-TRØNDELAG FYLKE<br />
haver at opteine det ieg giør i min Profession». Håndverket har<br />
altså spilt en så vesentlig rolle i Langelands arbeid at han betegner<br />
det som sin profesjon. Han laget og stakk signeter i stort antall,<br />
noen av messing, andre av stål. Videre laget han låser og beslag,<br />
fyrtøy, årelatere, kniver, sakser, skruestikker, sager og annet verktøy,<br />
snusdåser, spenner, siler, bismere og bierhaner, solskiver,<br />
lysestaker, pipestilker av elghorn, og meget annet. Dessuten var<br />
han brillemaker og satte inn «glassøine» (brilleglass). Av rokker har<br />
han bare fra 1754 til 1777 forferdiget henved 400.<br />
Men det var nå engang arbeidet med å lage klokker som opptok<br />
ham mest. Det eldste av hans gulvur som vi vet om er no. 7, en<br />
vekker som bærer årstallet 1760. Fortegnelsen over klokker som han<br />
har laget og solgt begynner med no. 16 og slutter med no. 320<br />
omkring 1804. De videre blad i fortegnelsen er revet ut, men vi vet<br />
fra andre kilder at han fortsatte arbeidet til bort imot 1815. Det<br />
samlede antall klokker fra hans hånd kan vel anslåes hl ca. 380. Fra<br />
og med 1790 til og med 1800 har han til dels sammen med sin<br />
svigersønn Ingebrigt Jonsen gjennomsnittlig laget noe over 9 klokker<br />
pr. år.<br />
Regnskapet over leverte arbeider er av stor interesse. Det finnes<br />
overhodet ingen annen kilde som tilnærmelsesvis gir så fyldige og<br />
sikre opplysninger om lands urmakernes arbeid på den tid. Et kort<br />
utdrag følger som bilag IIbak i boken.<br />
Følgende oppstilling basert på Langelands egne oppgaver viser<br />
hva han gjennomsnittlig forlangte for sine klokker med lodd 1 (kassene<br />
ikke iberegnet):<br />
Viserverk,<br />
Viserverk,<br />
Vekkere,<br />
Vekkere,<br />
Vekkere,<br />
Slagur,<br />
Slagur,<br />
Slagur,<br />
Slagur,<br />
Slagur,<br />
l a 3 døgns<br />
8 a 3 døgns ..<br />
1 døgns med 1 viser .<br />
8 døgns med 1 viser .<br />
8 døgns med 2 visere<br />
1 døgns med 2 visere<br />
8 døgns med 3 visere<br />
8 døgns med 3 visere<br />
8 døgns med 3 visere og datumviser<br />
8 døgns med 3 visere og måneverk .<br />
389<br />
21/4 a 3 Rdl.2<br />
5 a 6 Rdl.<br />
5 Rdl.<br />
7 Rdl.<br />
9 Rdl. '<br />
10 Rdl. ((Avanceu[»3<br />
15 Rdl. «Avanceu[))<br />
18 Rdl. Repeterur4 20 Rdl. Repeterur<br />
26 Rdl. Repeterur<br />
l Noen av Børres klokker har lodd hu gget av kobbererts. Forfatteren Johan Falkberget<br />
meddeler at han av bergarten kan kjenne igjen malmen fra visse av verkets gruber: Allurja,<br />
Muggskurfet og Christian Sextus. Malmkjørerne til smeltehyttene i øvre Gauldal hvilte
390 SØR- TRØNDELAG FYLKE<br />
I løpet aven lang rekke år utstyrte Langeland sine gulvur med<br />
firkantet skive (som regel halvrund oventil) og støpte ornamenter.<br />
Men i 1790, da han leverte et repeterur til Mikkel Bangsund i·<br />
Nordland, noterte han: «Paa denne var den første Lachered Plade<br />
og kosted mig fra Christiania 10 ort». Samme år og det følgende<br />
noterte han gjentagne ganger «rund Lachered plade». Siden ble den<br />
nye skive type alminnelig. Børre har også i stor utstrekning reparert<br />
gulvur og lommeur som bare fantes hos konditionerte folk. I 1765<br />
noterte han: «Fortient 1 Rdl. 3 Ort 12 Skil. paa en Reise til Sælboe for<br />
Reparation paa Uhr hos Bergskriveren og hos Hr. Major Brønlund».<br />
Det kunne også bli salg av fagmessig verktøy. I et notat fra 1760<br />
heter det: «Den 12 Martij da kjøbte en SpillemanCi fra Sverige navnl.<br />
Erich Gundbiørnsen, et Instrument av mig til at skjære op Hiulene<br />
til Slaguhre og derfor haver betalt mig 12 rdl. 2 ort. »<br />
Børre Langeland var, som Schøning forteller, autodidakt. Riktignok<br />
dro han en gang til Mora for å utdanne seg videre hos en kjent<br />
klokke maker, men oppholdet ble kort. Det heter seg at svensken<br />
ba ham reise hjem igjen «før Ni ar batre end jag». Langelands egne<br />
opptegnelser bekrefter beretningen. Han noterer nemlig i 1767:<br />
«Her imellem var ieg til Sverige».<br />
Vi ser av Langelands protokoll at han den første tid ikke har hatt<br />
særlig stor avsetning til bøndene i de nærmeste distrikter. Disse<br />
har holdt seg· mest til de billige verk, visere og vekkere, men<br />
etterhvert begynte de store gårdbrukere å kjøpe 8-dagers slagur. Her<br />
og der har lensmannen eller skolestyreren skaffet seg en klokke hos<br />
Langeland. Fler og bedre kunder hadde han blant embetsmenn,<br />
funksjonærer og forretningsmenn. Blant kjøperne finner vi Kongens<br />
Grube (1767) bergskriveren (1765), direktøren på Røros og en<br />
rekke andre som var knyttet til grubene, sorenskriveren i Gauldal,<br />
T. Møchleby i Storelvdal, generalmajor Motzfeldt, godseier Colde-<br />
gjeme på Langeland, så Børre hadde lett for å få malmsten. Men ellers var jo hans klokker<br />
for det meste utstyrt med støpte jemlodd. Prisen var1 daler for et sett på 2 lodd.<br />
2 1 riksdaler a 4 ort svarer nominelt til kr. 3,20. Imidlertid har pengenes kjøpekraft<br />
omkring 1800 vært 6-8 ganger større enn i 1914 .<br />
J Verk med slagskive.<br />
4 Verk med rekkeslag.<br />
SØR-TRØN DELAG FYLKE<br />
Fig. 150. Skive fra gulv ur nr. 83 av Børre Hansen Langeland. Fig. '151. Gulvur nr. 60 av<br />
samme mester.<br />
vin på Fosnes, kaptein Falk på Hedmark, stiftamtmennene Moltke<br />
Hvitfeldt og Adeler i Trondheim o.s.v. Kundekretsen strakte seg<br />
etterhvert langt ut over Sør-Trøndelag. Langeland har levert klokker<br />
like fra Mjøstraktene til Nordland og fra Romsdal til svenskegrensen.<br />
Flere som har kjøpt klokker hos ham sendte senere inn<br />
bestillinger på vegne av andre. Skolestyrer Lars Forset i Klæbu tok<br />
mange, både slagur og billigere verk. Til urmaker Billing i Trondheim<br />
har Langeland gjennom en rekke år levert måneur og andre<br />
verk.<br />
Klokkene fra Langelands verksted har gjort sin mester all ære og<br />
mange av dem er ennå i gang. Et av hans gjøkur har i mange år tjent<br />
hos justitiarius ved byretten i Trondheim og kan sikkert holde ut<br />
lenge ennå. På den lille halvrunde plate i skivens toppstykke (Fig.<br />
150) stårforuten Nr. 83 og årstallet 1773, Børre Langeland i Aalen og<br />
følgende vers: «Den Gøg paa Døren udenfor er stum og har ej
392 SØR · TRØNDELAG FYLKE<br />
Mæle, Dog levendis En indenfor hver Time heftig skraaler.» En<br />
annen av hans klokker, nr. 60 bærer årstallet1769. (Fig. 151,)<br />
På Langeland står et musikkur (No. 62) som Børre laget til eget<br />
bruk i 1767. Også kassen var han mester for. Musikkverket spiller<br />
«Vår Gud han er så fast en borg» og «Den store hvite flokk». - I Det<br />
Kongelige Norske Videnskabers Selskab, Museet, henger et lite<br />
veggur, et av Børres aller minste. Skiven er bare 7 cm i firkant, men<br />
så bærer den også innskriften: «Endskiønt jeg er liden, jeg passer<br />
dog Tiden.»<br />
På gården Langeland er det reist en bauta til minne om mesteren.<br />
Den ble avslørt ved et stevne på hundreårsdagen for hans fødsel.<br />
Fig. 152 . Gulvur av Børre Jonsen Meegaard (Graftaas),<br />
(Trøndelag Folkemuseum.)<br />
SØR·TRØNDELAG FYLKE 393<br />
Ingebrigt Jonsen Langeland, født 1771 på Grønli, død ca. 1850, ble<br />
gift med Børres datter og fikk siden gården Langeland med henne.<br />
Han lærte håndverket av svigerfaren og arbeidet sammen med<br />
ham. Senere fortsatte han virksomheten og laget atskillige gode<br />
klokker. Dog nådde han ikke på langt nær opp i Børres antall. Når<br />
hans klokker likevel fører høyere nummer - et av de siste har<br />
således nr. 452 - er det fordi han fortsetter svigerfarens rekke.<br />
Ingebrigt var en dyktig jordbruker og drev gården frem til en av de<br />
beste i bygden. Signatur: I. Langeland.<br />
Børre Jonsen Megaard eller Graftaas, som var brorsønn av Børre<br />
Langeland og elev av ham, døde i 1811, 36 år gammel. Han var en<br />
duelig urmaker og skal ha laget ca. 100 klokker. No. 93 er datert 1810<br />
(Fig . 152).<br />
I nabo sognet Singsås holdt Morseth-urmakerne til:<br />
Ambrosius Pedersen Morseth, født 1729, død 1782, hadde en husmannsplass<br />
under gården Morset. Han drev mest med signetstikking,<br />
forskjellige jern- og metallarbeider o.l. Schøning noterer fra<br />
sin reise gjennom Gauldalen i 1773: «Ambrosius Morset stikker og<br />
skiønne Signeter, skiønt han ei har lært Konsten ai andre, og har<br />
selv giort alle sine Redskaber». - Ambrosius Morseth har også laget<br />
klokker og det sies at han i den anledning dro på besøk hos Ingebrigt<br />
Eggan i Rennebu. Men det ble ikke så meget av urmakeriet.<br />
Han har neppe gjort mer enn 12 il 15 klokker. 1<br />
Også de senere klokkemakere i slekten har hatt sine hjem på Morset-plassen.<br />
I 1897 gikk den over til å bli selveierbruk.<br />
Peder A. Morseth, sønn av den foregående, var født i 1772 og døde<br />
i 1826. Han må ansees som den fremste av slektens klokkemakere.<br />
Det sies at han har levert 200 ur. Mange finnes ennå, således nr. 161.<br />
Verkene er særdeles gode og solide. Drevene betegnes som omtrent<br />
uslitelige. Flere av skivene er utstyrt med rike graveringer. (Fig.<br />
153,1540g155.)<br />
Ambrosius P. Morseth d.y., født 1795, død 1847, laget 40-50 klokker<br />
med liknende verk som farens, meget gode og holdbare. En av<br />
hans sønner som begynte i faget, døde i ung alder.<br />
I Støren prestegjeld med sognekall treffer man på tallrike klokkernakere,<br />
blant dem noen av de dyktigste i fylket.<br />
1 Chr. Lodgård: Klokkemakerslekten Morseth i Singsås. «Gauldalsminne» 1944. Sd. Il<br />
hefte 2.
400 SØR-TRØNDELAG FYLKE<br />
Av profesjonelle håndverkere var det mange. 11835 oppføres i alt<br />
147 for Meldal og 110 for Orkdal prestegjeld. Særlig var det et stort<br />
antall messingsmeder og dyktige jemsmeder.<br />
Både fra 1700-årene og tiden omkring 1800 har man beretninger<br />
om de forskjellige former for håndverk som ble drevet i dalen. 11867<br />
heter det hos Eilert Sundt: «Hvad jeg især vil fremheve for Meldalen<br />
1 og ligeledes for Rennebo, er dette Anleg for og Hang til Tankearbeide.<br />
Fornemmelig er det Smedens lyst at forsøge sig paa ret<br />
kunstige Ting. Jeg leser i Beretningen fra Meldal om en Smed som<br />
gjør Geværer, og om 4 som laver baade Slagure og Lommeure, og<br />
jeg har liggende for mig Lak-aftryk af et vakkert Signet stukket i<br />
Staal av Engebret Eggen i Rennebo ... Træskjærerarbeidet paa<br />
Altertavlen eller Prækestolen skal prise Mesteren, og Urene skal gaa<br />
ikke alene en Uge, men et Aar, og de skulde vise ikke alene Time og<br />
Sekund men ogsaa Dag og Dato eller saa at sige baade Solens og<br />
Maanens gang». Med rette fremholder Sundt samtidig betydningen<br />
av «kvældsætu», hjemmearbeidet om aftenen etter at gårdsarbeidet<br />
er slutt.<br />
Eilert Sundts karakteristikk som i første rekke gjaldt Meldal, kan i<br />
like grad anvendes på Orkladalens bygder i sin alminnelighet og på<br />
strøkene oppover til Dovre. Mangt og meget av dyktig håndverksarbeid<br />
er kommet til Trondheim fra disse bygdelag. I slutten av<br />
århundret var' håndverkstradisjonen fremdeles i live. Dyktige treskjærere<br />
og møbelsnekkere var i full virksomhet. Flinke jernsmeder,<br />
messingsmeder og sølvsmeder var det mange av og ennå fantes<br />
det noen som drev med å lage gulvklokker.<br />
Urmakeriet hørte altså til de fag som hadde fast hjemstavn i distriktene<br />
og kunsten synes å være gammel der. Våre eldste sikre<br />
beretninger om dens eksistens skriver seg fra Rennebu, men meget<br />
taler for at det er laget klokker i enda eldre tider lenger nede i dalen.<br />
Der har håndverket også i senere år hatt størst utbredelse.<br />
Av klokkemakere i Oppdal minnes folk best]ohn Sivertsen Ishoel,<br />
født 1779, død 1859. Fra 1823 eiet han en parsell av Lønset hvor han<br />
holdt til. Han skal ha laget ganske mange klokker. Noen var innrettet<br />
med bevegelige figurer og visere for dag og måned, stundom var<br />
det fin treskurd i utstyret. I fire ledd etter ham skal slekten ha fostret<br />
flinke smeder, bøssemakere, snekkere og rokkdreiere.<br />
, Meldal bygdebok b. Il. s. 239 Svorkmo, 1908 .<br />
Fig. 161. Gården Eggan i Rennebu.<br />
SØR-TRØNDELAG FYLKE<br />
I Renne bu arbeidet gårdbrukerne på Eggan, en av de største gårder<br />
i bygden, i tre generasjoner også som klokkemakere(Fig. 161).<br />
Fra midten av 1600-årene til våre dager har gården tilhørt samme<br />
slekt, en sterk og evnerik familie som har fostret dyktige bondekunstnere<br />
på flere områder.<br />
Eldre folk i bygden kunne berette om hvorledes det hadde seg at<br />
karene på Eggan tok til med urmakerhåndverket: På den tid da<br />
«Gammel-Ingebrigt» var liten, kom en finnkjerring til Eggan. Hun<br />
lekte med gutten og fattet godhet for ham. Da hun dro fra gården ga<br />
hun ham en hammer som var slik at når han brukte den ble alt han<br />
laget både godt og vakkert. Ingebrigt som senere slo seg på urmakeriet<br />
brukte den magiske hammeren lenge og vel og riktig fine<br />
gulvklokker så etterhvert dagens lys. Etter ham kom hammeren til<br />
god nytte for senere urmakere i slekten inntil den en dag ble borte.<br />
Da sluttet også karene på Eggan å lage klokker!<br />
Ingebrigt Trondsen Eggan d.e. var født 1705 og døde i 1759. En av<br />
hans klokker (han har neppe laget mange) er datert 1734 (Fig. 162).<br />
Opprinnelig har den hatt 1 viser, slagskive, døgnsgang og snoropptrekk.<br />
Utstyret er av engelsk type, selve urverket grovt forarbeidet,<br />
men sterkt og gangsikkert. En annen klokke som må være laget<br />
en gang mellom 1720 og 1750, er et meget forseggjort arbeid (Fig,
SØR - TRØNDELAG FYLKE<br />
Fig . 162 . Skive fra gulvur av Ingebrigt Trondsen Eggan d.e., 1705-1759. Fig. 163. Skive fra<br />
gulv ur av samme mester.<br />
163). Tallskiven til sekundviseren er inndelt for hvert 5te sekund. I<br />
skivens toppstykke er det innfelt et ansikt. Når klokken er i gang<br />
beveger øynene (laget av rensdyrhorn) seg i takt med pendelen.<br />
Klokken slår hver halve og hele time. Den står i dag hos bonde Ivar<br />
Bjørndalseter, Oppdal. Den vakre kIokkekassen er laget av Hans<br />
Olsen Aas (Bjørndal). (Se fig. 113.)<br />
Ingebrigt Trondsen d.e. drev egentlig mest med treskjæring. Altertavlen<br />
i Budal kirke er hans verk. Den er skåret i 1754 (Fig. 164).<br />
Trond Ingebrigtsen Eggan, født 1745, død 1785, førte farens klokkemakerkunst<br />
frem til større fullkommenhet. Han har laget både<br />
8-dagers ur og «visarverk», de siste med 1 viser og døgn opptrekk.<br />
Tronds klokker er vakre og særdeles fint forarbeidet. De fleste er<br />
fra 1770-85 årene og finnes i Oppdal.<br />
En av hans kIokker(fig. 165) bærer to bevegelige enhjørninger av<br />
SØR-TRØNDELAG FYLK E 403<br />
metall i skivens overstykke. Dette bærer innskriften: Thrond Ingebregt<br />
Eggen 1777. Skiven har vakre graveringer.<br />
I en artikkel i «Nidaros» av 3. august 1917 forteller Engel Mesloe<br />
følgende om en av Tronds klokker:<br />
«I Rennebu har vi det mest forsiggjorte slagur på Eggan ... Foruten at det er<br />
alminnelige visere har det dag, dato- og månedsviser og en plate med figurer som<br />
syner sekunder. Videre er det et klokkespil, som opvarter med musik hvert<br />
kvarter. Etter første 15 minutters forløp spilles en takt, ved halvtimen to, og tre<br />
ved tredje kvarter. Naar saa timen er ute, præsteres hele musikstykket, som<br />
utgjørfire takter eller avsnit. Deretter slaar klokken de vanlige slag ... »<br />
Tronds klokker var aldri på markedet og har aldri vært til falls for<br />
oppkjøpere. De laget ikke klokker for levebrødets skyld, Eggan-karene.<br />
Utenom klokkemakerarbeidet drev Trond også med signetstikking.<br />
Ingebrigt Trondsen Eggan d.y., født 1780, død 1865, sønn av den<br />
foregående, var en fremragende og navnspurt bygdekunstner,<br />
Fig . 164. Altertavle j<br />
Budal kirke. Skåret i<br />
1754 av Ingebrigt<br />
Trondsen Eggan d.e.
