Johan Velten Ansatt av Gud - Kristenbloggen
Johan Velten Ansatt av Gud - Kristenbloggen
Johan Velten Ansatt av Gud - Kristenbloggen
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
<strong>Johan</strong> <strong>Velten</strong><br />
<strong>Ansatt</strong> <strong>av</strong> <strong>Gud</strong><br />
Et kritisk søkelys på Smiths Venner
«<strong>Gud</strong> har gitt meg makt til å <strong>av</strong>gjøre stridigheter<br />
og la den få rett som har rett. Han har gitt meg<br />
makt til å løse alle vanskeligheter osv. Ingen har<br />
ansatt meg i denne gjerning, uten <strong>Gud</strong> selv.»<br />
<strong>Johan</strong> Oscar Smith
© Genesis forlag, Oslo 2002<br />
Sats: <strong>Johan</strong> <strong>Velten</strong><br />
Omslag: Tone Mja<strong>av</strong>atn<br />
Omslagsillustrasjon: Stina-Marie <strong>Velten</strong><br />
Trykk og innbinding: AIT Otta AS<br />
ISBN 82-476-0249-0
Til Solveig
Innhold<br />
Forord ...................................... 11<br />
DEL 1: OPPLEVELSENE ................................ 15<br />
Bakgrunn og oppvekst .............................. 17<br />
Stor-Elvdal tidlig på 1900-tallet ................. 19<br />
Vendepunktet ................................ 22<br />
Familiens nyorientering ....................... 26<br />
Unge år i Smiths Venner............................. 31<br />
Møtet med Menigheten i 1962 .................. 32<br />
Tillitskrisen .................................. 38<br />
Stockholmsminner ............................ 41<br />
Preging og reorientering ....................... 48<br />
Gjensyn etter elleve år ......................... 52<br />
DEL 2: HISTORIEN ................................... 57<br />
Smith og hans venner ............................... 59<br />
Begynnelsen ................................. 61<br />
Pinsebevegelsens tilblivelse .................... 66<br />
Ideologi og lære .............................. 70<br />
Åndelige røtter ............................... 76<br />
En innadvendt idé ............................ 83<br />
Menighetsmyter og virkelighetsflukt ............ 86<br />
Kvinnenes tunge livssituasjon .................. 90<br />
Maktovergrep og utrenskninger ................ 94<br />
Brunstad stevnested........................... 99
Lederportretter .................................... 107<br />
<strong>Johan</strong> O. Smiths korrespondanse ............... 108<br />
Elias Aslaksens lovgivning .................... 121<br />
Sigurd Bratlies apokalypse .................... 135<br />
Aksel J. Smiths nekrolog ...................... 145<br />
DEL 3: GENERASJONSSKIFTET ......................... 149<br />
«Den Store Vekkelsen»............................. 151<br />
Forspillet ................................... 152<br />
Anslaget.................................... 155<br />
Opptrapping ................................ 159<br />
Klimaks .................................... 164<br />
Moral og lærdom ............................ 168<br />
Aksel J. Smiths nekrolog n fortsatt ............. 170<br />
Etikk og sosial ansvarlighet ......................... 175<br />
Fakta eller fiksjon ............................ 176<br />
Doktriner eller resonnement .................. 180<br />
Voldspornografi ............................. 182<br />
Samfunnsansvar ............................ 188<br />
Smith-konsernet ................................... 193<br />
En familiebedrift tar form ..................... 194<br />
Tyveri <strong>av</strong> fast eiendom ....................... 198<br />
Fra åndelig fellesskap til eiendomsselskap ...... 203<br />
Penge-galoppen ............................. 205<br />
Regnskap, rapportering og åpenhet ............ 209<br />
Brunstad-stemning, fra talerstolen ............. 213<br />
Ideutveksling 2001 ................................. 219<br />
Utkast til åpent brev ......................... 228<br />
Sigurd <strong>Johan</strong> Bratlies svar ..................... 235
DEL 4: SPORENE .................................... 245<br />
Post Smiths Venner ................................ 247<br />
Den ensomme vandrer ....................... 249<br />
Den tilbakeskuende puritaner ................. 254<br />
Den søkende kristne ......................... 258<br />
Den mistilpassede ........................... 258<br />
Vennene som jeg forlot ....................... 260
Forord<br />
Denne boken har blitt til i to trinn. Den første utg<strong>av</strong>en var et<br />
hefte jeg ga ut på eget forlag i 1992 med tittelen Smiths Venner<br />
n minner og refleksjoner. De dramatiske maktkamper som<br />
pågikk på den tiden visste jeg lite om. Etter at jeg er blitt kjent<br />
med de utrenskningsaksjoner som har foregått, og de<br />
personlige tragedier som har fulgt i kjølvannet <strong>av</strong> dem, har jeg<br />
ønsket å gå litt dypere inn i Smiths Venners bakgrunn og<br />
historie. Når jeg har arbeidet med temaet, har jeg til min egen<br />
forbauselse merket at Smiths Venner fortsatt angår meg. Til<br />
tross for at det er 30 år siden jeg forlot forsamlingen.<br />
Deler <strong>av</strong> boken er memoar-preget, og når jeg har arbeidet<br />
med stoffet, har jeg blitt mer klar over hvilken betydning tvil og<br />
tro har for de fleste. I så godt som alle kulturer er troen på en<br />
høyere makt sterkt til stede. Intuitivt forstår man, eller man<br />
regner med, at det må finnes et høyere nivå enn menneskeheten.<br />
Tanken på at mennesket skulle utgjøre det øverste nivå<br />
er ganske skremmende. Med USA som den eneste gjenværende<br />
supermakt, vil den amerikanske presidenten i så fall utgjøre<br />
toppen <strong>av</strong> maktpyramiden i hele vår tilværelse. Man kan bli<br />
religiøs <strong>av</strong> mindre, for å bruke en uhøytidelig formulering.<br />
Behovet for en høyere appellinstans er dypt menneskelig.<br />
Håpet om at det må finnes en høyere makt som en dag kommer<br />
11
og ordner opp i vår skakkjørte verden, har alltid vært en del <strong>av</strong><br />
vår underbevissthet. Og jo vanskeligere livet fortoner seg, jo<br />
mer levende kan dette håpet bli.<br />
I dette dyptliggende menneskelige behov oppsøker noen <strong>av</strong><br />
oss miljøer hvor dette håpet får næring og kan vokse. Her, blant<br />
likesinnede, kan det vokse frem et fellesskap som blir selve<br />
bærebjelken i livet. Her blir man sterk, og her blir man sårbar.<br />
For å bli styrket i troen må man åpne seg for de stemninger og<br />
den klangbunn som finnes i fellesskapet. I dette ligger det også<br />
en åpenbar mulighet for maktmisbruk og utnyttelse <strong>av</strong><br />
situasjonen for de personer som har lederposisjoner i systemet.<br />
Muligheten for å lede folk på ville veier, er åpenbart til stede.<br />
Nesegrus beundring for lederne og refleksjonsløs underkastelse<br />
er, for å si det mildt, lite hensiktsmessig.<br />
Ideen til å skrive boken, fikk jeg ved nyttårstider 2000/2001<br />
etter en utveksling <strong>av</strong> noen e-post med styrelederen i<br />
forsamlingen. Denne korrespondansen har jeg tatt med i boken<br />
under overskriften Idéutveksling 2001.<br />
Boken er skrevet for alle som interesserer seg for fenomenet<br />
Smiths Venner og liknende kristne fellesskap. Enten interessen<br />
skyldes egne opplevelser og erfaringer, eller man forsøker å<br />
forstå hvordan et slikt fellesskap preger medlemmenes liv, er<br />
det mitt ønske at boken skal gi både informasjon og innsikt i<br />
dette særegne fenomen i norsk kristenliv. Boken skal gi<br />
forståelse, enten hensikten er å forstå seg selv eller å forstå<br />
andre.<br />
Boken har fire hoveddeler. Den første er en beretning om<br />
hvordan min familie, og dermed jeg selv, kom med i Smiths<br />
Venner. Denne delen gir også en skildring <strong>av</strong> mine egne<br />
opplevelser <strong>av</strong> dette fellesskapet på godt og vondt.<br />
Den andre hoveddelen forteller om Smiths Venners<br />
tilblivelse og de sentrale personer som satte sitt preg på<br />
virksomheten. I denne delen <strong>av</strong> boken støtter jeg meg i stor<br />
utstrekning på de arkiver som min kone arvet etter sin far,<br />
12
Berhard Severin Jensen. Han kom med i Menigheten i 1912,<br />
samtidig som stedatteren Hilda Broks. Hans og Hilda Broks’<br />
sine arkiver omfatter mesteparten <strong>av</strong> Menighetens publikasjoner<br />
fra 1912 til 1952, samt en anselig samling private brev.<br />
Den tredje hoveddelen omhandler de store brytninger som<br />
oppsto i forbindelse med generasjonsskiftet fra de gamle<br />
koryfeer til den nye generasjons ledere som var født inn i<br />
Menigheten og aldri har opplevd noe annet fellesskap. Dette ble<br />
en vond og vanskelig prosess, og siden Smiths Venner ikke har<br />
noen tradisjon for åpen bearbeiding <strong>av</strong> meningsforskjeller, ble<br />
det en voldsom sirkulering <strong>av</strong> debattinnlegg og dokumentasjon<br />
gjennom Postverket. Sammen med tallrike <strong>av</strong>isartikler og en del<br />
muntlige kilder, utgjør disse notater mitt viktigste materiale fra<br />
denne perioden.<br />
Den fjerde og <strong>av</strong>sluttende delen er en beretning om noen<br />
typiske livsforløp for dem som velger seg ut <strong>av</strong> Smiths Venner.<br />
Her støtter jeg meg på mine egne opplevelser i tillegg til<br />
betraktninger fra, og samtaler med, gamle venner.<br />
Som du vil se, benytter jeg betegnelsen «Smiths Venner» og<br />
«Menigheten» om hverandre. Det ligger ingen bevisst tanke bak<br />
dette. Kanskje er det slik at jeg ubevisst bruker «Menigheten»<br />
når jeg primært henvender meg til deg som har en bakgrunn i<br />
forsamlingen, mens jeg bruker «Smiths Venner» når jeg<br />
forsøker å gi litt mer bakgrunnsinformasjon til deg som ikke<br />
kjenner forsamlingen. Jeg bruker stor forbokst<strong>av</strong> i<br />
«Menigheten» fordi dette, ved siden <strong>av</strong> Vennene, er det n<strong>av</strong>net<br />
de selv bruker i interne sammenhenger.<br />
Det sies at det er seierherrene som skriver historien.<br />
Hvordan virkeligheten fortonet seg for de andre, går derfor tapt<br />
for ettertiden. En del <strong>av</strong> motivasjonen for å skrive boken, har<br />
vært å bringe litt balanse inn i skrivingen <strong>av</strong> Smiths Venners<br />