404 SØR-TRØNDELAG FYL K E<br />
klokkemaker, gravør og signetstikker. Han leverte meget fine gulvur,<br />
til dels med temmelig kompliserte verk. De første av hans<br />
klokker til omkring 1800, var utstyrt på liknende måte som farens,<br />
til dels med vakre graveringer. (Fig. 166.) Siden gikk han over til å<br />
bruke runde skiver av tykk jernplate lakkert i fin elfenbenfarge,<br />
også viserne forandret form. Foruten 8-dages klokker laget han<br />
billigere ur med timeviser og vekker, men uten slag. Stemplet I.E.<br />
finnes på de fleste av hans arbeider.<br />
På fig. 167 (fargefoto mot side 225) gjengis et av hans gulvur med 5<br />
visere. Sekundviseren er en roterende skive som ligger innenfor<br />
tallskiven. På den roterende skive er malt fotfolk- og rytterfigurer.<br />
Gjennom en glugge i tallskiven ser man disse passere, ett hakk for<br />
hvert sekund. I en bue over gluggen er det malt med fine bokstaver:<br />
«Af dette Øyeblikk henger Evigheden». Nedenfor viserne er det i<br />
en halvsirkel plasert 3 små visere som angir henholdsvis ukedag,<br />
Fig. 165. Skive fra gulvur av Trond Ingebrigtsen Eggan, 1745-1785. Fig. 166. Skive fra gulv<br />
Uf av Ingebrigt Trondsen Eggan d.y., 1780-1865.<br />
SØR-TRØNDELAG FYLKE<br />
Fig. 168. Christian Frederiks kongesegl. Trondhiemske<br />
General Comandoes segl. Det keiserlige Ru ssiske<br />
Vise-konsulats segl.(Lakk-segl av Ingebrigt Trondsen<br />
Eggan d .y.)<br />
dato og måned. Klokken står i dag hos Marit og IvarSimastuen, Ski.<br />
Stemplet I.E. finnes på de fleste av Ingebrigts arbeider.<br />
Men det var som signetgravør at Ingebrigt Trondsen d. y. vant seg<br />
et navn langt ut over bygdens grenser. På Eggan 1 oppbevares tre<br />
store bøker med ca. 2400 lakksegl, avtrykk av de fleste av hans<br />
signeter. Det fremgår at han har levert et kongesegl til regenten<br />
prins Christian Frederik, ett segl til prins Oscar og ett til stattholderen<br />
von Essen. Videre finnes det et rådhussegl til Trondheim, ett<br />
til København, postsegl for mange byer, segl for embetskontorer og<br />
utenlandske konsulater, for <strong>Norge</strong>s Bank, Røros Kobberverk og en<br />
rekke privatpersoner. (Fig. 168.)<br />
Av særlig interesse er det å konstatere at Ingebrigt Eggan har<br />
levert det første norske kongesegl siden Håkon VI (død 1380) hvor<br />
seglets tekst (omskrift) bare nevner <strong>Norge</strong> og ikke noe annet rike.<br />
I sin dagbok fra reisen over Dovre til Trondheim har Christian<br />
Frederik den 4. februar 1814 notert fra Rennebu: «A Bierkager j'ai<br />
1 Samlingen har tilhørt Ingebrigts sønnesønn, tidligere lensmann Trond Eggan.
410 SØR-TRØNDELA G FYLKE<br />
aven særegen konstruksjon. (Fig . 171.) Også her er arbeidet førsteklasses<br />
og verket forgylt. Begge ur har hvit porselensskive.<br />
Enkelte av Dahlens gulvklokker er konstruert med opptrekk for<br />
14 dager eller en måned, en eller to endog med årsgang. Et fint<br />
gulvur solgte han under komnøden i 1812 for 3 skjepper bygg. Uret<br />
har månedsgang, skiven er rund med forgylte visere for tid, dag,<br />
datum og måned.<br />
Et par av hans ur har verk med ett lodd, stilleinnretning for slaget,<br />
kontrasperre o.l. Han skal også ha laget gulvur med klokkespill.<br />
I Trøndelag Folkemuseum står to av hans enklere gulvur, en vekker<br />
og et ottedages verk med slagskive (fig. 172). Skjønt de begge<br />
hører til billigere typer, er verket meget omhyggelig utført. Museet<br />
har også en del av hans verktøy.<br />
John Dahlens anlegg for faget gikk i arv til hans sønner og sønnesønner.<br />
Av de vi kjenner, har 4 arbeidet i urmakerfaget. De var alle<br />
meget dyktige.<br />
Ingebrigt Dahlen , født 1792, var den mest ansette av sønnene. I<br />
fylket finnes ikke få av hans arbeider. De er fine i verket og utført<br />
helt i farens stil. Ingebrigt druknet i Orkla sommeren 1847.<br />
Den dyktigste i neste generasjon var John Dahlen d.y., født 1825,<br />
død 1897. Også Andreas Dahlen skal ha laget gode klokker, men ikke<br />
så mange. Han døde i 1909, 67 år gammel.<br />
Ole Ellevsen'Wormdal, født 1797, død 1883, er mindre kjent.<br />
Jørgen Schølberg, fikk borgerskap i Trondheim i 1800. Han arbeidet<br />
også i Orkdal en tid utover fra 1815.<br />
ANDRE DISTRIKTER<br />
Som før nevnt har den overveiende del av klokkemakerne i Sør<br />
Trøndelag soknet til Gaulas og Orklas dalfører eller strøkene inn<br />
mot disse. Men også andre steder i Sør-Trøndelag har det vært folk<br />
som har laget klokker. Imidlertid falt denne virksomhet mer spredt<br />
og fikk ikke større betydning.<br />
Til Strinda kom Torger Andersen Romsaas fra Ringebu i Gudbrandsdalen.<br />
Han og sønnene hans holdt mest til ved Jonsvatnet.<br />
Romsaas-urmakeme har gjort et stort antall solide klokker hvorav<br />
SØR-TRØNDELAG FYLKE 411<br />
en god del av den billige type. Noen av deres arbeider er også å<br />
finne utenfor fylket, f.eks. øverst i Østerdalen.<br />
Ole Johnsen Follo , født1810 i Børsa, død 1886, var i tiden 1866 - 85<br />
eier og bruker av den store gård Øvre Stavne i Strinda. Han skildres<br />
som en intelligent mann, teknisk interessert og meget nevenyttig.<br />
Mange eldre klokker er ombygget av ham. Hans egne klokker av<br />
variert konstruksjon, var meget omhyggelig og dyktig utført. En av<br />
dem er bygd med stativverk av jern og med meget smale vanger,<br />
omtrent som et tårnur i lite format.<br />
Fra Malvik kjennes enkelte klokker av Peder Olsen Malvig. På tollboden<br />
i Trondheim står en med hans signatur og årstallet 1788. Det<br />
er et reelt og bra arbeid.<br />
I Rissa skal Lars Sæterhaug ha gjort atskillige klokker i tiden omkring<br />
1800 og senere.<br />
Fra Ørlandet er tidligere nevnt Jacob Jacobsen Lunds tåmur på<br />
Austråt gård (s. 374).<br />
I Hemne prestegjeld har Arnt P. Qvikne drevet urmakervirksomhet<br />
og levert meget gode verk. Han var fra Kvikne i Østerdalen.<br />
KLOKKEKASSER<br />
De fleste gamle klokkekasser fra Sør-Trøndelag viser grunnformer<br />
som stammer fra England. Mot slutten av 1700-tallet meldte rokokkoen<br />
seg, vesentlig via Sverige. Det ble da laget klokke kasser av<br />
slike typer på flere steder i Sør-Trøndelag, mest i de øvre strøk. Men<br />
de myke og svaie former passet egentlig ikke inn i Trøndelags<br />
stiloppfatning og klarte ikke å fordrive den gamle retning. Det kom<br />
etterhvert i stor utstrekning til et kompromiss slik at klokkehodet<br />
ble omformet etter rokokkoens runde tallskive mens kassen beholdt<br />
de rette linjer. Dessuten merker man innflytelsen fra andre<br />
kanter. Således er Louis XVI-motiver alminnelige når det gjelder<br />
utstyret. Også fra Empire- og Biedermeiertiden er det brakt inn nye<br />
momenter.<br />
Men disse innslag av fremmede stilarter har ikke ført til at<br />
bygdens klokkekasser fikk noe tilfeldig eller ordinært preg. Tvert<br />
imot er de typiske kasser fra Sør-Trøndelag så originale av karakter
412 SØR-TRØNDELAG FYLKE<br />
og så særpregede i sin utforming at de kan kjennes igjen blant alle<br />
andre. Det er ikke for meget sagt at intet annet fylke kan oppvise en<br />
så karakteristisk og variert produksjon av klokke kasser som den<br />
man møter i Sør-Trøndelag.<br />
Gjennomgående har kassene store linjer og gir inntrykk av<br />
tyngde og stødighet. De vanlige stilformer er anvendt med stor<br />
frihet. Den stramme holdning som urets tekniske karakter kunne<br />
motivere og som særlig er aksentuert i den engelske formen, er ofte<br />
bortfalt. Bygdehåndverkeren har åpenbart ikke vært særlig tilfreds<br />
med de utenlandske typene. Han har da også håndtert dem uten<br />
større respekt og ofte overført dem i mindre strenge former, men<br />
alltid med tanken på at kassen skulle bli staselig og verdig.<br />
Blant typene i Sør-Trøndelag er det hovedformer som har sitt<br />
Fig. 173. Gulvur av Ingebrigt<br />
Trondsen Eggan d.e.<br />
Kasse av Hans Olsen Aas,<br />
Bjørndal. Fig. 174. Kasse<br />
med dobbelt-ranke, Nedre<br />
Rennebu. (Trøndelag Folkemuseum.)<br />
F(g. 176. Utskårne og<br />
malte klokke kasser fra<br />
Oppdal, Dovre. (Tilhører<br />
Nordenfjeldske<br />
kunstindustrimuseum.)<br />
SØR- TRØNDELAG FYLKE<br />
hjemsted i enkelte distrikter. Disse typer har også vandret ut til<br />
andre strøk hvor det har dannet seg varianter av originalen eller<br />
krysninger med andre modeller.<br />
I det følgende skal først omtales klokkekasser fra de vestlige strøk<br />
hvor man finner det rikeste utvalg av typer og former.<br />
Fra Oppdal må særlig nevnes Hans Olsen Aas født i 1740. Han ble<br />
sendt fra Rennebu til Oppdal som forpakter av gården Bjørndal som<br />
han senere kjøpte og tok navn etter. Til den klokke som han hadde
416 SØR-TRØND EL AG FYLK E<br />
Oppdal som drev med å skjære ut skap ved midten av 1800-årene<br />
utover til 1880-årene. Mange av hans arbeider er bevart omkring i<br />
bygden (fig. 175, fargefoto mot side 209) .<br />
Rennebu har hatt flere interessante kasseformer, ofte av de eldre.<br />
Blant motiver i utstyret finner vi dobbeltranken (fig. 174), en levning<br />
fra regence-tiden.<br />
Ned gjennom Orkdal, Meldal og Børseskogn treffer man på en<br />
type som springer sterkt i øynene. Fig. 177 viser et karakteristisk<br />
eksemplar fra Børseskogn, en bred noe undersetsig kasse med flott<br />
hode og stort utstyr. Grunnformen gjenfinnes hos engelske, skotske<br />
og irske gulvkasser fra 1770-90, men utstyret har bygdehåndverkeren<br />
selv komponert. Bekroningen viser store flattrykte volutter<br />
med gjennombrutt nettverk, motiver som ofte er å se ved annet<br />
treskjærerarbeid på disse kanter. Klokkehodet på den engelske<br />
typen har vært beregnet på en firkantet skive med halvrund overdel,<br />
men kassemakeren på Børseskogn ville ha denne kassetypen<br />
til en klokke med rund skive og visste råd for det. Han mestret<br />
dette ved å sette inn en dekorert treplate som fylte fronten. Deretter<br />
saget han ut en sirkelrund åpning i denne og skar en perlebord<br />
omkring. Bueverket, «vingene» på siden av hodet, er kommet til<br />
som et nytt moment. Midtpartiet og fotstykket bærer utstyr i rokokko<br />
og Louis XVI-stil. En mengde varianter av denne type finnes<br />
i de nedre'strøk av Orkdal og tilgrensende bygder (fig. 178).<br />
Ved siden av denne utpregede blandingsform treffer man på flere<br />
typer av renere herkomst, både eldre og yngre. «Pipar-Ingebrigt»<br />
(Ingebrigt Olsen Kjønli) som var kjent som en meget dyktig møbelsnekker,<br />
har laget mange vakre kasser med vel avveide former.<br />
Saker fra hans hånd finnes fra Lensvik oppover til Fandrem. Fig .<br />
179 viser en av hans kasser fra 1849. Sitt navn fikk han fordi han<br />
tjente som klarinettblåser i krigen 1808-14. Senere håndterte han<br />
sitt instrument ved festlige anledninger rundt omkring i bygdene.<br />
«Pipar-Ingebrigt» døde som legdekall på Evjin. I 1917 hørte hans<br />
arbeider til attraksjonene på Orkdal-uts tilJingen.<br />
Kasser med rettlinjet kropp og runde hoder ser man mange av<br />
både i Orkdal-bygdene og omegnen, ja forresten over hele fylket.<br />
Det var særlig fra tiden omkring 1800 at de ble alminnelige. Senere<br />
har de holdt seg så lenge det ble laget gulvklokker i Sør-Trøndelag.<br />
Kroppen og forstykket ble bygget etter typene fra slutten av 1700-<br />
SØ R -TRØNDELAG FYLKE 417<br />
tallet. Siden korn det også andre former som ble opptatt i bygdekunsten<br />
og utarbeidet videre, noen fra Empiren, andre fra Biedermeyer-stilen.<br />
Mange varianter forekommer, blant dem også søyleformen<br />
som er mest anvendt i distriktene nær byen . Når den nå og<br />
da finnes oppe på fjellbygdene, er kroppen gjerne blitt lovlig kort i<br />
livet elJeroverhendig korpulent.<br />
Det er særlig hodets utforming som har interessert kassemakerne.<br />
Der har den opprinnelige innramming vært en laurbær- eller perlekrans.<br />
Stundom finner man dette motiv i sin originale form, men<br />
som oftest har kassemakeren gitt det sitt personlige preg.<br />
I Gauldalen ser man ikke så lite av de eldre og strammere kasseformer.<br />
En eiendommelig, om enn ikke nettopp vakker kasse fra<br />
de øvre trakter er gjengitt fig. 180. Svenske typer er ikke sjeldne.<br />
Fig. 149 viser en slik kasse arbeidet og malt på Røros. Videre<br />
treffer man, særlig i de vestlige strøk, mange gulvkasser av liknende<br />
typer som de vi har nevnt under Orkdal, Meldal, Børseskogn og<br />
distriktene inn mot Trondheim.