historie. De sider som makth<strong>av</strong>erne (til alle tider) har utelatt, er<br />
viktig informasjon for å forstå de mange fasetter og skjebner i<br />
dette fellesskapet.<br />
13
En vel så viktig motivasjon for å skrive boken, er mitt håp<br />
om at den kan være til nytte og glede for andre som har vokst<br />
opp i Smiths Venner eller liknende bevegelser. Kanskje mine<br />
minner og refleksjoner kan være til hjelp og glede.<br />
Oslo, 6. august 2002<br />
Forord til annen utg<strong>av</strong>e<br />
Første-utg<strong>av</strong>en <strong>av</strong> boken ble forsøkt stoppet <strong>av</strong> ledelsen i<br />
Smiths Venner. Formelt sett var det Bjørn Nilsen, styremedlem<br />
i DKM Brunstad og menighetsforstander i Brevik, som klaget<br />
boken inn for Namsretten på grunn <strong>av</strong> en n<strong>av</strong>nforbytting på<br />
side 182. På grunn <strong>av</strong> n<strong>av</strong>nlikheten hadde jeg feilaktig tillagt<br />
Bjørn Nilsen en uttalelse som hans onkel Bernt Nilsen hadde<br />
kommet med. Namsretten <strong>av</strong>viste klagen.<br />
Forfatteren beklager feilen, som er korrigert i denne utg<strong>av</strong>en.<br />
Når det nå trykkes en ny utg<strong>av</strong>e, har jeg også gjort noen små<br />
endringer i enkelte andre deler <strong>av</strong> boken. Jeg retter en takk til<br />
alle som har gitt meg støtte, tilbakemelding og verdifulle<br />
korrektiver. Dette har økt presisjonsnivået og styrket meg i<br />
overbevisningen om at det var viktig og riktig å skrive denne<br />
boken.<br />
Oslo, 2. desember 2002
DEL 1: OPPLEVELSENE
Bakgrunn og oppvekst<br />
«Alle som elsker noe, ønsker at det de<br />
er så glade i, må være sannheten.»<br />
Augustin (354-430)
Lengsel er en <strong>av</strong> de mest grunnleggende menneskelige<br />
følelser. Hjemlengsel er beskrevet og besunget i nær sagt<br />
all åndelig litteratur. Lengselen til barndommens rike som<br />
var preget <strong>av</strong> sorgløs uskyld, varmen som fulgte <strong>av</strong> mors<br />
kjærlighet og forståelse, og tryggheten som fulgte <strong>av</strong> fars kraft<br />
og kunnskap. Lengselen tilbake handler ikke så mye om<br />
lengselen etter et sted eller en forsamling, men først og fremst<br />
om lengsel etter egne minner. Objektivt sett er det ikke sikkert<br />
at minnet er riktig, og det er høyst usikkert om man får en<br />
liknende opplevelse når man søker tilbake dit hvor minnene<br />
har sitt hjem. Både jeg og «de» eller «det» har kanskje forandret<br />
oss så mye at det gir en annen opplevelse <strong>av</strong> en helt annerledes<br />
kvalitet. Iblant undring. Iblant en annen form for glede. Iblant<br />
skuffelse.<br />
Lengselen kan også føre til at man blir fremmed for sine<br />
egne barn, som ikke forstår foreldrenes lengsler og plager. De<br />
har ikke noen <strong>av</strong> disse minnene og har funnet seg vel til rette i<br />
det miljøet og den situasjonen de selv har vokst opp i. For dem<br />
kan det bli trettende å høre på foreldrenes gjentatte fortellinger<br />
om minner som ikke er deres egne. Lengsler uten ende.<br />
Popgruppen «Boney M»s største hit på 1970-tallet handlet<br />
om Israels lengsel etter landet de var fordrevet fra. «By the<br />
rivers of Babylon» er en sang som nærmest alle i min<br />
generasjon vil nynne gjenkjennende til. Jeg har en tilsvarende<br />
18
eaksjon når jeg leser en del <strong>av</strong> innleggene på nettstedet<br />
«forlosning.com», som er et debattforum spesielt rettet inn mot<br />
Smiths Venner. Jeg kan identifisere meg med lengselen til<br />
forhenværende Smithevenner, og jeg kjenner sorg ved en del <strong>av</strong><br />
de <strong>av</strong>visende og nedlatende kommentarene som ofte kommer<br />
fra ledere og tilhengere <strong>av</strong> Smiths Venner.<br />
Hva fedrelandet betyr blir man først klar over etter en tid i<br />
utlendighet. Tingenes betydning blir vi klar over først når vi har<br />
mistet dem. De nærmestes betydning blir vi skikkelig klar over<br />
først når vi legger dem i gr<strong>av</strong>en. Avskjedsstunden er viktig for<br />
at man skal kunne gå videre som et helt og sunt menneske. Å<br />
ta farvel er et <strong>av</strong> de viktigste ritualer vi har. Dersom man føler<br />
at man er blitt fordrevet fra landet som var litt «mitt», er det<br />
forståelig at man nynner til «Boney M»s tekster. Også den som<br />
ikke er fordrevet, men har utvandret <strong>av</strong> fri vilje, kan kjenne<br />
hjemlengsel, og det kan være nyttig og sunt for sjelen å utforske<br />
hva lengselen inneholder.<br />
Et tilbakeblikk betyr ikke nødvendigvis at man planlegger å<br />
vende tilbake. Det kan ligge viktig visdom og innsikt i minnene,<br />
oppsummeringen, historieforståelsen. På nesten alle livets<br />
arenaer er det størst oppmerksomhet om det som ligger foran.<br />
Det skal bygges og forandres. Nye skanser skal vinnes. Alltid<br />
fremad, fremad uten stans..., men det livet har lært oss, selve<br />
livsvisdommen, den er å finne i det som ligger bak oss.<br />
Stor-Elvdal tidlig på 1900-tallet<br />
I denne boken har jeg satt meg fore å fortelle om Livet, og hva<br />
det har lært meg. Da er det naturlig å starte med bygda Stor-<br />
Elvdal, eller Storældal’n som det heter på bygdas egen dialekt.<br />
Det er her jeg har mine røtter, i de dype skoger. Østerdølene er<br />
i slekt med skogen, høyreiste, trauste og fåmælte. Her er det lite<br />
svermeri. «Vi lyt føl’ bakken,» er Stor-Elvdølers livsmotto. De<br />
forholder seg til det konkrete og har liten sans for åndelige eller<br />
19
oversanselige temaer. N<strong>av</strong>net på fylket, Hedmark, stammer fra<br />
det faktum at denne delen <strong>av</strong> landet ble sent kristnet. Dette var<br />
hedningenes siste skanse. Også Hans Nielsen Hauge fikk<br />
oppleve bygdefolkets manglende sans for religion. Da han på<br />
sin reise i 1799 kom til Stor-Elvdal, møtte de mannsterke opp<br />
langt sør i bygda og jagde ham over fjellet til <strong>Gud</strong>brandsdalen.<br />
De ville ikke at han skulle «fly rundt i bygda og sette griller i<br />
hue på kvinnfolka,» som det heter i den stolte historietradisjonen.<br />
De store skogene er bygdas rikdom og kulturens rot. Her har<br />
Stor-Elvdølene i uminnelige tider hatt sin arbeidsplass. Slitet i<br />
skogen, med lange dager for dårlig lønn, var virkeligheten for<br />
det store flertall. Skogeierne var leverandører til<br />
«Plankeadelen» i Christiania, og deres holdninger og levemåte<br />
var ikke så fjern fra dette miljøet. Deres prakteiendommer på<br />
hundrevis <strong>av</strong> kvadratmeter understreket skillet til folk flest som<br />
bodde på husmannsplasser eller selveide små rydninger i<br />
skogen. Her var det lagt godt til rette for klassemotsetninger.<br />
I senere år har jeg søkt i mine foreldres fotefar for å forsøke<br />
å forstå deres valg i livet, for som voksen å bli bedre kjent med<br />
deres virkelighet og tankegang. Hvilke hendelser var det, som<br />
mot en hver rimelig formodning, skulle føre dem til et kristent<br />
livssyn og deltakelse i en liten og særegen menighet?<br />
Min far vokste opp i Velta som var en frikjøpt husmannsplass<br />
på 10-15 mål. Han var 18 år gammel ved splittelsen <strong>av</strong><br />
Arbeiderpartiet og slo følge med utbryterne som etablerte<br />
Norges Kommunistiske Parti. Her ble han en rødglødende<br />
aktivist, og i en periode var han leder for lokallaget til Ungkommunistene.<br />
Med hans bakgrunn har det undret meg at han<br />
kunne ende opp som leder for en religiøs forsamling på<br />
Koppang. Ja, at det i det hele tatt var grobunn for en slik<br />
menighet, er et under i seg selv.<br />
Mor hadde en tilsvarende bakgrunn, fra et småbruk oppe<br />
ved Nordgarden Fiskvik i nabobygda Rendalen. Som unge og<br />
20
nyforelskede ville de prøve lykken utenfor bygda, og søkte seg<br />
til Indre Østfold, hvor far fikk arbeid som sveiser (fjøsrøkter) og<br />
mor som budeie. Her giftet de seg i Trømborg Kirke den<br />
12. november 1927, og to måneder senere, den 14. januar 1928,<br />
kom deres førstefødte, Arne Tormod, til verden.<br />
Det var selvfølgelig bare storgardene som hadde muligheter<br />
for å ansette et ungt par i sin tjeneste, og med fars holdninger<br />
til storbønder og andre rikfolk, utviklet det seg ikke noe<br />
hjertelig forhold mellom ham og bonden. Dermed ble det et<br />
omstreifende liv, med stadig nye arbeidsgivere, stadig nye<br />
«klassefeider» for ungkommunisten, og stadig nytt uvennskap<br />
med arbeidsgiveren. De hadde allerede rukket å flytte en rekke<br />
ganger da deres andre barn, Ottar Thorleif, ble født 2. januar<br />
1929. Dette barnet fikk de ikke beholde. Han døde tre uker<br />
gammel, trolig <strong>av</strong> dysenteri. Denne tarminfeksjonen som gir<br />
blodig diarre, var en ikke uvanlig dødsårsak hos små barn på<br />
den tiden. Dette var rett og slett mer enn en 21-åring kunne<br />
bære uten å få mén <strong>av</strong> det. Med mors bunnløse fortvilelse og<br />
fars sannsynlige følelse <strong>av</strong> maktesløshet, både overfor dødsfallet<br />
og hennes utrøstelige gråt, var grunnlaget allerede lagt for<br />
det som siden skulle bli retningsgivende for resten <strong>av</strong> deres liv.<br />
Far var lært opp hjemmefra til ikke å vise følelser. Det ble<br />
sett på som et svakhetstegn i Velta, og far var hele livet en som<br />
klarte å <strong>av</strong>vise «sentimentalt vås». Mor hadde på sin side et<br />
svært åpent forhold til sine følelser, noe som far sikkert ikke<br />
hadde noe i beredskap for å takle. Dermed ble det mye taushet<br />
og lite fellesskap i sorgen. Disse to ektefellenes ekstremt ulike<br />
forhold til følelser var en kompliserende faktor i samlivet. Hvor<br />
<strong>av</strong>visende far var for følelser, illustreres <strong>av</strong> det faktum at han<br />
ikke ville ha noen gr<strong>av</strong>sten, verken på Ottar Thorleifs gr<strong>av</strong>, eller<br />
på gr<strong>av</strong>ene til de andre barna de senere i livet skulle bli nødt til<br />
å føre til kirkegården. Mor på sin side fikk aldri bearbeidet<br />
sorgen, og fortsatte hele sitt liv å gråte når samtalen kom inn på<br />
noen <strong>av</strong> de barna hun hadde mistet.<br />