420 NORD-TRØNDELAG FYLK E<br />
I «Trondhjemske Blandinger» fra 1804 heter det om ham: «I Henseende<br />
til Lomme-Uhre har Jon Funtaune endnu mere udmerket<br />
sig. Endog Sølvkasserne har han selv bragt tilveie, og Sølvet er<br />
bedre en den Kjøbenhavnske Prøve. Man sætter hans Uhre i Trondhjem<br />
ved Siden af Hofuhrmager Jørgensens og de bedste engelske<br />
Uhre. For sin Signet stikning er han og overmaade bekjendt, ikke<br />
blot fordi han har lært sig det selvallene, men ogsaa for Stikkets<br />
Fiinhed.»<br />
Om hans urmakerkunst finnes det liknende uttalelser i «Nordische<br />
Blatter», Leipzig 1804, og om hans signetarbeider heter det:<br />
«In Ansehung der Feinheit seiner Petschafte iibertrifft er die des<br />
Hofgraveurs des Juden Jacobsen in Kopenhagen.» 1 I «Illustreret<br />
Nyhedsblad» fra 1856 gir en forfatter som angivelig skal være senere<br />
statsråd O.A. Bachke, en skildring av forholdene i Stjørdalen og<br />
nevner her også John Funtaunes virksomhet: «At Meraker ikke har<br />
savnet Genier i Retning af Haandverksdrift, har den saa bekjendte<br />
John Funtaunet vist, der ei alene har forsynet den hele Dal, men<br />
ogsaa omliggende Bygder med sine gode Stue- og Lommeuhre,<br />
Staalsigneter, Knive o. s. v.».<br />
John Funtaunet var først og fremst kjent for sin urmakerkunst.<br />
Alle hans klokker, både de finere og de enklere, vitner om at han var<br />
en dyktig mester. Han har forferdiget et stort antall gulvklokker,<br />
blant dem en eig annen med måneverk. De fleste av hans lommeur<br />
er forsvunnet i tidens løp, men ennå vet man om et par stykker. Et<br />
av dem bærer årstallet 1790. Han har også laget et tårn ur på Mo ved<br />
Levanger. 2<br />
På Funtaunet oppbevares en samling på 234 avtrykk av hans signeter.<br />
Det viser seg at han har hatt en betydelig kundekrets.<br />
Et epitafium forfattet av hans samtidige, stiger Johannes Brekke,<br />
gir, i tidens noe blomstrende stil, et sterkt inntrykk av Funtaunes<br />
anseelse og av hans sympatiske karakter: «Han var sit Lands Hæder<br />
som Kunstner og sin Føde-Egns Lyst og Pryd, som virksom Borger<br />
til usigeligt Gavn for sin Egn, uden Prahl og lav Egennytte ... Han<br />
var den Saktmodigste, den Retsindigste og Fredsommeligste i Kretsen<br />
og et Redskab i Forsynets haand til at veilede et u-dannet Folk<br />
l Salomon Jacobsen , f. 1754, død 1830, var edelstenskjærer, signetstikker og medaljør. Han<br />
ble hoffsignetstikker etter faren, medlem av akademiet og døde som titulær professor.<br />
2 {(Trondhjems Adresseavis» 27/12-1926.<br />
NORD-TRØNDELAG FYLKE 421<br />
paa Culturstigen til det Gavnligere og Prisværdige for Menneskelivet<br />
baade i KunstfIid og Hus-Industrienes forskjellige Grene ... »<br />
Sivert Sjursen Berg, født 1799, død 1870, var klokkemaker, knappestøper<br />
og kardemaker. Han var elev av Funtaunmesteren og har<br />
levert både guIvur, veggur og vekkere. Arbeidet er håndverksmessig<br />
og pent utført.<br />
På Frosta arbeidet Ole Kleiven, (Linsve-kleiven), født 1785, død<br />
1857. Han har forsynt bygden med mange gode og holdbare klokker.<br />
Han drev også med finmekanikk og har blant annet i stor<br />
utstrekning forferdiget kirurgiske instrumenter for legene i<br />
Trondheim og annetsteds. Det fortelles at han selv fant og smeltet<br />
kisen til det kobber han brukte. Han levde stadig i små kår.<br />
Hans Larsen Volden fra Vågå i Gudbrandsdalen var stolmaker, treskjærer<br />
og rokkdreier. Dessuten laget han en hel del beskjedne<br />
visarverk med en viser og døgns gang. Han døde i 1846 i høy alder.<br />
Fra Skogn kan nevnes John Isachsen, født 1832, død 1898. Han var<br />
en mann med gode evner, klokke maker, bygdemekaniker og tusenkunstner.<br />
Urmakeriet var hans hovedprofesjon, men ved siden<br />
av hadde han like fra 14-årsalderen syslet med orgelbygning. 11870<br />
sluttet han med urmakervirksomheten og flyttet til Levanger. Der<br />
anla han sammen med svigersønnen P. Renbjør , en orgelfabrikk.<br />
I Sparbu prestegjeld, Mære sogn, har Anders Hofstad (senere gift<br />
til Vaaset), død 1844, laget ca. 150 gulv- eller veggur av engelsk<br />
type. Arbeidet må betegnes som jevnt godt. Sønnen Ole Vaaset<br />
laget veggur, mens sønnesønnen Sefanias Vist drev med orgelbygging<br />
. Alle tre var gård brukere.<br />
Fra Stod prestegjeld kjennes et gulvur av Jon Huusan. Det er<br />
grovt men solid bygget. Utstyret er av gammel engelsk type.<br />
Verdal. I Stiklestad-bygningen på Norsk Folkemuseum står en<br />
klokke signert Ole Løkkemoen. Stiklestad. No. 53. Uret har rund<br />
hvitmalt skive, timeviser og vekkerinnretning. Kassen bærer årstallet<br />
1831.<br />
«I Snaasen have adskillige forferdiget Uhre» heter det i en artikkel<br />
i Det Kongelige Norske Videnskabers Selskabs skrifter fra 1813-17.<br />
Nå kjenner man bare noen få av dem.<br />
Ole og Lars Larsen laget meget gode klokker. Blant deres arbeider<br />
er et taffelur i messingkasse med graveringer og rokokkoutstyr.<br />
Uret er så fint og godt gjort at det kunne være tatt for et fransk
422 NORD - TRØNDELAG FYLKE<br />
arbeid. Det er datert 1785. En innskrift i verket viser at det har vært<br />
til reparasjon hos urmaker Billing i Trondheim.<br />
\<br />
Anders J. Olsen har antagelig vært fra samme sogn eller nabolaget.<br />
Han har drevet urmakervirksomhet i atskillig omfang,<br />
sannsynligvis i slutten av 1700-årene. Utstyret på hans klokker er<br />
nokså klosset, men verkene er ganske bra. Ofte er det anbrakt en<br />
bevegelig figur i overdelen. Noen av hans klokker har 2 hammere.<br />
Man kjenner over 80 av hans arbeider.<br />
Hans Andersen Barlien var født 1772 på Barli i Overhalla og døde i<br />
USA i 1842. Som før nevnt (s. 376) dro han i 1803 til Trondheim<br />
hvor han fikk borgerskap som urmaker. Foruten urmakervirksomheten<br />
drev han forskjellige andre håndverk i byen. Gjentagne ganger<br />
var han i København hvor han skaffet seg bekjentskaper på<br />
innflytelsesrikt hold. I 1809 ble han dannebrogsmann for fortjenester<br />
i mekanisk retning, men det skal ha hjulpet ham at han for som<br />
«Kundskaber» (speider) i 1807-09.<br />
Hans Barlien var en foregangsmann på en rekke områder, begavet<br />
og kunnskapsrik som han var og levende interessert i samfunnsspørsmål.<br />
Snart var han i Stjørdal hvor han anla et laksefiskeri,<br />
en sag og et møllebruk, snart i Overhalla hvor han bygde et<br />
glassverk. Trondheim har han antagelig forlatt for godt i 1812 da<br />
han kjøpte en større eiendom Aagaard på Namdalseidet i Beitstad<br />
og flyttet dit. Der tok han seg energisk av gårdsbruket samtidig som<br />
han som vanlig hadde en rekke andre jern i ilden. Han startet en<br />
hattefabrikk, en paraplyfabrikk og et boktrykkeri og ga ut et periodisk<br />
tidsskrift «Melkeveien».<br />
I 1815-16 var Hans Barlien eneste bonderepresentant fra Nordre<br />
Trondhjems amt på Stortinget. Han kom snart i opposisjon til<br />
embetsmennene og angrep regj eringen i skrifter som han selv<br />
hadde trykket. Han var en ivrig talsmann mot handels- og sagbruksprivilegier<br />
og ville ha gjennomført alminnelig verneplikt.<br />
Stridbar som han var ble han av samtiden ansett som en farlig<br />
radikaler. Et par ganger pådro han seg rettssaker, således ble han i<br />
1830 tiltalt for gudsbespottelse og opprørsk agitasjon. 11836 samlet<br />
almuen inn 17 speeiedaler for å sende Barlien til Oslo med fullmakt<br />
til å kontrollere at stortingsmennene hver især røktet sitt verv<br />
tilfredsstillende! Men fullmakten tok lensmannen fra ham og det<br />
synes ikke å ha kommet noe ut av planen.<br />
NORD-TRØNDELAG FYLKE 423<br />
Samme år dro Barlien til Iowa hvor han først drevet verksted,<br />
siden en farm.- På hans fødested er reist en minnestøtte med<br />
følgende innskrift: «Han var en mann langt fremfor sin tid».<br />
I Leksvik levde en klokkernakker Peter Tetli omkring 1825. Han<br />
omtales i bygdetradisjonen som en ren kløpper i faget, alt som<br />
gjetergutt laget han klokker som han hengte opp på fjøsveggen i rad<br />
og rekke. Av hans gulvur eksisterer bl.a. no. 22. Det har måneverk<br />
og datumsirkel med inndeling til 30.
NORDLAND FYLKE<br />
BODØ<br />
Ved laugstidens slutt og lenge etter var Bodø den eneste kjøpstad i<br />
fylket. Den fikk sine rettigheter i 1816, men hadde liten betydning i<br />
en årrekke fremover. Ennå i 1855 hadde den bare 228 innbyggere.<br />
Såvidt vites har ikke noen på disse kanter levert klokker av eget<br />
arbeid. I begynnelsen av århundret var en urmakermester sønnenfra<br />
ved navnjohan Jacob Leignich bosatt der. Han var født i Trondheim<br />
hvor han tok borgerskap som urmaker i 1800. Han døde i<br />
Bodø i 1810, 54 år gammel. - Det er vel ikke urimelig å anta at han<br />
også der har drevet urmakervirksomhet.<br />
DISTRIKTENE<br />
Nordlandskulturen var fra gammel tid knyttet til visse sentra:<br />
handelsstedene, embetsgårdene og kirkestedene. I de sydlige deler<br />
av fylket har de større gods spilt en ikke ubetydelig rolle.<br />
Når det gjelder utstyr og håndverksgjenstander av mer kunstferdig<br />
art, har importen sydfra vært av overveiende betydning. Fra de<br />
årlige stevner på Bergens våg førte nordlandsjektene med seg «bergensgods»<br />
i stort omfang, deriblant også utenlandske varer. Videre<br />
er det kommet atskillig fra Trondheim. Selv med håndverkerne i<br />
Sverige har det vært kontakt. På sine steder var det faste markeder<br />
som på Tjøtta, Bjørn, Ledingsberget og Halsøya. Her møtte også<br />
tilreisende kremmere fra mange kanter.<br />
Gjennom disse kanaler er det kommet klokker til Nordland, om<br />
enn ikke så svært mange. De fleste er havnet på handelsstedene.<br />
Der finnes hist og her Mora-klokker og schwarzwaldere, men bare<br />
nå og da en klokke av bedre rase. Utenfor handelsstedene er det<br />
sjelden å se et skikkelig stueur.<br />
NORDLAND FYLKE 425<br />
Man kjenner ikke mange klokkemakere fra distriktene, men noen<br />
har man da:<br />
I Bindal på gården Gaupen bodde en kjent slekt som i ca. 200 år<br />
innehadde lensmannsstillingen i herredet med få avbrytelser.<br />
Tarald Olsen Gaupen, født 1690, død 1773, omtales som en av<br />
bygdens merkeligste menn. Han var lensmann og gårdbruker. Ved<br />
siden derav var han urmaker, smed, bøssemaker, gjørtler, sølvsmed<br />
og snekker. Ved et skifte i hans hjem finnes oppført en<br />
mangfoldighet av verktøy fra forskjellige grener av hans håndverksvirksomhet,<br />
således riflebor, gullsmedhamrer, smeltedigler,<br />
tenger m.v. Han ble gift i Vatsås kirke i 1710 med Eli Ingebrigtsdatter<br />
fra Reppen. Det het seg at hun var av huldreslekt og at det var<br />
hun som lærte Tarald hemmeligheten ved hans kunst. - For senere<br />
slekter er Tarald Gaupen mest kjent for sin salmediktning. Hans<br />
diktsamling «En enfoldig Lægmands Tidsfordriv, udi aandelige<br />
Sange og Riim forfattet» utkom i 1744 i Trondheim. Den røper ikke<br />
liten poetisk begavelse.<br />
Jon Herringsbotnet i Vefsen var født 1711 og døde i 1797 på Herringsbotnet.<br />
Han mestret mange håndverk, men var særlig ansett<br />
som urmaker, sølvsmed og rotgyter. 1 Noen faglig utdannelse hadde<br />
han ikke, men om man kan stole på hva folk på den tid sa om<br />
ham, hadde han gått i lære hos fanden selv! «Han Jo» har laget en<br />
hel del gulvur, både åttedagers verk og månedsur. De var meget<br />
solide - akslingene holdt gjerne godt og vel en halv centimeter i<br />
tverrmål.<br />
Hans sønnesønn Jon Andersen, født 1785 på Herringsbotnet, død<br />
1865, bygslet en part av gården Grøftrem. Han var gift med Maren<br />
Lund Andersdatter av familien Tanch. Jon Andersen var en klok<br />
og hendig mann, men temmelig vidløftig i sin ferd og derfor ofte i<br />
konflikt med loven. Foruten å drive sitt gårdsbruk og fiske i Lofoten<br />
var han en søkt klokkemaker, gjørtler og trearbeider. Som sin<br />
bestefar laget han mange gulvur, derav flere med månedsgang. Et<br />
av dem har øverst i den høye tallskiven en åpning på ca. 15 cm i<br />
tverrmål. Den første dag i hver måned kommer en manns-figur<br />
frem i gluggen og passerer den i månedens løp. Figurene går<br />
under navnet «de 12 apostlef», verket er meget solid og loddene av<br />
klebersten. Jons datter, Anne Sofie Gyth, hadde arvet farens og<br />
1Metallstøper.