21
Vendepunktet<br />
Etter få år vendte de tilbake til Stor-Elvdal, og her kom lille<br />
Einar til verden. Han hadde medfødt hjertefeil, og hele hans<br />
korte liv ble preget <strong>av</strong> sykdom. Han blødde stadig fra munn og<br />
nese, og minnene fra lille Ottar Thorleifs bortgang i 1929 veltet<br />
opp i mor i all sin uhygge. I fortvilet gråt ba hun: Kjære <strong>Gud</strong> la<br />
meg få lov til å beholde Einar, så skal jeg omvende meg. Hun visste<br />
ikke selv hvor hun hentet dette fra. I hennes barndomshjem var<br />
aftenbønn og kirkegang ukjente aktiviteter, og ordene var fullstendig<br />
fremmede for henne selv.<br />
I forbindelse med barnets sykdom, fikk hun mye kontakt<br />
med bygdas apoteker, Erik Thorsrud, som var en respektert<br />
mann i bygda, og medlem <strong>av</strong> en underlig sekt, Smiths Venner.<br />
Erik Thorbjørn Liffengren Thorsrud var født 11. januar 1885<br />
høyt oppe i St<strong>av</strong>adalen, vest for Bagn i Valdres. I 1925 fikk han<br />
bevilling til å etablere apotek på Koppang, og han flyttet dit<br />
med sin familie og kjøpte etter hvert den vakre eiendommen<br />
Skogheim på høydedraget ovenfor Koppang sentrum. Mønet<br />
på eiendommen er den dag i dag prydet <strong>av</strong> et værflagg med<br />
initialene «ET», og Koppang Apotek benytter fortsatt hans<br />
kunstferdige Recept Konvolutt med tømmerfløtermotiv. Men<br />
Erik Thorsrud etterlater seg langt sterkere spor enn dette på<br />
Koppang.<br />
Erik Thorsrud var en intellektuell person, med en forfinet stil<br />
og et varmt hjerte. Han hadde også et stort åndelig og sosialt<br />
engasjement, og fant ikke noe miljø på Koppang hvor han<br />
møtte likesinnede. Skogeierne og «etablissementet» for øvrig,<br />
falt ikke i hans smak. Thorsrud valgte derfor å utvikle sitt eget<br />
miljø, med basis i sine åndelige interesser. Som nevnt har<br />
Storelvdøler flest aldri hatt særlig sans for kristendom.<br />
Til tross for dette håpet Thorsrud at han kunne kristne<br />
bygda, og i løpet <strong>av</strong> sine første fem år på Koppang inviterte han<br />
en rekke predikanter til å holde møter i hans hjem eller i<br />
22
<strong>av</strong>holdslosjens lokaler. (Joda, det fantes faktisk en <strong>av</strong>holdslosje<br />
på Koppang!) En <strong>av</strong> disse var pinsepredikanten Nysæter, og<br />
Thorsrud lot seg døpe <strong>av</strong> ham i Glomma på sensommeren 1928.<br />
Men når Nysæter siden forsøkte å få Thorsrud til å tale i tunger<br />
ble det litt i drøyeste laget. Det passet dårlig for hans<br />
intellektuelle smak, og han fortsatte derfor sin uttesting <strong>av</strong><br />
stadig nye predikanter.<br />
De fleste <strong>av</strong> disse satte størst pris på å komme i slaktetiden,<br />
så de kunne <strong>av</strong>legge besøk på gårdene, sånn rundt middagstid.<br />
Dette hadde Thorsrud sett seg lei på, og han var stadig på<br />
søken etter nye miljøer. Av sin søster Hildur, som var apoteker<br />
på Flisa, hadde han fått høre om Smiths Venner som misjonerte<br />
ivrig i hans barndomsbygd i St<strong>av</strong>adalen. Etter sigende skulle<br />
disse føre en mer asketisk livsførsel. På vårparten i 1933 rettet<br />
han en skriftlig henvendelse til <strong>Johan</strong> O. Smith med spørsmål<br />
bl.a. om hans egen, såvel som forsamlingens bakgrunn og<br />
historie, medlemsforhold, relasjoner til pinsebevegelsen osv.<br />
Den 31. mai får han svar hvor Smith redegjør for disse<br />
forhold. Han starter med å fortelle at n<strong>av</strong>net Smiths Venner<br />
ikke er hans påfunn, men at det er en n<strong>av</strong>nløs frikirkelig<br />
forsamling som ble etablert <strong>av</strong> ham og broren rundt 1910. Han<br />
forteller også om sin yrkesmessige bakgrunn som underoffiser<br />
i marinen og sine åndelige røtter i Metodistkirken. Brevet<br />
<strong>av</strong>rundes med ordene «Det skulle glede meg å få en mer<br />
inngående samtale med Dem om <strong>Gud</strong>s vei.»<br />
På bakgrunn <strong>av</strong> dette brevet ble han samme sommer invitert<br />
til Koppang. I tråd med sine erfaringer med predikanter, tok<br />
Thorsrud med håndkjerre til stasjonen da han skulle møte<br />
Smith, slik at han kunne få med seg dennes antatt omfangsrike<br />
bagasje hjem. Smith viste seg imidlertid å være «light tr<strong>av</strong>eller».<br />
Han ruslet stille <strong>av</strong> toget, kun med en liten håndveske. I møte<br />
med Thorsrud var denne enkle stilen nettopp oppskriften på<br />
hvordan gjøre et godt førsteinntrykk. Dette første møtet la<br />
grunnlaget for utviklingen <strong>av</strong> et tillitsfullt forhold dem<br />
23
imellom. Bortsett fra tungetale, som han fortsatt ikke hadde<br />
noen sans for, fant Erik Thorsrud seg vel til rette i Smiths Venner.<br />
Dette ble hans åndelige tilholdssted resten <strong>av</strong> livet.<br />
De som siden kom og drev vekkelsesmøter i noe større skala,<br />
var imidlertid Sigurd Bratlie, Aksel J. Smith og Elihu Pedersen.<br />
Sigurd, som var eldst, var svovelpredikanten som forundret<br />