426 NORDLAND FYLKE<br />
bestefarens anlegg, å reparere en klokke var derfor hennes minste<br />
sak. Dertil var hun både smed, rotgyter og skomaker, foruten at<br />
hun holdt streng tukt over sitt hus og sin ektefelle.<br />
På Alstahaug levde en urmaker ved navn Fordel. Han døde i 1870årene<br />
som gammel mann. Han skal ha vært en duelig klokke maker<br />
og gravør.<br />
Fra Rana kjennes bl.a. Jo Larsa på Asphaugen i Grønfjelldalen, en<br />
sidedal til Dunderlandsdalen. Han omtales som en dyktig urmaker.<br />
Død ca. 1872 i høy alder.<br />
Ole Hagelstrøm, død 1773, svensk av fødsel, var bosatt på en plass<br />
under Mo i Nord-Rana fra omkring 1750. Etter ham fikk stedet<br />
navnet Gullsmedvik. Han var gullsmed, sølvsmed, og urmaker og<br />
skal ha hatt faglig utdannelse. Sølvet kom fra et funn oppe i fjellene<br />
mot riksgrensen, fortalte han. Men folk i bygden skumlet om at han<br />
istedet for å fare på skjerping gjorde seg turer til Nasa sølvverk på<br />
svensk side av grensen hvor han kjøpte sljålet sølv av verkstedarbeiderne.<br />
Dette kan han iallfall ikke ha praktisert i lengre tid for<br />
sølverket ble ødelagt aven norsk styrke i 1659 og var ute av drift til<br />
1770.<br />
Fra andre deler av fylket nevnes også enkelte klokkemakere,<br />
men vi har ikke bevis for at noen av dem har levert arbeider av<br />
betydning.<br />
TROMS OG FINNMARK FYLKER<br />
I 1787 fantes ingen kjøpstad nord for Trondheim. I dette år kom en<br />
kongelig forordning som friga handelen i Troms og Finnmark og<br />
bestemte at det der skulle anlegges tre byer med kjøpstadrett og full<br />
adgang til å drive handel også med utlandet. De nordlige amter ble<br />
således løst fra enhver avhengighet av Bergen og Trondheim. For<br />
alle tre byer gjaldt det at intet laug måtte opprettes.<br />
Hammerfest og Vardø fikk sine privilegier i 1789, Tromsø i 1794. - I<br />
1825 hadde Trcmsø knapt 700 innbyggere, Hammerfest mindre enn<br />
halvparten og Vardø ca. 90. Håndverksdrift ut over det som ljente<br />
de strengt nødvendige behov var det den gang ikke plass for der<br />
nord. Noen urmakervirksomhet har da heller ikke vært drevet i<br />
disse byer.<br />
Det samme var tilfelle i distriktene. Fiske og kunsthåndverk har<br />
sjelden kunnet forlikes og aller minst under forhold som i de nordligste<br />
fylker.<br />
Men på sine steder i disse vidstrakte områder har det likevel vært<br />
ur i gang og det til dels ganske tidlig. Noen sto hos embetsfolk,<br />
andre hadde handelsmennene skaffet seg. Bygdefarsjektene som<br />
brakte fisken til Bergen og tok alle slags varer med seg hjemover,<br />
brakte atskillige klokker til embetsgårder, handelsplasser og skipperhjem<br />
i tidens løp.<br />
På Tromsø Museum finnes et smijerns hylleur fra omkring år<br />
1650, et dyktig arbeid for sin tid, men temmelig defekt nå. Reguleringen<br />
er senere ombygget til pendelgang.<br />
I 1710 er (i Bergen) registrert «et gammelt udygtig Slagwerch 1<br />
Rdl.» på Husby i Kvæfjord.<br />
Fra senere tid har statsråd Rye Holmboe meddelt at hans oldefar<br />
foged Jens Holmboe i 1783 overtok et vakkert gulvur signert Sigwart<br />
Matthias Schiøtz. Det fulgte gården Ervigen (i Trondenes) som<br />
fogeden kjøpte av «gamle Hans Rafn» . Uret er laget i Bergen omkring<br />
1770.
428 TROMS OG FINNMARK<br />
Den egentlige befolkning i distriktene har hatt ytterst få av den<br />
slags tidmålere selv såvidt sent som omkring 1825 og fantes det en<br />
eller annen klokke, så var det av de billige schwarzwaldere.<br />
Senere kom det jo flere, ikke minst fra fiskernes opphold på samlingsplassene<br />
under de store fiskerier, da særlig i Lofoten hvor<br />
kramkarer og andre omførselsfolk prakket sine varer på godtroende<br />
kunder. Også ved det endelige oppgjør med handelsmannen kunne<br />
fiskeren være lettsindig nok til å skaffe seg en klokke etter en god<br />
sesong. Men alt i alt får man si at ikke noe sted i landet har det i eldre<br />
tid vært så få ur som i Troms og Finnmark. Dette skyldes ikke bare<br />
at fiskernes slitsomme arbeid stort sett var elendig betalt, men også<br />
den omstendighet at folk i disse strøk interesserte seg lite for en<br />
regulær og konstant inndeling av døgnet. I sin daglige dont var de i<br />
særlig grad avhengig av naturforholdene, av lys og mørke. Det var<br />
lysdagen og lys-stundene, ikke klokkeslettet som bestemte deres<br />
arbeid, altså de samme primitive faktorer som rådet grunnen overalt<br />
før urenes tid. Til videre orientering hadde folk himmellegemene<br />
hvis gang og omtrentlige tidsangivelse de kjente fra sitt<br />
daglige liv i land og på sjø. Mer behøvde de i grunnen ikke før de<br />
fikk ski psanløp i faste ruter.<br />
Et par små primitive solskiver av sten finnes i Tromsø Museum.<br />
De skal være kommet fra Vardø.<br />
FORKLARING TIL ENKELTE TEKNISKE BETEGNELSER<br />
Bommer: snorvalser som loddsnorene vinder seg opp på ved trekning av loddene.<br />
Foliot var et reguleringsorgan brukt i veggur før pendelen ble oppfunnet. Det var<br />
en vannrett anordnet arm med vekter som kunne flyttes ut eller inn fra sentrum<br />
for regulering av uret.<br />
Fortanning: hjulets tenner.<br />
Grahams -gang: var den første hvilende ankergang for pendelur oppfunnet av Georg<br />
Graham i 1715.<br />
Hvilegang: aUe gangarter hvor ganghjulet står stille, hviler, mens pendel eller<br />
balanse fullfører sin bevegelse. Til disse hører Grahams-gangen, Amant- eller<br />
Stiftgangen, Cylindergangen.<br />
Kompensert pendel: en pendel hvor virkningen av metallets forandring ved temperatursvingninger<br />
i vesentlig grad er eliminert.<br />
Kontrasperret: en anordning som gir kraft til hjulverket når loddkraften er borte<br />
idet loddene trekkes opp.<br />
Lanterneur: en veggurtype som var i bruk omkring 1650.<br />
Passlunte: De militære hadde sin spesielle måte å bestemme tiden på når seierverk<br />
manglet. De tente en «passlunte» som var målt ut i bestemte lengder etter tidsintervallet.<br />
I krigstilfelle var det ofte helt nødvendig å bruke slike lunter.<br />
Platiner: urverksplatene som hjulene er lagret mellom.<br />
Ristpendelen: en kompensert pendel med staver av stål og messing i pendelens<br />
lengderetning og konstruert slik at de motarbeider hverandres forandring ved<br />
temperatursvingninger.<br />
Slagskiven: en skive i slagverket som ved inndelte innsnitt bestemmer antall slag<br />
hammeren skal slå.<br />
Slagverk: den mekanisme i et urverk som besørger slagene. Slagverket er konstruert<br />
etter to prinsipper: slagskiveslagverket og rekke-slagverket.<br />
Seierverk: en nå foreldet betegnelse for et urverk.<br />
Snekken: en kjegleformet gjenget valse som snoren fra fjærhuset blir rullet opp på.<br />
Når fjæren er opptrukket og gir størst kraft, er snoren rullet opp på minste diameter.<br />
Største diameter gir minst fjærkraft. Konstruksjonen medfører altså at<br />
man får mest mulig jevn kraft på hjulverket.<br />
Spindelgangen: den eldste gang for mekaniske ur. Var i bruk fra det 14. århundre<br />
til første halvdel av det 19. århundre. Den var slik konstruert at den hadde<br />
palletene som grep i stighjulet direkte på akselen (spindelen).<br />
Stittgangen: en hvilegang oppfunnet av Amant. Ganghjulet har stifter på siden i<br />
stedet for tenner. Stiftgangen er hovedsakelig anvendt i tårnur.<br />
Tannkurver: tannens form på arbeidende del av tannen.<br />
Tannstangur: et veggur med en loddrett tannet stang hvor urverket med egen vekt<br />
synker nedover stangen og på den måte får den nødvendige kraft til å drive<br />
urverket.<br />
Uroa: balansehjulet i små ur, et svinghjul som tjener som gangregulator for alle<br />
ganger utenom pendelgangene .
KILDER OG LITTERATUR<br />
Edvardssøn, Edvard: Bergens beskrivelse. Ved <strong>Olav</strong> Brattegard. Utgitt av Bergens<br />
hist.forening 1951 og 1952.<br />
Edwardes, Ernest L.: The grandfather Clock. London 1952 og 1971.<br />
Engelstad, E. 5.: Senmiddelalderens kunst i <strong>Norge</strong>. Oslo 1936.<br />
Erlandsen, A.: Biographiske Efterretninger om Geistligheden i Trondhjems Stift.<br />
Chra. og Levanger 1844-55.<br />
Falck-Muus, R. : Håndverk og håndverkere i Gammel-Oslos siste blomstringstid.<br />
St. Hallvard 1932.<br />
Fasting, Claus: Bergens Beskrivelse, ved N. N icolaysen, Norske Magasin Ill.<br />
Feldhaus, F. M.: Ruhmesbliitter der Technik. Leipzig 1910.<br />
Finne-Grønn, 5. H.: Christiania borgerbok 1698-1799. Chra. 1921.<br />
Finne-Grønn, 5. H .: Elverum (1909-21). Kra.<br />
Fischer, Gerhard: Oslo under Eikaberg, Oslo 1950.<br />
Forfang, H. G.: Ivar Kleiven. O slo 1945.<br />
Forstrøm, Olaf: Fredrikshald i 250 år. 1665-1915. 2b. Fredrikshald 1915.<br />
Friis, Peder Claussøn: Norriges Bescriffuelse. 1613. Kbh. 1632. Utgitt av Gustav<br />
Storm 1881.<br />
Fundats, Bergens. Trykt i N . Nicolaysens Norske Magasin I. Utgitt på nytt m. innledning<br />
av Mikjel Sørlie. Bergen 1957.<br />
Geelmuyden, Hans: Observatoriets gamle Uhr. <strong>Norge</strong>s Urmakerforbunds 2. landsmøte<br />
Kra. 1905.<br />
Gelcich, E.: Die Uhrmacherkunst. Wien 1887.<br />
Gordon, G . F. C.: Clockmaking; Past and present. 1928.<br />
Gran, T. O.: Sandsværs saga. Kra. 1913.<br />
Grevenor, Henrik: Fra laugstiden i <strong>Norge</strong>. Kra. 1924.<br />
Gude, Magda: Slekten Gude. Oslo 1915.<br />
Hallager, G.: <strong>Norge</strong>s Høiesterett 1815-1915. 2b. Kra. 1915.<br />
Hammarlund, H.: Urens Historia. Stockholm 1904.<br />
Hansteen, C.: Laugsceremonier. Artikkel i Illustrert Nyhetsblad.<br />
Chra. 1858 no . 6.<br />
Hassø, A. G.: Kristoffer Valkendorf. Kbh. 1933.<br />
Hayden, A.: Chats on Old Clocks. London 1917 og 1920.<br />
Helland, Amund: <strong>Norge</strong>s land og folk. Chra. 1898-1921.<br />
Helland-Hansen, Kjeld: Borgerrulle for Kristiansand 1641-1820. Trykt 1952.<br />
Hesselberg, P. N.: Efterretroinger om Strømsø Bye. Chra. 1780.<br />
Heyerdahl, A.: Genealogiske Optegneiser om Slektlinjene Heyerdahl. Kra. 1890.<br />
Holberg, Ludvig: Bergens Beskrivelse. Kbh. 1737. Utgitt Bergen 1920 ved joh.<br />
Nordahl-Olsen.<br />
Hovstad, Bernt: Et kunsthåndverk i Gauldal 1750-1830. Gauldalsminne hefte 9.<br />
Melhus 1969.<br />
Huitfeldt-Kaas, H. j.: Norske Regnskaber og lordebøger. Chra. 1887-1906.<br />
Hudson Moore, N.: The old clock book. N . Y. 1911 og 1936.<br />
lngstad, Gunvor: Gudbrandsdalens kulturminder. Kjend ditt land 1921.<br />
lngstad, <strong>Olav</strong>: Bergens ingeniørvesen. Bergen 1814-1914. B.II.1915.<br />
KILDER OG LITTERATUR<br />
jacobsen, M: Alstahaug Kanikgjeld. Mosjøen 1922.<br />
jagger, Cedric: Klockor från hela varlden. Svenska Bokhand.foren. 1977.<br />
jansen, Ebba: Slekten Gude. Bergen 1940.<br />
johnsen, A. O.: Tønsberg gjennom tidene. Oslo 1971.<br />
johnsen, N.: Eker. Kra. 1914.<br />
johnsen, Oscar Albert (red.): Larviks historie (1923-56).<br />
johnsen, Oscar Albert: <strong>Norge</strong>sveldets undergang. Kra. 1924.<br />
johnsen, Oscar Albert (red.): Tønsbergs historie (1929-55).<br />
johnsen, Oscar Albert: Kristiansunds historie. 5b. (1949-63).<br />
jiirgensen, Urban: Regler for Tidens nøiagtige Opmaaling ved Uhre. Kbh. 1804.<br />
Kaltheisen, H.: Kopibog. Ved Alexander Bugge. Chra. 1899.<br />
Kielland, A.: Stavanger borgerbok 1436-1850. Stavanger 1935.<br />
Kindem, Lars: Vossaætter. Voss 1928.<br />
Kjellberg, Reidar: Det norske håndverks historie fra senmiddelalderen til enevelde.<br />
Oslo 1936.<br />
Kleiven, Ivar: I gamla Oaagaa (fra Vågå). Kra. 1908 og Oslo 1944.<br />
Kleiven, Ivar: Lom og Skjaak. Kra. 1915.<br />
Kleiven, Ivar : Lesja og Dovre. Kra. 1923.<br />
Kleiven, Ivar: Gausdal. Oslo 1926.<br />
Kleiven, Ivar: Ringbu. Oslo 1928.<br />
Kleiven, Ivar: Fronsbygdin. Oslo 1930.<br />
Kloster, Robert: Skulpturen på Rosenkrantztårnet. Bergens Museums Årbok 1930.<br />
Kloster, Robert: Antikvarisk verneplikt i Rosenkrantztårnet. Fortidsforeningens<br />
Årbok 1978.<br />
Knap, johan: Det gamle stueur. Oslo 1964.<br />
Knap, johan: Stueuret og tiden. Oslo 1971.<br />
Koht, Halvdan: Noreg og Evropa i 14-15. hundreåre. Oslo 1931.<br />
Kolsrud, Oluf: <strong>Olav</strong>skyrkja i Trondheim. Kra. 1914.<br />
Kolsrud, Oluf: Oslo kapitels forhandlinger 1609-16. Kra. 1914.<br />
Kolsrud, Oluf: 0510 kapitels kopibok 1606-18. Kra. 1913.<br />
Koren-Wiberg, Christian: Bidrag til Bergens kulturhistorie. Bergen 1908.<br />
Koren-Wiberg, Christian: Hanseaterne og Bergen. Bergen 1932.<br />
Koren-Wiberg, Christian: Mariakirkens regnskabsbok (1660-1752). Bergen 1934.<br />
Kraft, j. Edv.: Topographisk-statistisk Beskrivelse over Kongeriget <strong>Norge</strong>. 6b.<br />
1820-35. Chra.<br />
Krefting, O.: Selje klosterruiner. Kra. 1868.<br />
Kubberud, M.: Nogle oplysninger om Sogneprestene i det samlede Toten kald efter<br />
Reformationen. Elverum 1897.<br />
Kårstad, Oddrun: Hamar bispestols historie 1153-1953. Hamar 1953.<br />
Land. Boka om. Oslo 1948, 1952, og 1962.<br />
Lange, Chr. C. A.: De norske Klostres Historie i Middelalderen. Chra. 1856<br />
(2. utg.).<br />
Lassen, P. B.: Beretning om Sliftsstaden Christiansand. 1883.<br />
Lauvdal, T.: Vardal bygdebok. Gjøvik. 4b. 1930-41.<br />
Liisberg, Bering: Urmagere og Ure i Danmark. Kbh. 1908.<br />
Lillevold, Øyvind: Fåberg, Bygda og Banken. Hamar 1957.
KILDER OG LITTERATUR<br />
Lodgård, Chr.: Klokkemakerslekta Morseth i Singsås. Gauldalsminne 1944, b. Il,<br />
helte 2.<br />
Lorentzen, Bernt: Gård og Grunn j Bergen i Middelalderen. Bergen 1952.<br />
Lundwall, S.: Stjarnsunds uren . Stockholm 1949.<br />
Magnus Lagabøters bylov. Ved K. Robberstad og A. Taranger. Kra. 1923.<br />
Mathiesen, Henrik: Trondhjems historie (1897- 1905).<br />
Maurice, Klaus: Die deutsche Raderuhr. Munchen Verlag 1976.<br />
Melby, O. A.' Utdrag av Børseskognens historiske optegnetser og kirkebøker fra<br />
1717 til vår tid. (Utrykt. Manus på en gård i Skaun.)<br />
Meyer, Hilbrandt: Samlinger til Bergens Bes krivelse 1764. Utgitt ved H. Bendixen.<br />
Bergen 1904 og 1905.<br />
Meyer, Hilbrandt: Samlinger til den Bergenske Kirke-Historie. Trykt i Norske<br />
Magasin Ill.<br />
Meyer, Johan: Fortids kunst i <strong>Norge</strong>s bygder. 1908-38.17 hefter.<br />
Midttun, Gisle: Kunstarbeid og håndverk. Romerike I. Bergen 1932.<br />
Mogstad, Y.: Livserindringer fra Sunndal og Aure. Trondhjem 1902.<br />
Munch, Johan Storm. Saga. Chra. 1820 Ill.<br />
Munch, P. A.: Det norske Folks Historie . Chra. 1852- 1863.<br />
Munch, P. A.: Samlinger til det norske Folks Sprog og Historie (1833-39.)<br />
Munch, P. A. og H. E. Schirmer: The Cathedral of Trondhjem. Chra. 1859.<br />
Munch, P. A.: Norske Samlinger (1852-60).<br />
Munthe, Chr. O.: Fredrikshald og Fredrikstens historie inntil 1720. Kra. 1906.<br />
Neeraas, H. M.: Kristiansund i ældre og nyere Tid. Kra. 1905.<br />
Nergaard, Sigurd: Gard og Grend. Kra. 1921.<br />
Nicolaysen, Nicolay: Norske Stiftelser. Chra. 1858.<br />
Nicolaysen, Nicolay: Norske Magasin I-Ill. Chra. 1860- 70.<br />
Nicolaysen, Nicolay: Norske Fornlevninger (1862-66). Chra.<br />
Nicolaysen, Nicolay: Om Mariakirken, Oslo. Fortidsforeningens årsberetning<br />
1869.<br />
Nicolaysen, Nicolay: Ruinerne på Selje. Kra. 1892.<br />
Nicolaysen, Nicolay: Bergens Borgerbog 1550-1751. Kra. 1878.<br />
Nicolaysen, Nicolay: Kunst og Haandverk fra <strong>Norge</strong>s Fortid. Chra. 2 rekker,<br />
1881- 91.<br />
Nidaros Erkebispestol og Bispesete 1153-1953. Oslo 1955. Se Bergsgård, A.<br />
Nielsen, Yngvar: Biskop Jens Nilssøns Visitatsbøger og Reiseoptegnelser 1574-97.<br />
Oslo 1885.<br />
Nielsen, Yngvar: Det norske Veivæsens utvikling fra 1814. Chra. 1876.<br />
Nielsen, Yngvar: Bergen fra de ældste tider indtil Nutiden. Chra. 1877.<br />
Nilsen, O.: Osen bygdebok. Hamar 1950.<br />
Nilssøn, Jens: Visitatsbøger og Reiseoptegnelser 1574-1597. Utg. Chra. 1885.<br />
Nordiska Museets årsberetning 1935. Stekspett och Stekvandare.<br />
Norman, G. A.' Klokkemaker. Veiledning til håndverksavd. De Sandvigske Samlinger.<br />
Oslo 1949.<br />
Norske Magasin I-Ill 1860-70, ved N. Nicolaysen.<br />
Norske Indlæg 1753, i Danske Kansellis arkiv i Riksarkivet, Oslo.<br />
Nyrop, C.: Haandværksskik i Danmark. Kbh. 1903.<br />
KILDER OG LITTERATUR<br />
Nyquist, O. P.: Mossiana. Moss 1826.<br />
Nørløff, H. P.: Saugbrugsforeningen 1859-1934. Oslo 1935.<br />
Olafsen, A.: Christian Frederiks dagbok fra 1814. Kra. 1914.<br />
Onstad, O.' Yrkestegning for urmakere. Oslo 1951.<br />
0510 hospitals historie. Se Ingrid Semmingsen m.flere. Oslo 1939.<br />
Pauker, W.: Lehrbuch der Katholische Liturgie. Wien 1914.<br />
Paus, H.: Forordninger og Privilegier for <strong>Norge</strong>. Kbh. 1751.<br />
PaveIs, Claus: Dagbøger 1812-22. Utgitt av Ludvig Oaae i 1889.<br />
Pedersen, G.: Urmageriet i vor tid. Kra. 1894. Oslo 1932.<br />
Pedersen, O.: Håndverker Liv i Gamle Dager. Oslo 1932.<br />
Pedersen, T.: Drammen 1811- 1911.<br />
Pettersen, A.: En Bragermester i Lakerkunsten. Drammen 1934.<br />
Platou, Olaf: Våre kirkeklokker. Oslo 1945.<br />
Pohl, Helga: Oas Geheimnis der Zeitmessung. Munchen 1955.<br />
Polak, Ada: Engelske ur og klokker i <strong>Norge</strong>. Nordenfjeldske kunstindustrimuseum.<br />
Årbok 1959- 1960.<br />
Pram, Christen H.: Reise i <strong>Norge</strong> 1804-06.<br />
Qvigstad, Y.: Lappiske stjernenavne. Tromsø 1921.<br />
Refsum, H.: Ætten Refsum fra Romerike. Kra. 1922.<br />
Ringård, M.: Flekkefjords historie. Oslo 1942.<br />
Riis, C. P.: Claus PaveIs autobiografi. Chra. 1866.<br />
Robberstad, K.: Magnus Lagabøters bylov. Kra. 1923.<br />
Rogneby, A.: Toten gjennem 100 år. Hamar 1925.<br />
Ropeid, A.: Hønefoss. Oslo 1952.<br />
Raabe, J.: En storbygd. Kra. 1905.<br />
Sandvig, Anders : De Sandvigske Samlinger. Lillehammer 1934.<br />
Sagen, lyder, og Foss, Herman: Bergens Beskrivelse. Bergen 1824.<br />
Schilbred, C. S.: Borgerbok fo r Skien. 1956.<br />
Schilbred, C. S.: Skiens historie 2b. 1958.<br />
Schilbred, C. S.: Brevik gjennem tidene. 1946 b.l.<br />
Schilbred, C. S.: Boka om Land (b.I11 1962).<br />
Schiøts, J.: Kongsvinger festm'ngs og Kongsvinger-avsnittets militære historie.<br />
1644-1814. (2b. 1924-42).<br />
Sehneider, j. A.: Fra det gamle Skien . Skien 1914-24 (3b.) .<br />
Schou, Aug.: Håndverk og industri i Oslo 1838-1938. Oslo 1938.<br />
Schou, J. H.: Forordninger og aabne Breve 1670-1813. Kbh. 1795-1813.<br />
Schroeter, j. Fr.: Haandbog i Kronologi. Oslo 1923- 26.<br />
Schøning, Gerhard: Beskrivelse over Domkirken i Trondhjem. Trondhjem 1762.<br />
Schøning, Gerhard: Reise gjennom Gudbrandsdalen 1775. Ved G. F. Gundersen.<br />
Hamar 1926.<br />
Schøning, Gerhard: Reise gjennem en Deel av <strong>Norge</strong>. Kbh. 1778.<br />
Semmingsen, Ingrid: Utgt. Oslo hospitals historie. Oslo 1939.<br />
Sidenbladh, Elis: Urmakare i Sverige under aldre tider. Stockholm 1918 og 1947.
FORTEGNELSE OVER URMAKERE I NORGE<br />
FRA MIDTEN AV 1500-ARENE TIL LAUGSTIDENS SLUTT.'<br />
Til orientering:<br />
Det var ikke uvanlig at klokkemakeren på landet tok navn etter det sted hvor han slo<br />
seg ned. Hans navn eller signatur på klokken kom derved til å variere ettersom han<br />
s kiftet bopel. Eksempelvis kan nevnes at Hans Larsen fra Biri også signerte:<br />
Hans Biuge og Hans Meinbøle. Dette er tatt hensyn til ved utarbeidelse av nærværende<br />
fortegnelse.<br />
Videre skal nevnes at bokstaven S. som sluttbokstav i en forkortet signatur kan<br />
bety at sig natarens etternavn ender på sen således f.eks. H.L.5. = Hans Larsen.<br />
Abraham Seierrnager 26,32, 60, 90<br />
Ager, Anders 234<br />
Allen James (også Alling) 35,63,90<br />
Alling, Jacob 35,63,90<br />
Alset, Johannes Paulsen<br />
(også HerbergJ.P.) 186<br />
Alset, Paul Halvorsen 134, 185<br />
Ambrosius Uhrmager 319,334<br />
Amundsen, Hans 193<br />
Amundsen, O. 107<br />
Andersen, Amund 131<br />
Andersen, Haagen '97,225<br />
Andersen, Jon 425<br />
Andersen, Peder 91<br />
Andreassen, Anders 134<br />
Arnesen, Johannes (Toten) 164<br />
Arnesen, Johannes (også Røhr, J. og<br />
Baardseng, J.) 134,209<br />
Arnesen, Ole (også Ulland, og<br />
Olsen, A.) 210<br />
Aslachsen, Lauritz 276<br />
Aspesletten, Syver Iversen 212<br />
Aspaas,Svend 379<br />
Augedal, Anders Hansen 165<br />
Bakke, Ole (også Biugstad) 180<br />
Barlien, Hans Andersen 376,378,422<br />
Bauman, Johan Adolp 378<br />
Beck, Johan Etters 263<br />
Beckmann, Adolph 91<br />
Ol- Se også spesialregister for henholdsvis Oslo, Bergen og Trondheim.<br />
Berg, Andreas (d.e.) 107<br />
Berg, Andreas (d.y.) 107<br />
Berg, Christen 253<br />
Berg, Einar 408<br />
Berg, Georg Frederik 378<br />
Berg, Gulbrand 112<br />
Berg, Julius Olsen 270<br />
Berg, Niels 223<br />
Berg, (Berget) Ole Olsen 407<br />
Berg, Ra smus Olsen 253<br />
Berg, Sivert Sjursen 421<br />
Berge t, Peder 113<br />
Bergh, John Erichsen 142<br />
Bergsland, O. N. 109<br />
Bergum, Ole 192<br />
Bierehe, Jacob Larsen 159<br />
Biereke, Christen 160<br />
Bierke, Peder Larsen 157<br />
Bierkaas, Ellev 407<br />
Bierkaas, Ole Joen Søn 407<br />
Biertnes, Anders (også Larsen, Anders)<br />
Billenton, J. Chr. 109<br />
Billing, Frants (Francis) 373,377<br />
Biuge, Hans (også Larsen, H. og<br />
Meinbøle) 185<br />
Biugstad, Ole (også Bakke) 180<br />
Bjerke, Johannes Nilsen 161<br />
Bjerke, Nils 161<br />
Bjerke, Ole Christiansen<br />
(også Ringen, Ole) 160<br />
100<br />
FORTEGNELSE OVER URMAKERE I NORGE<br />
Bjermeland, Erik Olsen 350<br />
Bjørlien, Peder 98<br />
Bjørlien, Peder Olsen (Land) 191<br />
Bjørnstad, Thore Nilsen<br />
(også Nilsen, Thor) 335<br />
Blachestad, Erland Ellefsen<br />
(også Blackstad) 96,107<br />
Blackstad, Erland Ellefsen 96,107<br />
Blegen, Sven Hansen 189<br />
Blegstad, P. (Blechstad) 104<br />
Blessing, Mathias 307,328,334<br />
Blessing, Michael 328,335<br />
Blili, Hans (også Stikbakke, H.)<br />
162, 189<br />
Blilie, Lars 164<br />
Blokken, Mons 396<br />
Bogstad, Engebret 100<br />
Bogstad, Hans 100<br />
Bogstad, Jens 99<br />
Bolme, Niels 354<br />
Borgen, Anders (også Børgen) 98<br />
Botner, Torkel 99<br />
Botten, Ole Olsen 345<br />
Brager, Halsten 196<br />
Bratberg, Hans Pedersen 166<br />
Bratfos, Arne Bredesen 137<br />
Brenno, Ole Olsen 237<br />
Brinck, Andreas Christian 54,86,91<br />
Brinck, Carl Johan 88,91<br />
Brodersen, Ludvig 224<br />
Brodersen, Niels 224<br />
Brøderud, Johannes Bergersen 137<br />
Brøttum, Niels Taastensen 134<br />
Braastad, John Thordsen<br />
(også Haagaa) 180<br />
Braaten, Amund (også Fenstad) 102<br />
Braaten, Erich Olsen 98<br />
Braaten, Ole Nielsen 101<br />
Braatten, Nils 191<br />
Buchholst, Niels Petersen 328,334<br />
Bull, Ove A. 98<br />
Bunæs, Hans (også Sander,<br />
Hans?) 136<br />
Bunæs, Hans Hansen 136<br />
Bunæs, Ole 136<br />
Bækkevar, Ole 113<br />
Bø, Morten Baltzersen 245<br />
Bø, Peder 246<br />
Bøe, Baltzar Hansen<br />
(også Lindem B. H .) 245<br />
Bøhler, Hans Hansen 100<br />
Børgen, Anders (også Borgen) 98<br />
Baalseng, Lars Halvorsen (også<br />
Baardseng og Messenlien) 134, 211<br />
Baardseng, Johannes (også Røhr, J. og<br />
Arnesen, J.) 134, 209<br />
Baardseng, Lars Halvorsen<br />
(se Baalseng) 134, 211<br />
Baardseng, Paul Halvorsen<br />
(også Alset, P. H.) 134,185,211<br />
Cassel, Johan Jacob 106<br />
Christen Uhrmager 61,90<br />
Christensen, Niels 102<br />
Christophersen, Carl 224<br />
Christophersen, Eric (kleinsmed) 43<br />
Christophersen, Johan 108<br />
Christophersen, Sigv. 91<br />
Claussen, Claus 256<br />
Cochum (Cokims), Hans Peter<br />
321,334<br />
Colling, Morten 82,90<br />
Come lis (Cornelius)<br />
Hollænder 317,334<br />
Crøger, Frantz Friderich<br />
(også Krøger) 106<br />
Dagfinrud, Hans 184<br />
Dahl, Chr. 181<br />
Dahl, Christoffer Larsen 54,86,91<br />
Dahl, Johannes 46,111<br />
Dahl, Sverre 295<br />
Dahle, Hans Didrichsen 279<br />
Dahle, Ole Didrichsen 279<br />
Dahlen, Andreas 410<br />
Dahlen, Ingebrigt 410<br />
Dahlen, John d.e. 408<br />
Dahlen, John d.y. 410<br />
Danielsen, Bernt Henrich Jacobsen<br />
304,329,334<br />
Danielsen, Lars Jacob 304,<br />
329,334<br />
Dilger, Fideli 270<br />
Dotset, Lars Jacobsen 152<br />
Drolsum, Anders Henriksen 232<br />
Døhl, Gunder Torgirsen 269
FORTEGNELSE OVER URMAKERE I NORGE<br />
Echen, Knud Larsen (også Eiken) 236<br />
Eegh, Joen J. 35,63,90<br />
Eggan, Ingebrigt Trondsen d.e. 401<br />
Eggan, Ingebrigt Trondsen d. y. 403<br />
Eggan, Trond Ingebrigtsen 402<br />
Eiehen, Jon Knudsen 224<br />
Eiken, Knud Larsen (også Echen) 236<br />
Eiknes, Jens Larsen 350<br />
Ekren, Ole J. 397<br />
Elgstrøm, Erich 375,377<br />
Ellestad, Jens 129<br />
Elveseter, Rasmus 206<br />
Ender (Endresen), Hans Christian<br />
74,90<br />
Endresen, Erik 355<br />
Enersen, Tarald 128<br />
Engebretsen, Edv. 88<br />
Engebretsen, J. E. A. 92<br />
Engebretsen, Lars (også Roterud)<br />
182,211<br />
Engeland, Lars Thorbjørnsen<br />
(også Thorbjørnsen, L. ) 246<br />
Engen, Christen Syversen 211<br />
Enger, Amund Andersen<br />
25,37,83,90<br />
Enger, Knud Olsen 85,91<br />
Engh, Christopher Pedersen 84,90<br />
Erichsen, Henrich 91<br />
Erichsen, Peder (også P. E. 5.1) 179<br />
Erichsen, Thomas H. 54,85,91,224<br />
Eriksen, G. 355<br />
Eriksen, L. 355<br />
Eriksen, Ole 419<br />
Eriksrud, David Martinsen 164<br />
Esbjug, Ole 194<br />
Evensen, Gullik 134<br />