tilhørerne med sin autoritet, unge år til tross. Aksel <strong>Johan</strong> fylte<br />
ut med en lun sjarm, og snakket mest om de hinsidige gleder<br />
som ventet <strong>Gud</strong>s utvalgte folk. Yngstemann, Elihu, fengslet<br />
forsamlingen med sine sanger, fremført med en meget<br />
personlig stil. Dramatisk, fortellende sang, til eget fiolinakkompagnement.<br />
Ofte kunne han spontant dikte en sang under møtets gang,<br />
og fremføre denne som en kommentar til tidligere talere eller<br />
situasjoner. Thorsruds hushjelp, en ferm og frodig bygdejente,<br />
fremførte Frelsesarmeens sang, «Du kan komme, komme som<br />
du er, uten pynt og stell, uten rangsforskjell ...» Spontant diktet<br />
Elihu sin egen vise på samme melodi: «Vi fra ungdoms lyster<br />
iler bort. Vi får kraft fra <strong>Gud</strong> til å holde ut!»<br />
Med sin karisma og sitt kunstneriske talent ble Elihu en helt<br />
sentral person i denne ungdommelige vekkelses-trioen som<br />
reiste rundt på bygdene. Så sentral at Menigheten på<br />
folkemunne gikk under n<strong>av</strong>net «Elihuerne» i Valdres. Eller<br />
«Elihueratten» som det het på bygdas dialekt. I dagens språk<br />
ville det trolig hete Elihu-fans.<br />
Disse unge menn, som den gang var henholdsvis 31, 26 og<br />
22 år gamle, tilbrakte nesten hele april måned i 1936 på<br />
Koppang. Men oppslutningen om husmøtene hos Thorsrud var<br />
dårlig. Det kom knapt noen til møtene, bortsett fra de faste<br />
tilhørerne.<br />
Det var dette miljøet mor oppsøkte i sin fortvilelse over et nytt<br />
dødssykt barn, Einar. Fra sitt eget barndomshjem i Rendalen<br />
var hun vant til musikalitet og feiende toner, og møtene hos<br />
24
Thorsrud appellerte sterkt til henne. Sangen, musikken, de fine<br />
omgivelser på Skogheim og, ikke minst, Thorsruds karisma og<br />
verdighet, påvirket henne. Her fikk hun høre at hun, i likhet<br />
med apostlene kunne motta barnekåret hos <strong>Gud</strong>, sammen med<br />
de andre som var «født på ny» og hadde sine røtter i<br />
guddommen selv. Kunne man komme nærmere himmelriket på<br />
Koppang? Det var nok andre sider også ved denne<br />
forkynnelsen, men det festet hun seg ikke så mye ved. Det var<br />
barnekåret hos Den Evige Fader hun trengte, og dette ble<br />
hennes store trøst i livet. Hun gikk inn i dette miljøet med liv og<br />
lyst, og her fant hun den trygghet og det fellesskap som hun<br />
behøvde.<br />
Far fant dette ytterst pinlig. Han visste ikke om «noe verre<br />
sentimentalt vås enn religiøse kvinnfolk»! Fra nå <strong>av</strong> ble det en<br />
periode med kjølig forhold mellom de to ektefellene. Mens mor<br />
gikk på møter på Skogheim, søkte far trøst blant kamerater på<br />
Bondeheimen. Han følte at han hadde mistet sin kone.<br />
Thorsruds vennlige imøtekommenhet og den respekt han<br />
viste far, bidro imidlertid til at situasjonen myknet opp mellom<br />
ektefellene, og en dag i 1936 slo han følge med mor til Skogheim.<br />
Her ble han sterkt grepet <strong>av</strong> Thorsruds karisma og<br />
klokskap, og han bestemte seg for å <strong>av</strong>legge hans møter nok et<br />
besøk. Dermed var det gjort: Hele familien var samlet i Smiths<br />
Venner.<br />
Dette førte til en total nyorientering <strong>av</strong> livet, full utskifting<br />
<strong>av</strong> vennekretsen, og i tråd med Menighetens tradisjoner, valgte<br />
far en svært <strong>av</strong>visende holdning overfor både slekt og tidligere<br />
venner. Normen var at man skulle skille seg ut. Fra nå <strong>av</strong> var<br />
det ingen kontakt med den øvrige <strong>Velten</strong>-slekta og svært lite<br />
kontakt med mors familie; Nyberget-slekta i Rendalen. Hele<br />
familien valgte isolasjon og ensomhet. De hadde fått nye<br />
«brødre og søstre i ånden», som erstattet dem de distanserte seg<br />
fra.<br />
25
Samværet med Thorsrud ble kortvarig. Allerede i april 1937<br />
flyttet han til Bergen, hvor han overtok apoteket Hygea, som<br />
selvfølgelig var en langt mer lukrativ forretning enn Koppang<br />
Apotek. Tilbake satt en liten gruppe Smiths Venner og følte seg<br />
utrolig fattige. Tomrommet etter Thorsrud, og s<strong>av</strong>net <strong>av</strong><br />
møtene i Skogheims salonger, var ikke lett å fylle. På Koppang<br />
ville det nok vært riktigere å kalle forsamlingen for «Thorsruds<br />
Venner» enn for Smiths Venner. I løpet <strong>av</strong> et par år hadde han<br />
rukket å sette et uutslettelig preg på familien <strong>Velten</strong>s livsløp.<br />
Familiens nyorientering<br />
Til tross for den korte tiden far hadde kjent Smiths Venner, og<br />
hans beskjedne religiøse talent, ble det hans lodd å overta som<br />
leder for gruppen da Thorsrud reiste. I tråd med sin nye<br />
overbevisning begynte han å virke i lokalmiljøet på Koppang.<br />
Han tok kontakt med slektninger og venner og fortalte om den<br />
personlige opplevelsen han hadde hatt på Thorsruds møter.<br />
Fars kamerater så ikke med blide øyne på hans omvendelse<br />
og påfølgende aktive innsats for å rekruttere nye medlemmer<br />
til miljøet. De lot seg provosere <strong>av</strong> hans nye talemåte og<br />
væremåte. De ville ikke ha flere slike i bygda. En dag møtte de<br />
faktisk opp mannsterke for å banke ham opp, til hele familiens<br />
store skrekk. Femti år senere fikk vi høre at det skyldtes at de<br />
mistenkte ham for å ha anmeldt en <strong>av</strong> dem for hjemmebrenning.<br />
For meg er det helt utenkelig at han skulle stå bak et<br />
slikt angiveri. Intet kunne være mer fjernt fra hans verdigrunnlag<br />
og væremåte, men det sier noe om hvilket klima det<br />
ble mellom ham og kameratene. Og det forklarer i stor grad<br />
hvorfor han valgte en så steil og utilnærmelig holdning overfor<br />
gamle venner, så vel som egen familie.<br />
I tiårsperioden fra 1938 til 1948 var det anslagsvis 20-25<br />
voksne personer som i kortere eller lengre perioder var med på<br />
møtene på Koppang. Under krigen flyttet imidlertid en familie<br />
26
til Sverige, og flere <strong>av</strong> de øvrige forsvant etter hvert. Rundt 1950<br />
besto Menigheten <strong>av</strong> 10-12 voksne personer, og et tilsvarende<br />
antall barn og ungdom.<br />
Som ny leder for en liten menighet, ble far på slutten <strong>av</strong> 30tallet<br />
invitert til et slags lederseminar som ble arrangert forut<br />
for Smiths Venners sommerstevne i Hallingdal. Her ble han<br />
kjent med ledelsen og fikk en grundigere innføring i «læren».<br />
Seminarets hovedattraksjon var den fanatiske, men svært så<br />
karismatiske predikanten Elias Aslaksen som var <strong>Johan</strong> O.<br />
Smiths høyre hånd. Aslaksen var en unik beg<strong>av</strong>else, med en<br />
karisma som fylte rommet og en retorikk som blendet<br />
omgivelsene. Hans store besettelse var en total hengivenhet<br />
overfor «saken» og absolutte kr<strong>av</strong> på en rekke områder i livet.<br />
Med sin blendende personlighet og sin asketiske levemåte på<br />
eksistensminimum, var han et levende ikon for Menigheten.<br />
Dette førte for manges vedkommende til en refleksjonsløs<br />
underkastelse, som utvilsomt overgikk det som var sunt og<br />
rimelig.<br />
Til seminaret på Nesbyen som far deltok på, hadde Aslaksen<br />
foreberedt seg grundig, med tegninger og plansjer til<br />
deltakerne. Disse sammenrullede plansjene lå i alle år pent<br />
forvart i en komodeskuff hjemme i stua, og fra tid til annen<br />
studerte jeg dem på egen hånd. En <strong>av</strong> dem skulle forestille «det<br />
uomvendte mennesket». Dette syntes jeg så stygt ut. Det liknet<br />
et slags vortesvin, hvor utvekstene representerte uskjønne trekk<br />
ved menneskeheten. Denne tegningen inngikk i en serie, som<br />
viste hvordan de stygge utvekstene etter hvert kunne forsvinne<br />
og bli erstattet <strong>av</strong> dyder. Det som fremfor noe skulle til for å få<br />
del i en slik forvandling, var å lytte til forkynnelsen. Dersom<br />
man en tid ikke var under Ordets påvirkning, var det fare for at<br />
dydene forsvant og de stygge vortene kom frem igjen. Mitt<br />
barnesinn syntes dette var skremmende perspektiver. Jeg forsto<br />
hvor viktig det måtte være å gå på møter, minst to ganger i uka,<br />
om man ikke ville bli en slik utrivelig skapning.<br />
27
En annen viktig plansje fra det samme seminaret var en<br />
visualisering <strong>av</strong> ulike synsfelt. Poenget var at man skulle<br />
nullstille seg innfor det ELDSTEBRØDRENE prediket og gjorde.<br />
Dersom man ikke likte deler <strong>av</strong> hva de sa og sto for, var det<br />
nettopp Beviset på hvor lite man selv forsto. Overskriften på<br />
plansjen var «Han som bor i et lys hvortil ingen kan komme».<br />
De som lå forrest i denne løypa (lederne) var selvfølgelig<br />
kommet nærmest dette stadiet. Det ville være hovmot å stille<br />
spørsmålstegn ved deres vurderinger, og et gammelt ordtak<br />
sier at «hovmot står for fall».<br />
Selv om han nok ble svært blendet <strong>av</strong> Aslaksen, gikk en slik<br />
ubetinget «underkastelse for makta» dårlig sammen med fars<br />
grunnholdninger. Han var og ble en individualist, som hele<br />
livet gikk sine egne veier og baserte seg på egne overbevisninger.<br />
Han trakk på skuldrene til det som ikke stemte i hans<br />
eget hode. Samtidig var det selvfølgelig gledelig med den<br />
positive oppmerksomheten han fikk i Menigheten. «Broder<br />
<strong>Velten</strong>» var nok en tiltaleform som han verdsatte.<br />
Far var i bunn og grunn kommunist hele sitt liv. Med<br />
tilhørigheten i Smiths Venner fikk han en ny forklaringsramme<br />
for gamle overbevisninger. Fra mitt barndomshjem har jeg<br />
derfor med meg et verdigrunnlag som er en underlig hybrid <strong>av</strong><br />
kristne verdier og kamp mot etablissementet.<br />
Mor var en helt annen personlighet. Hennes slekt var lysere<br />
til sinns, og hun selv var et varmt og godt menneske. Det var<br />
ingen forkynnelse eller store proklameringer fra hennes side.<br />
Hun var bare opptatt <strong>av</strong> å være et godt menneske, og jeg føler<br />
glede når jeg minnes hennes sang til arbeidet. Hun hadde 50<br />
geiter og ystet ost annenhver dag. Ystingen tok akkurat 12<br />