Falck, Daniel 98<br />
Falck, Fredrik 378<br />
Felthuus, Anders 276<br />
Fenstad, Amund<br />
(også Braaten, A.) 102<br />
Filset, Ingebrigt 397<br />
Finckelsen, Leif 295<br />
Fjeld, Steffen på Øen 133<br />
Flagstad, Michael 127<br />
Flanom, Hendrich 232<br />
Flaata, Lars Stensen 241<br />
Flaata, Nils Stensen 237<br />
Fodstad (Fostad) Peder 154<br />
Folleraas, Knud 273<br />
Follo, Ole Johnsen 411<br />
Fordel (Alstahaug) 426<br />
Fossbraaten (også Kjytruen) 137<br />
Fossum, Ole Olsen 271<br />
Fredriksen, A. 116<br />
Frogner, Thomas Christopher<br />
37,53,74,77,90<br />
Frøhaug, Ole Larsen 235<br />
Funtaunet, John Larsen 419<br />
Furuset, Vilhelm 96<br />
Føskerud-urmakeren 137<br />
Gardsvold, Erik Eriksen 407<br />
Garløs , Gunder Torkjelsen 161<br />
Gaukstad, Lars Larsen<br />
(også Larsen, L.) 202<br />
Gaupen, Tarald Olsen 425<br />
Gefihl, Filip 270<br />
Gilles, Frantz 320,334<br />
Gilles, Peter Frantzen 323,334<br />
Gisvold, Lars 378<br />
Gløverstad, Jon<br />
(også Staurust, J.) 204<br />
Graboe, Christopher Winter 373,377<br />
Graboe, Ingebrigt Larsen 371,377<br />
Graboe, Lars 373,377<br />
Graboe, Peder Andreas 373,377<br />
Graftaas, Børre Johnsen<br />
(også Megaard) 393<br />
Granøien, Lars Olsen 394<br />
Grimstad, Povel 154<br />
Grøndahl, Knud Olsen 92<br />
Grønningseter , Børre 348<br />
Gude, Nicolaus (også Nichlas<br />
Uhrmager) 61,90,319,334,360<br />
Gulbrandsen, Lars 127<br />
Gundersen, Joen<br />
(også Rud, Joen G.) 99<br />
Gundersen, Kolbjørn (også Øen)<br />
35,62,90<br />
Gundersen, Svend 99<br />
Gunderud, Christopher Morten 130<br />
Gunnes, Simen Kieldsen 246<br />
Gunnestad, Peder Nielsen 223<br />
Gurtler, Hans Georgen 248<br />
Gusaas, Knud 120<br />
Gørtz, F. 35,63,90<br />
Gaarder, Hans H. 8<br />
FORTEGNELSE OVER URMAKERE I NORGE<br />
Hafuerstad, Hans 320<br />
Hage, Arngrim 397<br />
Hagelstrøm, Ole 426<br />
Halla, Ole Larsen 134<br />
Halstensrud, Erich Johnsen<br />
(også Kihle, E. J.) 234<br />
Halvorsen, !-lans Olaus 91<br />
Halvorsen, Jacob (også Oksum) 257<br />
Halvorsen, Knud 54,91<br />
Halvorsen, Ole<br />
(også Stamperstugu) 196<br />
Halvorsen, Paul<br />
(også Al set, P. H .) 134<br />
Halvorsen, Svend 109<br />
Hammer, Chr. 128<br />
Hammer, Lars Simensen 190<br />
Hammerstad, Ole 154<br />
Hammerstad, Ole Pedersen 127<br />
Hans Uhrmager 60,90<br />
Hansen, Gatfried 188<br />
Hansen, H. A. 89<br />
Hansen, H. C. (Gjøvik) 163<br />
Hansen, Hans Christian (Kr.sand 5.)<br />
271<br />
Hansen, Hans Christian (Bergen) 335<br />
Hansen, Johan Petter 91<br />
Hansen, Mads 121<br />
Hansen, Mathis 91<br />
Hansen, Ole (Ringsaker) 134<br />
Hansen, Ole (Kr.sand 5.) 270<br />
Hansen, Torger (også Leich, T . H.)<br />
131<br />
Hauer, Friedrich 113<br />
Haugen, atter (også Kiile) 152<br />
Haugerud, Mathias 113<br />
Haugland, Christian Hansen 335<br />
Havnen, Erik Povelsen 127<br />
Hedeis, Anton Halvorsen 91<br />
Heede, Anders 263<br />
Heede, Anders Andersen 268<br />
Heede, Anders Christensen 268<br />
Heede, Anders Christensen (Chra.)<br />
54,84,91<br />
Heede, Conrad 262<br />
Heede, Conrad Nielsen 272<br />
Heede, Daniel Nicolai 263<br />
Heede, Niels Christian 269<br />
Heiernes, Martin Olsen 164<br />
Helgestad, Lars 154<br />
Helgestad, Peder Andersen<br />
(også Sullestad) 154<br />
Helle, Knud 240<br />
Helle, Steinar lngemundsen<br />
(også Kittilsland) 239<br />
Henrichsen, Astrup 262<br />
Herberg, Even Svendsen 186<br />
Herberg, Johannes Paulsen<br />
(også Alset, J. P.) 186<br />
Hermanrud, Børre 165<br />
Herringsbotnet, Jon 425<br />
Hervig, Ole 373,377<br />
Hess, Leonhard (d.e.) 276,324,334<br />
Hess, Leonhard (d.y.) 328,334<br />
Hess, Leonhard 330,334<br />
Hestnes, Christopher Tjøstelsen 130<br />
Hillefelt, Johan 323,334<br />
Hoen, Johannes Olsen 232<br />
Hoff, Bernh. Ja cobsen 376,378<br />
Hoff, Severin 378<br />
Hofstad, Anders 421<br />
Holslien, Niels Stenersen 212<br />
Holst, Hans Hansen 368,377<br />
Holst, Lars Thurmann 91<br />
Holter, Anders 111<br />
Holter, Anders Larsen 222,231<br />
Holter, Halvor 223<br />
Holter, Lars A. 223<br />
Holter, Wineents A. 223,248,271<br />
Holtet, Embret 139<br />
Holtet, Tollef Hansen 139<br />
Holtsmyren, Torger 264<br />
Hammerstad, Ole Larsen 221,224<br />
Hommestad, Aksel 277<br />
Hovde, Anders A. 141<br />
Hovde, Christen (også Raabøel) 185,209<br />
Hovde, Johan (også Karlstad J.) 186<br />
Hove, Christen Knudsen 210<br />
Hove, Nils Fredriksen 128,210<br />
Hove, Thore Johnsen 408<br />
Hovind, Hans Gundersen 397<br />
Hullebach (Hullebakk), Halvor Larsen<br />
254
Hurum, Syver Andersen 235<br />
Huusan, Jon 421<br />
Huuser, Ole<br />
(også Rødenes) 113<br />
Hvaleby, Christian 189<br />
Høegh, Carl Fritz 331,33S<br />
Høegh, Christian Rasmus Marcus<br />
315,331,334<br />
Høg, Søren 254<br />
Høime, Trond Olsen 197<br />
Hørtvedt, Peder Pedersen 246<br />
Haagaa, Jo (også Braastad) 180<br />
Haagaas, Svend Olsen<br />
(også Udveien) 112<br />
Haavelsen, Erich 74,90<br />
Haavelsen, Halvor 53,74,90<br />
Ilsaas, Knud Tollefsen 141<br />
Inger Uhrmager 62, 90<br />
Isachsen, Isach 256<br />
Isachsen, John 421<br />
Ishoel, John Sivertsen 400<br />
Iversen, Iver 332, 335<br />
Iversen, John (Joen) 93<br />
Iversen, Rasmus 210<br />
Iversen, Tosten 134<br />
Jacob Smelter 32,60,90<br />
Jacobsen, Amund ' 252<br />
Jacobsen,Jacob<br />
(også Lund, Jacob J.) 374,377<br />
Jahrman, Johan Fredrich 86,91<br />
Jahrmann, Morten L. 54,86,91<br />
Jaschke, Jan Franciskus 272<br />
Jensen, Hans 109<br />
Jensen, Jens (Nordengen) 179<br />
Jensen, Lorentz 321,334<br />
Jenssen, Johan (John) 131<br />
Jersin, Ludvig 331,335<br />
Johan Seiermager 368,377<br />
Johannessen, C. F. 109<br />
Johnsen, Anders (Chra.) 91<br />
Johnsen, Anders (Trhm.) 378<br />
Johnsen, Simen 116<br />
Jonsen, Amund 379<br />
Juell, Morten 263<br />
J uncker, Hermand 359<br />
Jørgensen, Gunder 378<br />
FORTEGNELSE OVER URMAKERE I NORGE<br />
Kalseg, Jens 103<br />
Kalstad, John 408<br />
Kalstad, Peder 408<br />
Kaltenbach, Lauritz 256<br />
Kapperudsveen, Johan 194<br />
Karlstad, Johan (også Hovde, J.) 186<br />
Karmarch, Espen 369, 377<br />
Kattem, Hans 397<br />
Kaufman, Carl Ludvig 80,90<br />
Kay, Mechel Nielsen (også Nielsen M. og<br />
Tommelstad) 120<br />
Kay, Peder Mechelsen 128<br />
Kern, Fideli 270<br />
Kieding, Conrad P. Rosentræder 335<br />
Kihle, Erich Johnsen 234<br />
Kiile, Otter Pedersen<br />
(også Haugen 0.) 152<br />
Kiise, Johannes 154<br />
Kimmerud, A. 233<br />
Kittilsland, Steinar<br />
(også Helle, 5.) 240<br />
Kiær, Andreas Andersen 250,261,276<br />
Kjytruen (også Fossbraaten) 137<br />
Kjølstad, E. G. 109<br />
Kjørwitz, Gustav H. 91<br />
Kleiser ,Heinrich 88, 91<br />
Kleiser, Hieronymus 88,377,378<br />
Kleiven, Ole 421<br />
Kleiverudhagen, Ole 239<br />
Klevaune 419<br />
Klunderud, Anders Iversen 232<br />
Kløvstad, Tollef Knudsen 141<br />
Knoph, Hans 328,334<br />
Knoph (Knoff), Peder Leganger<br />
307,328,334<br />
Knudsen, Anders 131<br />
Knudsen, C. 225<br />
Knudsen, Knud 240<br />
Kock på Vågeby 97<br />
Kolby, Jens Christoffer 101<br />
Kolsveen, Per 139<br />
Kreutz, Hans Christian 136<br />
Krængnæs, Lars 353<br />
Krøger, Frantz Friderich<br />
(også Crøger) 106<br />
Kustos, Per 135<br />
Kvarme, se Qvarme<br />
Kaaterud, Halvor Kristophersen 128<br />
FORTEGNELSE OVER URMAKERE I NORGE<br />
Lae, Martin Olsen 156<br />
Lakebæk, Tosten 189<br />
Landsend, Erland 195<br />
Landtværk, Hans 54,86,91<br />
Lange, Andreas 328,334<br />
Langeland, (Langland) Børre 379,387<br />
Langeland, Ingebrigt Johnsen 393<br />
Lars Uhrmager, Larwigen 250<br />
Larsa, Jo 426<br />
Larsen, Bernt Grønning 334<br />
Larsen, Anders (også Biertnes) 100<br />
Larsen, Elling 347<br />
Lahrsen, Erland 154<br />
Larsen, Hans (også Biuge og<br />
Meinbøle) 185<br />
Larsen, H. Chr. 248<br />
Larsen Lars (også Gaukstad)<br />
202, 369, 377<br />
Larsen, Lars (Snåsa) 421<br />
Larsen, Lars (Fluberg) 191<br />
Larsen, Nils 373,377<br />
Larsen, Ole (Snåsa) 421<br />
Larsen, Ole (Skistad) 232<br />
Larsen, Svend 387<br />
Larsen, Syver 134<br />
Lassen/Jens 92<br />
Lassen, Tørris 335<br />
Lauluten, Ole Gjermundsen 260<br />
Lechedalen, Chr is ten Nielsen 101<br />
Leegsen, Askild 271<br />
Leich, Erich 157<br />
Leich, Gudbrand 132<br />
Leich, Halvor 157<br />
Leich, Jens Pedersen 224<br />
Leich, Peder 102, 156<br />
Leich, Torger Hansen<br />
(også Hansen, Torger) 131<br />
Lengnich (Leignich), Johan Jacob<br />
371,377,424<br />
Lengnich (Leignich), Johan Melchior<br />
370,377<br />
Lerdal, Ole 340<br />
Leren, Art. 419<br />
Lidsberg (Letzberg) Svend 376,378<br />
Lie, Alf 38,46<br />
Lie, Christian Thomassen 165<br />
Lie, Ole 256<br />
Lie, Paul Thomassen 84,91<br />
Lien, Erland 206<br />
Undem, Baltzar Hansen<br />
(også Bøe, B. H.) 245<br />
lindem, Halvor 244<br />
Lindem, Lars Johnsen 246<br />
lindvig, Engebret Olsen 212<br />
Logemann, Geert 329,334<br />
Lohman, Agatius (også Lormand) 268<br />
Lohman (Laumand), Johan Didrich 62,90<br />
Lofunan, Nicolaus 35,63,90<br />
Lollich, Hans 256<br />
Lormand, Agathy<br />
(også Lohman, Agatius) 267,268<br />
Lund, (Kr. sand 5.) 270<br />
Lund, Christopher Larsen 45,75,90<br />
Lund, Jacob Jacobsen<br />
(også Jacobsen, J.) 374,377,411<br />
Lundberg, Sven 224<br />
Lysager, Ole 103<br />
Liitz, Alowisius 91<br />
Løkkemoen, Ole 421<br />
Løkkesma, Ole 397<br />
Løsch, Chris topher 327, 334<br />
Løvbakken, Søren Rasmussen 1.30<br />
Løvestad, Ole 112<br />
Løyen, Frederik 91<br />
Laavæg, Peder 101<br />
Madson, Erich 224<br />
Magnussen, Mathias 91<br />
Malvig, Peder Olsen 411<br />
Mandt, Ingebrigt Reesen 258<br />
Mansaas, John 113<br />
Marcussen, Søren 131<br />
Mathiesen, Peter 108<br />
Mathiesen, Peter (Copenhagen) 251<br />
Matzovn, Syver 213<br />
Maurtuven, Ola 206<br />
Megaard, Børre Johnsen<br />
(også Graftaas) 393<br />
Meier, Sigvart (Sivert) 270<br />
Meinbøle, Hans (også Larsen, H. og<br />
Biuge) 185<br />
Melby, Endre 399<br />
Menne, Hans 376,378<br />
Mernetz, Elias 268<br />
Messenlien, Lars<br />
(også Baalseng, L. H.) 134
Meyer, Christian Vilhelm 328, 334<br />
Michelet, Fr. August 37<br />
Milde, Gustav W. 376,378<br />
Milde, Michael 376,377<br />
Moe, Anders Olsen 253<br />
Moen, Lars III<br />
Monclair, Jean Nicolas 323,334<br />
Mons Uhrmager (Tomter) 130<br />
Morseth, Ambrosius Pedersen d.e.<br />
393<br />
Morseth, Peder A. 393<br />
Morseth, Ambrosius Pedersen d.y.<br />
393<br />
Morten Seierrnager (se Unger)<br />
Myggedal, Niels 102<br />
Myhren, Christen 210<br />
Møller, Jens Jensen 34,42,61,90<br />
Møller, Ole Olsen 304,325,334<br />
Mørch, Johannes 270<br />
FORTEGNELSE OVER URMAKERE J NORGE<br />
Natrud, Sakse 113<br />
Neergaard, Anders Johnsen 142,378<br />
Neergaard, Lorents 377<br />
Neeraasen, Lars S.<br />
(også Simensen, L.) 116,185<br />
Neeraasen, Nils Halvorsen 184<br />
Nerdalen, Halvor Paulsen 236<br />
Nichlas Uhrmager (også Gude)<br />
61,90,319 '<br />
Nicolayson, Michel 255<br />
Niels Uhrmager (Bergen) 320,334<br />
Nielsen, Halvor 234<br />
Nielsen, Johannes (Veldre) 134<br />
Nielsen, Johannes 91<br />
Nielsen, Mechel (også Kay M. Nielsen<br />
og Tommelstad) 120<br />
Nielsen, Niels (også Ottestad N. N.)<br />
130<br />
Nielssøn, Hans 21,61,90<br />
Nielssøn, Jens 34,61,90<br />
Nils Olsen Smed (også Olsen, Nils)<br />
221, 233, 257<br />
Nilsen, H. 236<br />
Nilsen, Marthin (også Roseth) 164<br />
Nilsen, Martinius 335<br />
Nilsen, Thor (Bjørnstad, Th. N.) 335<br />
Nilssen, Halvor 241<br />
Noodt, Marcus Wøldicke 378<br />
Nord, Erich Olsen 346<br />
Nordby, Ole Hansen 101<br />
Nordlien, Thorbjørn Larsen 246<br />
Nordlund, Peter 376,378<br />
Nøttestad, Peder Jensen 14,25,35, 45,<br />
53,65 o.f., 90, 128, 178<br />
Oftedal (Stav.) 277<br />
Oksum, Jacob Halvorsen<br />
(også Halvorsen J.) 257<br />
Olberg, Gulbrand 98<br />
Olsen, Amund 211<br />
Olsen, Anders J. 422<br />
Olsen, Anders 91<br />
Olsen, Anfin 345<br />
Olsen, Arne (også Ulland, A. O. og<br />
Arnesen, Ole) 210<br />
Olsen, Carl Anton 91<br />
Olsen, Christian 335<br />
Olsen, Erich (Gran) 188<br />
Olsen, Hans 91<br />
Olsen, Haavel 134<br />
Olsen, John 102<br />
Olsen, Nils (også Nils Olsen Smed)<br />
221,233,257<br />
Olsen, Ole (Njøs) 334<br />
Olsen, Ole G. 91<br />
Olsen, Paul 109<br />
Olsen, Torger 131<br />
Olstad, Ole 133<br />
Ophus, Lars Pedersen 127<br />
Opsahl, Erik Eriksen 139<br />
Opsal, Carl Olsen 116<br />
Opaasen, Ole Johnsen 137<br />
Ottestad, Jens Nielsen 129<br />
Ottestad, Jens Pedersen 129<br />
Ottestad, Niels Nielsen (også<br />
Nielsen Niels) 130<br />
Oustad, Mons 130<br />
P. E. S. = (Peder Erichsen?) 179<br />
Palmgren, Svend 224<br />
Paulsen, Ener 128<br />
Paulsen, Mikael (Michel) 86,91<br />
Peder Kleinsmed 32,60,90<br />
Pedersen, Erich (Furnes) 121<br />
Pedersen, Erich 131<br />
Pedersen, Hans 225<br />
FORTEGNELSE OVER URMAKERE I NORGE<br />
Phillips, Johan 319,334<br />
Pihl, Abraham 14,121<br />
Pless, Samuel Leon 82,90<br />
Pløen, Christian Pedersen 82,90,111<br />
Pløen, Jacob Christian 82,91<br />
Povelsen, Erik (også Havnen) 127<br />
Povelsen, Ole 193<br />
Presterud, Johannes 232<br />
Presterud, Ole Andersen 232<br />
Pretorius, Daniel Emanuel 43,64,90<br />
Qvarme, Haldor Nielsen 329,334,340<br />
Qvarme, Niels 341<br />
Qvarme, Odin 330,376,378<br />
Qvarme, Peder 340<br />
Qwaxrud, Christian Amundsen 165<br />
Qvikne, Arnt P. 142,411<br />
Qvigstad, Ole Nielsen 163<br />
Rannem, Frederich 100<br />
Rasmussen, Iver 210<br />
Reffelstad, Lindemann 107<br />
Riis, A. H . 109<br />
Riis, Ole Larsen 54,81,90<br />
Riise, Borger 253<br />
Rienau, Nicolai 320,334<br />
Ring, Christopher 111,209,212<br />
Ringen, Kristian 181<br />
Ringen, Ole (også Bjerke, Ole<br />
Christiansen) 160<br />
Ringvold, Sophus Emil 91<br />
Rodum, Mentz 376,378<br />
Roe, Peter 271<br />
Rogstad, Ole L. 394<br />
Roll, Georg Daniel 271<br />
Roll, Ole Gabriel 270<br />
Romhus, Mads 100,102<br />
Romsaas, Torger Andersen (Strinda)<br />
142,209,410<br />
Romsaas, Torgjer 207<br />
Romulstad-Lars (Stri-Lars) 353<br />
Roseth, Marthin (også Nilsen, Marthin)<br />
164<br />
Roterud, Lars Engebretsen (også<br />
Engebretsen, Lars) 182,211<br />
Rouf, Bernhard 262<br />
Rud, Endre Hermodsen<br />
(også Røe) 398<br />
Rud, Joen Gundersen (også<br />
Gundersen, Joen) 99<br />
Rudi, Ole 202<br />
Rudshaugen, Even 186<br />
Rudstad, Anders 152<br />
Rui, Jarand Aasmundson<br />
(også Rønjom) 258<br />
Rustad, Anders Svendsen 131<br />
Rustebakke, Amund 196<br />
Rustebakke, Nuub 196<br />
Rusten, Erik 206<br />
Rygh, Bernt Olaus 418<br />
Rødenes, Ole (også Huuser, 0.) 113<br />
Røe, Amund Jacobsen 142,386<br />
Røe, Endre Endresen d.e. 398<br />
Røe , Endre Endresen d.y. (også Melby)<br />
399<br />
Røe, Endre Hermodsen (også Rud)<br />
398<br />
Røe, Halvor Persen 142<br />
Røed, Ole Olsen 141<br />
Røhr, Johannes Arnesen (også Arnesen,<br />
J. og Baardseng, J.) 134,209<br />
Remer, Jørgen 25,37,73,76,90<br />
Rømer, Niels 53,223<br />
Rønjom, Jarand Aasmundson<br />
(også Rui) 2S8<br />
Rønningen, Siver (også 0lstad, Siver og<br />
Toresen, S.) 200<br />
Rønsen, Niels 103<br />
Røst, Henrik Hansen 347<br />
Røste, Hans Hansen 193<br />
Røys, Jens Gundersen 54,83,90<br />
Raabøel, Christen<br />
(også Hovde, Chr.) 185,209<br />
Raaen, Jørgen Larsen (også Sødal)<br />
386<br />
Sahlquist, Lars Lauritz Leganger 276<br />
Sandbæk, Lars Larsen 232<br />
Sande, Anders Svendsen 130<br />
Sande, Eilert 188<br />
Sander, Hans (også Bunæs, H.) 136<br />
Sannes, Amman Pedersen 106<br />
Sagen, Ingebrigt Andersen<br />
(også Saugen) 395<br />
Scherve, Christian 131<br />
Schiøts, Mathias 325,327,334
FORTEGNELSE OVER URMAKERE [ NORGE<br />
Schiøts (Schiøtz), Sigvart<br />
Mathiesen 304,321,334<br />
Schiøts, Tulai Sigvardsen 325,334<br />
Schiøtt (Schiødt) Jens Jørgen 83,90<br />
Schiøtt, Søren 270<br />
Schoue, Halvor 241<br />
Schoue,Knud 241<br />
Schrøder (Schrader) 75,90,256<br />
Schulhuus, Ole Pedersen 133,<br />
134,184<br />
Schydt, Søren 270<br />
Schiølberg, Christen<br />
(også Schioldborg) 37,82,90<br />
Schølberg, Jørgen Fredriksen<br />
376,377,410<br />
Seter, Hans 349<br />
Setnes, Andr. Justesen 378<br />
Sienten, Guldbrand 248<br />
Simensen, Lars (også Neeraasen, L.)<br />
116,185<br />
Simensen, Simen 128, 134<br />
Simers, Roes (Roos) 85,91<br />
Sivertsen, Sivert 262<br />
Sivesincl, Martin Nielsen 163<br />
Sjaaheim, Ole (også Ytterset) 181<br />
Skarderud, Tollev Erichsen 137<br />
Skarkerud, Peder Pedersen 180<br />
Skatteboe, Tollef Knudsen 197<br />
Skirland, Lars Chri;tophersen<br />
(også Skjelland) 253<br />
Skjelland (se Skirland)<br />
Skjeppestad, Anders Andersen 192<br />
Skjerven, Mathias 181<br />
Skougstad, Ole 193<br />
Skaarvold, Arnt Olsen 396<br />
Slagsvold, Peder Larsen 154<br />
Smebye, Amund Teodoriussen 155<br />
Smebye, Paul Andreas 82,90,151<br />
Smebyh, Amond Tollefsen 14,72,<br />
138,147,362<br />
Smebyh, Haagen 151<br />
Smith, Christian Aug. 91<br />
Smith, Jens 87,91<br />
Smith, N. Chr. 109<br />
Snyta, Johannes 193<br />
Soltin, C. A. 376,378<br />
50tsveen, Torger 213<br />
Spongberg, Alfried 91<br />
Stamperstugu, Ole H.<br />
(også Halvorsen, Ole) 196<br />
Staurust, Amund Rasmussen 205<br />
Staurust, Jon Olsen (også Gløverstad)<br />
204<br />
Staurust, Rasmus Olsen 202<br />
Stave, Engebr. Olsen 92<br />
Steen, And. A. 116<br />
Steen, Hans (også Stenbuck) 22,<br />
33, 90<br />
Steen, Peter Albertsen 328,334<br />
Steenberg, Georg Lars P. 331,335<br />
Stein, Johan 263<br />
Stenbuck, Hans (også Steen, Hans)<br />
22,33,90<br />
Stenersen, Nils 279<br />
Stikbakke, Hans (også Blili, H.)<br />
162, 189<br />
Stikbakke, Peder Haagensen 161<br />
Stokset, Nils 181<br />
Stomlieie, Peder 186<br />
Storm, Kield Michelsen 64, 90<br />
Storvig, Christopher 207<br />
Strand, Tarald Knudsen 141<br />
Stræte, Christen Christensen 211<br />
Strømboe, Anders 64,90<br />
Strømstad, Thomes Olsen 163<br />
Sullestad (Sul us tad), Peder Andersen<br />
(også Helgestad) 154<br />
Sveer (Schwer), Elias 376,378<br />
Svendsen, Knud 232<br />
Svendsen, Niels 110, III<br />
Syrstad, Endre Røe 418<br />
Syrstad, Even Pedersen 376,378,<br />
399,418<br />
Syversen, John 116<br />
Syversen, Syver 202<br />
Sæterhaug, Lars 411<br />
Sætervik, Nils Johansen 355<br />
Sæterøien, Lars 354<br />
Sødal, Jørgen Larsen<br />
(også Raaen, J. L.) 386<br />
Søgne, Ole 197<br />
Sørfladen, Knud 196<br />
Talabakke, Nils 162<br />
Tandberg, Hans Olsen 233<br />
Tanclnes, Arne 136<br />
FORTEGNELSE OVER URMAKERE [ NORGE<br />
Tandnes, Hans Christophersen 136<br />
Tangen, Christen 211<br />
Telemarking, Johannes 279<br />
Tellefsen, Thomas 271<br />
Testmann, Frants Caspar 223<br />
Teterud, Hans Pedersen 163<br />
Teterudeie, Christian Andersen 164<br />
Teterudeie, Mathias 164<br />
Tetli, Peter 423<br />
Thorbjørnsen, Lars<br />
(også Engeland) 246<br />
Thoresen, Andreas 107<br />
Thoresen, Siver (også Ølstad, S. Th. og<br />
Rønningen) 200<br />
Thorstad, Th. J . 91<br />
Tronhus, Jacob Larsen 119<br />
Thronsen, Simen 91<br />
Tilset, Henrik H. 395<br />
Tofsrud, Jon Olsen 131<br />
Tollevsen, Tollev 280<br />
Tolstad, Hans Paulsen 207<br />
Tommelstad, Mechel Nielsen (også<br />
Nielsen, Mechel og Kay, M. N.) 120<br />
Torgersen, Tron 271<br />
Toug, Frederich (Frik To) 207<br />
Tveiten, Engebret Torsen 240<br />
Tønnesen, Isak 273<br />
Tørres, Lars P. 386<br />
Tørset, Lars 355<br />
Tørset, Ole 355<br />
Udveien, Sven(d) Olsen<br />
(også Haagaas, S. U.) 112<br />
Ulland, Arne Olsen (også Olsen, A. og<br />
Arnesen, Ole) 210<br />
Unger, Morten (seiermager) 33,61,90<br />
Utne, Halvor Christophersen 118<br />
Vassbotten, Anders 348<br />
Veistein, Anders 234<br />
Vesterud, Hans 246<br />
Vetesbøen, Helge 340<br />
Viste, Lars Larsen 279<br />
Volden, Hans Larsen 421<br />
Vollan, Jens 397<br />
Vollan, Ole 397<br />
Vonen, Bertel Johannesen 301,344<br />
V æm, Timan Andersen 234<br />
Værdahl, Martin Andersen 378<br />
Vaaset, Ole 421<br />
Wagener, Hans Jochum 35,63,90<br />
Wahlberg, Anders 103,130<br />
Wahlberg, Halvor 130<br />
Wallin, Frantz Joseph 91<br />
Ward, Halvor 81<br />
Wasbøe, O. J. 277<br />
Weiser, Anton 377<br />
Wien, Iver (Rustad) 188<br />
Wernsen, Erich 128<br />
Westergaard, Michael 263<br />
Windsteien, EHrahim 222<br />
Winge, Gunder Pedersen 152<br />
Wormdal, Ole Ellevsen 410<br />
Wullf, Peter 328,334<br />
Ytterset, Ole (også Sjaaheim) 131<br />
Zinke, Johan Christopher 109<br />
Ægraa, Isak Tønnesen 273<br />
Ødegaarden, Mads 100<br />
Øderud, Knud 232<br />
Øen, Kolbjørn Gundersen<br />
(også Gundersen, K.) 35,62,90<br />
Øgle, Anders 141<br />
Øgle, Niels Nielsen<br />
(også Aamodt, N. N.) 139,140<br />
Øgle, Peder 141<br />
Ølstad, Hans Thoresen 202<br />
Ølstad, Siver Siversen 202<br />
Ølstad, Siver Thoresen (også Thoresen, S.<br />
og Rønningen, 5.) 200,351<br />
Ølstad, Tore 202<br />
Ørn, Knud Olsen 84, 91<br />
Øverby, Christian Olsen 137<br />
Øverby, E. J. 234<br />
Øverland, Fredrik 273<br />
Øverland, Olaf 273<br />
Aadnes, Lars Olsen 191<br />
Aalborg, Jens 257<br />
Aamodt, Niels Nielsen<br />
(også Øgle, N. N.) 139,140<br />
Aas, Peder Pedersen 246
Ambjørgplass, Ole 219<br />
Bj ørndal , Hans Olsen<br />
(også Aas, H. 0.) 403, 413<br />
Dagfinrud , Hans 184<br />
Frogarsengen, Christian 177<br />
Garmo, Rasmus 218<br />
Halvorsen, Sebjørn (Kvenndøli ngen)<br />
242<br />
Hauk jern, KittilOIsen 243<br />
Helle-eiet, Peder Sebjørnsen 243<br />
H el lelykke, Hans Olsen 218<br />
Helwig, Caspar J. 302<br />
Hodne, Halvor 219<br />
Jenstad, Gunder 219<br />
Kahrs Jens 304<br />
Kjønli, Ingebrigt Olsen 416<br />
Kjønsletten, Syver 219<br />
((Kongsbergmaleren >l 243<br />
Kverndalen, Sebjørn 236<br />
Leirrno, Torkel 343<br />
KLOKKEKASSER<br />
Malere, treskjærere og snekkere<br />
Lillehovde, Tjøstol 219<br />
Lindsø, Hans L. 219<br />
Løchstør, Niels 225<br />
Odden, Syver 218<br />
Olsen, Arne (også Ulland, A. O. og<br />
Arnesen, Ole) 210<br />
Pipar-Ingebrigt (se Kjønli)<br />
Rostad, Ole Siursen 243<br />
Sandbu, Guttorm 217<br />
Sata, Herbrand 237<br />
Sjurs-Aan 415<br />
Stokstad, Hans 218<br />
Stor-Herings ta'n (Hans Olsen) 217<br />
Taarudmoen, Johannes 219<br />
Valle, O tto 218<br />
Valle , Syver 218<br />
Weggum (Veggjem), Peder 217<br />
Aadnes, Peder 181,195<br />
Aas, Hans O lsen<br />
(også Bjørndal, H. 0 .) 403,413<br />
DET GAMLE OSLO 17<br />
AKERSHUS FESTNING OG<br />
SLOTT 31<br />
CHRISTIANIA MED<br />
FORSTEDER 40<br />
AKERSHUS FYLKE 93- 103<br />
Drøbak 93<br />
Aker og Follo 96<br />
Asker 96<br />
Bærum 96<br />
Aker 98<br />
Krå kstad 98<br />
Vestby 98<br />
As 98<br />
Nordby 98<br />
Nedre Romerike 98<br />
Høland 98<br />
Aurskog 99<br />
Sørum 100<br />
Skedsmo 100<br />
Nittedal 100<br />
Øvre Romerike 101<br />
Nannestad 101<br />
Ullensaker 101<br />
Nes 101<br />
Eidsvoll 102<br />
ØSTFOLD FYLKE 104-113<br />
Marstrand 104<br />
Halden 104<br />
Fredrikstad 107<br />
Sarpsborg 109<br />
Moss 109<br />
Trøgstad III<br />
Båstad 111<br />
Spydeberg 113<br />
Askim 113<br />
GENERELT STEDSREGISTER<br />
Rødenes 113<br />
Eidsberg 113<br />
Skiptvet 113<br />
HEDMARK FYLK E 114-142<br />
Hamar 114<br />
Kongsvinger 117<br />
Hedmark 117<br />
Vang med Furnes 119<br />
Stange 128<br />
Romedal 130<br />
Løten 131<br />
Nes 131<br />
Helgøya 133<br />
Ringsaker 133<br />
Brøttum 134<br />
Eidskog 135<br />
Odal 136<br />
Vinger 136<br />
Solør 137<br />
Brandval 137<br />
Grue 137<br />
Hof 137<br />
Våler 137<br />
Østerdalen 137<br />
Elverum 137<br />
Heradsbygd 139<br />
Amot 140<br />
Stor-Elvdal 141<br />
Sollia 141<br />
Tynset 142<br />
Tyldal 142<br />
Vingelen 142<br />
O s 142<br />
Kvikne 142<br />
OPPLAND FYLKE 143-219<br />
Gjøvik 143<br />
Lillehammer 143
Toten 144<br />
Vardal 178<br />
Biri 181<br />
Hadeland 187<br />
Gran 188<br />
Brandbu 189<br />
Land 190<br />
Valdres 195<br />
Sør-Aurdal 195<br />
Etnedal 196<br />
Slidre 197<br />
Vang 197<br />
Gudbrandsdalen<br />
med Gausdal 197<br />
Lesja 200<br />
Dovre 202<br />
Lom 202<br />
Skjåk 206<br />
Vågå 206<br />
Sel 207<br />
Ringebu 207<br />
øyer 209<br />
Fåberg 209<br />
Gausdal 211<br />
BUSKERUD FYLKE<br />
220-246<br />
Drammen 220<br />
Hønefoss 227<br />
Kongsberg 227<br />
Eiker 231<br />
Modum 232<br />
Ringerike 233<br />
Norderhov 233<br />
Hole 234<br />
Sigdal 236<br />
Eggedal 236<br />
Hallingdal 236<br />
Gol 237<br />
AI 237<br />
Numedal 238<br />
Rollag 239<br />
Veggli 239<br />
Nore 241<br />
Uvdal 241<br />
Sandsvær 243<br />
Eftelød 244<br />
Tuft 246<br />
GENERELT 5TED5REGl5TER<br />
VESTFOLD FYLKE 247-254<br />
Tønsberg 247<br />
Larvik 248<br />
Stavern 250<br />
Lardal 252<br />
Våle 253<br />
Andebu 253<br />
Sem 253<br />
Tjøme 254<br />
Sandar 254<br />
Tjølling 254<br />
TELEMARK FYLKE 255-260<br />
Skien 255<br />
Porsgrunn 257<br />
Brev ik 257<br />
Kragerø 258<br />
Seljord 258<br />
Tinn 260<br />
AUST-AGDER FYLKE 261-265<br />
Risør 261<br />
Arendal 262<br />
Setesdal 263<br />
Vegusdal 264<br />
Holt 264<br />
VEST-AGDER FYLKE 266-273<br />
Kristiansand 266<br />
Mandal 272<br />
Flekkefjord 272<br />
Finnsland 273<br />
Gyland 273<br />
ROGALAND FYLKE 274-280<br />
Stavanger 274<br />
Mosterøy 277<br />
Ryfylke 279<br />
Karmøy 279<br />
Jæren 279<br />
Håland 280<br />
BERGEN 281-335<br />
HORDALAND FYLKE 336-341<br />
Fana 337<br />
Os 338<br />
Hardanger 338<br />
Voss 339<br />
Vossestrand 340<br />
SOGN OG FJORDANE<br />
FYLKE 342- 347<br />
Sogn 342<br />
Luster 343<br />
Sunnfjord 344<br />
Førde 344<br />
Gaular 345<br />
Nordfjord 346<br />
Eid 346<br />
Davik 346<br />
Innvik 347<br />
MØRE OG ROMSDAL<br />
FYLKE 348-355<br />
Molde 348<br />
Kristiansund 348<br />
Alesund 348<br />
Sunnmøre 348<br />
Norddal 348<br />
Volda 348<br />
Stordal 349<br />
Romsdal 349<br />
Nordmøre 352<br />
Surnadal 353<br />
Rindal 355<br />
Asskard 355<br />
Sunndal 355<br />
Aure 355<br />
TRONDHEIM 356- 378<br />
SØR-TRØNDELAG<br />
FYLKE 379- 417<br />
Røros 379<br />
Gauldalen 386<br />
Røros Landssogn 386<br />
Alen 387<br />
Singsås 393<br />
Støren 393<br />
GENERELT 5TED5REGl5TER<br />
Hølonda 396<br />
Horg 396<br />
Budal 397<br />
Leinstrand 397<br />
Børseskogn 397<br />
Orkladalen 399<br />
Oppdal 400<br />
Rennebu 401<br />
Meldal 407<br />
Orkdal 408<br />
Strinda 410<br />
Malvik 411<br />
Rissa 411<br />
Ørlandet 411<br />
Hemne 411<br />
NORD-TRØNDELAG<br />
FYLKE 418-423<br />
Levanger 418<br />
Steinkjer 418<br />
Stjørdal 419<br />
Meråker 419<br />
Frosta 421<br />
Skogn 421<br />
Sparbu 421<br />
Stod 421<br />
Verdal 421<br />
Snåsa 421<br />
Beitstad 422<br />
Leksvik 423<br />
NORDLAND<br />
FYLKE 424-426<br />
Bodø 424<br />
Bindal 425<br />
Velsen 425<br />
Alstahaug 426<br />
Rana 426<br />
TROMS FYLKE 427<br />
FINNMARK FYLKE 427
1. Oslo hospital i 1968 24<br />
2. Oslo hospital med kirken som<br />
ble innviet i 1796 24<br />
3. Jernur av renessansetype<br />
{ca. 1590) 26<br />
4. Jernur av renessansetype<br />
(sett fra siden) 26<br />
5. Astronomisk taHelur fra 1550 27<br />
6. Anne Boleyns konsoll-ur i<br />
Windsor Castle 28<br />
7. Det gamle tårnur på Akershus 36<br />
8. Høyesteretts gulvur av<br />
Peder Nøttestad 38<br />
9. Høyesteretts g ulvur<br />
(urskiven) 38<br />
10. Tårnuret i Vår Frelsers kirke<br />
(urverket) 45<br />
11. Klosterur fra Friesland 47<br />
12. Klosterur fra Friesland 47<br />
13. Engelsk gulvur av 'Jan Wise 48<br />
14. Engelsk lanterne-ur av<br />
Thomas Tompion 48<br />
15 . Engelsk gulvur av<br />
Isaac Papavoine 48<br />
16. Solskive av Thomas Sale,<br />
Bath 1629 50<br />
17. Tårnuret på<br />
Nordre Skøyen gård 51<br />
18. Solskiven på taket av<br />
Nordre Skøyen gård 51<br />
19. TaHelur av Peder Jensen<br />
Nøttestad 69<br />
20. Ekvipasje-ur av Peder<br />
Nøttestad 71<br />
21. Sølvkapsel til ekvipasje-ur av<br />
Peder Nøttestad 71<br />
22. Skive fra gulvur av<br />
Halvor Haavelsen 75<br />
23. Gulvur av Carl Ludvig Kaufman 80<br />
BILLED REGISTER<br />
24. Skive fra gulv ur av<br />
Edv. Engebretsen 88<br />
25. Skive fra gulv ur av<br />
Haagen Andersen 97<br />
26 . Urverk fra gulvur av<br />
Haagen Andersen 97<br />
27. Skive fra gulv ur av<br />
Niels Christensen 103<br />
28. Lommeur av Johan Jacob Cassel 106<br />
29. GuIv ur av Hans Jensen,<br />
Fredricstad 108<br />
30. Gulvur av Johs. Dahl, Moss 110<br />
31. Skive fra gulvur av<br />
Halvor Christophersen Utne 118<br />
32. Urskive fra Furnes 120<br />
33. Skive fra gulvur dat.<br />
Holtet 1752 120<br />
34. Skive fra gulvur av<br />
Jacob Larsen Tranhus 121<br />
35. Skive fra gulvur av<br />
Erich Pedersen, Furnes 121<br />
36. Prost Abraham Pihl 124<br />
37. Urverk av Abraham Pihl 125<br />
38. Tannstangsur av<br />
Abraham Pihl 126<br />
39. TaHelur i utskåret kasse av<br />
Abraham Pihl 126<br />
40. Skive fra gulvur av Halvor<br />
Christophersen Kaaterud 129<br />
41. Musikkur av<br />
Torger Hansen Leich, Nes 133<br />
42. Skive fra gulv ur av<br />
Torger Hansen Leich 133<br />
43. Gulvur av<br />
Amond Smebyh, Toten 149<br />
44. Skive fra gulv ur av<br />
Amond Smebyh 149<br />
45. Visere fra gulv ur av<br />
Amond Smebyh 150<br />
46. Lommeur av Paul A. Smebye 151<br />
47. Skive fra gulv ur av<br />
Anders Rusdtad 152<br />
48. Skive fra gulv ur av<br />
Gunder Pedersen Winge 153<br />
49. Gulvur av Peder Fodstad 155<br />
50. Skive fra gulv ur av<br />
Peder Leich 156<br />
51. Skive fra gulvur av<br />
Peder Larsen Bierke, Toten 158<br />
52. Visere fra gulv ur av<br />
Peder Larsen Bierke 158<br />
53. Skive fra gulvur av<br />
Ole Christiansen Bjerke 160<br />
54. Ole Bjerkes Toten-ranke 160<br />
55. Visere fra gulv ur av<br />
Ole Bjerke 160<br />
56. Skive fra gulvur av<br />
N ils Bjerke 161<br />
57. Nils Talabakke, Toten 162<br />
58. Urhandler fra Schwarzwald 174<br />
59. Klokkekasse til ur av<br />
Peder Bierke 176<br />
60. Klokkekasse til ur av<br />
Peder Bierke 176<br />
61. Klokkekasse til ur av<br />
Amond Smebyh 176<br />
62. Klokkekasse til musikkur av<br />
Peder Bierke 176<br />
63. Solur ved Hof kirke 178<br />
64. Visere fra gulv ur av<br />
Jens Jensen Nordengen 179<br />
65. Navneplate på gulvur av<br />
Jens Jensen Nordengen 179<br />
66. Viser fra gulv ur av Ole Bakke 180<br />
67. Skive fra gulv ur (vekker) av<br />
Lars Engebretsen Roterud 183<br />
68. Viser fra gulv ur av<br />
Lars Engebretsen Roterud 183<br />
69. Klokkekasse-type, Hadeland 187<br />
70. Skive fra gulvur av Anders<br />
Andersen Skjeppestad 192<br />
71. Urverk til skive fig. 70 av Anders<br />
Andersen Skjeppestad 192<br />
72. Klokkekasse fra Land 194<br />
73. Klokkekasse fra Land 194<br />
74. Skive fra gulv ur (musikkur) av<br />
Siver Thoresen Ølstad 200<br />
BILLEDREGISTER<br />
75. Musikkverk av Siver Ølstad 200<br />
76. Gulvur av Siver Rønningen,<br />
fargefoto mot side 208<br />
77. Skive fra gulvur av<br />
Jon Olsen Staurust 204<br />
78. Skive fra gulvur av Amund<br />
Rasmussen Staurust 204<br />
79. Gulvur av Amund<br />
Rasmussen Staurust 204<br />
80. Gulvur av Torgjer Romsaas,<br />
fargefoto mot side 208<br />
81. Gulvur av<br />
Johannes Arnesen Røhr 208<br />
82. Klokkekasse fra Fiflet 208<br />
83. Utskåret veggur med<br />
akantusranke, Gudbr.dalen 212<br />
84. Skive fra hylleur av<br />
renessanse-type 212<br />
85. Tysk hylle ur kjøpt i Lesja 214<br />
86. Stekevender fra Hundorp 214<br />
87. Klokkekasse fra Dovre,<br />
fargefoto mot side 209<br />
88. Klokkekasse fra Dovre eller Le sja 216<br />
89. Klokkekasse av Hans Olsen<br />
Hellelykke 216<br />
90. Klokkekasse fra H jerkinn,<br />
fargefoto mot side 224<br />
91. Klokkekasse av Johannes<br />
Taarudmoen,<br />
fargefoto mot side 224<br />
92. Dekorert kabinettsur av<br />
Niels Løchstør 226<br />
93. Solur fra Skara gruber 229<br />
94. Gulvur av Ole Larsen Frøhaug,<br />
Hole, Ringerike 235<br />
95. Gulvur av Steinar<br />
lngemundsen Helle 239<br />
96. Skapur av Steinar<br />
lngemundsen Helle 239<br />
97. Skive fra gulv ur av<br />
Halvor Nilssen 240<br />
98. Gulvur av Anders Dralsum 242<br />
99. Jernur fra første halvdel av<br />
1600-årene 249<br />
100. Stavern kirke 251<br />
101. Uret inne i Stavern kirke 251<br />
102. Skive fra gulvur av<br />
Søren Høg 253
BILAG Il<br />
UTDRAG AV REGNSKAPER FRA BØRRE LANGELAND.<br />
ALEN. SØR-TRØNDELAG. *<br />
Aar No U rets art. Kjøpere. Rd. - Ort<br />
1765 16 Arent Sietnan, en vekker 1-1'/2<br />
"<br />
"<br />
17<br />
22<br />
Halvor Tilset, en liten viser<br />
«Monsieur Hendrik Bull, et lidet cabenet-uhr, som<br />
laae en Hund paa og vinked øynene»<br />
2-1<br />
5<br />
"<br />
"<br />
28<br />
29<br />
Proviantskriver Vilhelm Fyhn, et slagur<br />
Jon Giersvold, et 8dages vækkerur<br />
15<br />
7<br />
"<br />
30 Johannes Rørager, en et døgns vækker 5<br />
" 40 Peder Hiort, Røros (bergskr., senere direkt.)<br />
en 8 dages viser 5-2<br />
1767 42 Et 8 døgns slagur bestilt til garmakeren i Foldalen 16<br />
" 46 «Et 8 døgns slaguhr som repeterer og 3de visere til<br />
Sr. Peder Christian Tyrholm, sorenskrv. i Guidalen» 19<br />
"<br />
47 En 8dages vækker til Kongens Grube 6 -1'/4<br />
" 48 Johannes Skomager, en 3 døgns viser 3<br />
1768 50 Et slagur, som direktør Borchgrevink paa Røros<br />
bestilte til en prest i Nordland 15<br />
1769 58 Et døgns slagur til Haakon Røen i Stjørdalen 10<br />
59 Madame Malene Wang, liten viser, som trækkes<br />
hverf døgn 3<br />
1771 72 Johannes Rødstad i Verdalen, et 8dages slagur 16<br />
1773 82 Et slagur til Tollef Hanstensen Møchleby, Storelvdalen 15<br />
1774 83 (( Et Repeteer Uhr til Andrias Storleer, som var en<br />
Gøg paa». 20 - 2<br />
» 85 Til Bergskriver Hartz, et 8dages slagur med kasse og<br />
alt tilbehør undtagen glas 18<br />
1776 93 Et 8dages slagur, bestilt av foged Feser til<br />
generalmajor Motzfeldt 15<br />
1788 169 Et repeterur uten IDd til Lars Larsen Forset,<br />
skoleholder i Klæbo 16<br />
1789 176 Et maaneur uten IDd til major Bang 26<br />
1790 "Solt et lommeuhr til skoleholder Lars Forset<br />
i Klæbo». (Intet nummer) 16<br />
» 179 "Et Repeteer uhr sent til Billing, som Mechel Bangsund<br />
i Nordland skal have. Paa dette var den første<br />
Runde Lachered plade og kosted mig fra Christiania<br />
10 ort)). 16<br />
» 184 Jon Husby i Aasen, et repeterur med rund lakeret<br />
plate og 3 visere. Uten lod. 16<br />
Aar No<br />
"<br />
186<br />
1791 188<br />
1792 195-96<br />
"<br />
1793<br />
197<br />
206<br />
"<br />
209<br />
7 214<br />
1798 257 )<br />
58 I<br />
1799 262 )<br />
64f<br />
1801 281<br />
"<br />
284<br />
"<br />
285<br />
? 291<br />
7 294<br />
? 304<br />
? 310<br />
? 317<br />
? 320<br />
U rets art. Kjøpere. Rd. - Ort<br />
Fr. Bing i Trondhjem, et repeterur uten IDd, det første<br />
med datumviser utenpaa platen. Lakeret plate. 18<br />
Et maaneur (uten lod) med hvit rund lakeret plate,<br />
levert til Billing 20<br />
2 slagure til Lars Forset i Klæbo 38<br />
Et avanceur til Jon Koth (Ingen pris anført)<br />
Et repeterur til Coldevin paa Fosnes 18<br />
Et repeterur med 4 visere til sognepresten i Surendalen,<br />
hr. Lars Finkenhagen 20<br />
Kjbm. Smit, et repeterur til kaptein Falk paa H.demarken<br />
18<br />
2 slagure med dato-time -, minut- og sekundviser.<br />
Bestilt av Finkenhagen i Surendalen, betalt av<br />
Krag paa Røros. 40<br />
3 avanceure til Johan Berg i Stordalen 45<br />
Et maaneur til urmaker Erik Elgstrøm, Trondhjem 26<br />
Et datumur bestilt av Finkenhagen til major<br />
Eppinger i Romsdalen 20<br />
Et datumur, bestilt av Jens Finne til prost<br />
Borchgrevink paa Toten 20<br />
En vækker med 2 visere til Ole Svendsen Curaasen 9<br />
Et repeterur til grev Moltke 18<br />
En vækker til Jon Bakken 7<br />
Et repeterur til baron Adeler 18<br />
En vækker med 2 visere til Ole Ingebrigtsen Hov 9<br />
((Mindes ei navnet. I Trondhjem. Betalb).<br />
Manuskriptet begynner med no . 16. Etter no. 320 henviser det til fortsettelse på andre blad; disse er<br />
revet ut i senere tid.