timer, og for å være ferdig i rimelig tid til kvelds, sto hun opp<br />
klokken fire om morgen for å ta fatt på arbeidet på bureisningsbruket<br />
Høyset. Hun klaget aldri over noe og hadde bare<br />
positive kommentarer om alle og til alle. Hennes store drøm var<br />
at alle barna hennes skulle være venner og ta vare på<br />
28
hverandre. I godt voksen alder har det gått opp for meg at mor<br />
er helten og det store forbildet i mitt liv.<br />
Dette var rammene for min barndom. Her vokste jeg opp, som<br />
yngstemann i en søskenflokk på seks. I tillegg kom tre voksne<br />
brødre som allerede var flyttet hjemmefra da jeg ble født.<br />
Dessuten regnet vi også med de tre som døde i tidlige barneår,<br />
så vi omtalte oss som en søskenflokk på tolv. Og denne store<br />
familien tilhørte noe så merkelig som Smiths Venner. I<br />
barneårene følte jeg den forakten bygdesamfunnet hadde for<br />
kristendom, og delvis for far som var eksponenten for det. I<br />
tidlige barneår følte jeg at jeg fikk unngjelde for fars holdninger<br />
og synspunkter, og dette førte til at han på sett og vis ble en<br />
antihelt i livet mitt. Jeg ble forsøkt ertet på skolen på grunn <strong>av</strong><br />
fars holdninger (dette var 20 år før mobbing ble oppfunnet). Det<br />
ble aldri noe særlig ut <strong>av</strong> den ertingen. Jeg var fysisk sterk og<br />
hadde rikelig adrenalin-produksjon, så i stedet for å bli<br />
mobbeoffer, ble jeg skolens skrekk. Fra tidligste skoleår og frem<br />
til 6. klasse sloss jeg på skolen nærmest hver dag. Jeg ville ha<br />
meg frabedt nedlatende kommentarer om meg og min familie.<br />
Av en eller annen grunn ble det bråstopp på slåssingen da<br />
jeg begynte i 6. klasse, og siden da har jeg aldri vært i fysisk<br />
klammeri med noen. Kanskje det kom <strong>av</strong> at jeg da fikk skolens<br />
beste lærer, den lokale legenden Hans S. Hansen, som lokket<br />
frem nye sider ved meg. Plutselig hevdet jeg meg sterkt i alle<br />
teoretiske fag og fikk dermed en annen plattform for respekt<br />
enn det rent fysiske. Jeg husker også at jeg opp gjennom<br />
skoleårene syntes det var flaut å kunne kristendomskunnskap,<br />
så jeg unnlot nesten konsekvent å delta i undervisningen og<br />
svarte «vet ikke» uansett hvilket spørsmål jeg fikk. Jeg syntes<br />
det ville være ødeleggende for mitt image om jeg tilkjennega at<br />
jeg faktisk kunne det hele.<br />
I min oppvekst var det, foruten vår familie, to familier som<br />
deltok på husmøtene på Koppang, samt en del eldre kvinner.<br />
29
(Kanskje var de ganske unge, men i min barnlige opplevelse var<br />
de eldgamle.) Far forsøkte stort sett å belyse hverdagens<br />
valgsituasjoner ut fra Bibelen, med hovedvekt på rettskaffenhet,<br />
ydmykhet og flid. Møtene var som oftest ganske kjedelige, og<br />
jeg drømte meg ofte bort i et maleri som hang på veggen hos<br />
familien som huset våre møter. Det var en flott gård, med hvitt<br />
stakittgjerde. Fra flaggstangen vaiet det norske flagg i vinden.<br />
Jeg hadde mange spennende vandringer opp grusgangen og<br />
rundt i h<strong>av</strong>en på denne gården, mens far foredro sine<br />
bibeltekster. Jeg var også dypt fascinert <strong>av</strong> den voksne datteren<br />
i huset som spilte mandolin. At man kunne få hånden til å<br />
bevege plekteret i et slikt tempo og attpåtil få det til å bli<br />
musikk <strong>av</strong> det, overgikk min fatteevne.<br />
Når møtet var slutt, var det kaffe og kaker, med hyggelig<br />
prat og fin stemning. Nå var tungsinnet som blåst bort, og disse<br />
kaffeselskapene er blant mine lyseste minner fra barndommens<br />
erfaring med Smiths Venner.<br />
På slutten <strong>av</strong> 50-tallet kom Erik Thorsrud tilbake til Koppang<br />
og var med på et møte. Så langt jeg vet var dette den eneste<br />
gangen han besøkte Koppang etter at han dro derfra i 1937.<br />
Han fylte rommet da han kom. Med sin karisma og sitt åpne,<br />
vennlige ansikt appellerte han sterkt til meg. Jeg har ikke noe<br />
minne <strong>av</strong> hva han sa, men personligheten gjorde dypt inntrykk.<br />
Han så lille meg, og etablerte kontakt!<br />
30
Unge år<br />
i Smiths Venner<br />
«Ingen skifter side så ettertrykkelig som<br />
en troende som mister sin tro.»<br />
Robert Ludlum
Møtet med Menigheten i 1962<br />
Det var et stor hendelse for meg i 14-års alderen å flytte fra<br />
Koppang og komme til Oslo og livet i Menigheten. Det var<br />
«hovedstadssus» over dette, og her fikk jeg mange nye venner.<br />
Folk kjente mine eldre søsken, og den mottakelsen jeg fikk<br />
gjorde godt. Her var det ungdommer både fra Oslo, fra andre<br />
landsdeler og fra andre land, for det meste Tyskland og<br />
Nederland. Med tre eldre brødre som aktive medlemmer, ble<br />
dette både et familienettverk og et sosialt nettverk for meg.<br />
Her befant jeg meg vel, med aktiviteter eller sosiale samvær<br />
nærmest hver eneste kveld uka igjennom. Det var søndagsskole,<br />
søndagsmøter, brødremøter, midtukemøter, bønnemøter<br />
og ungdomsmøter. Jobben, hybelen og Menighetens møter og<br />
aktiviteter utgjorde mitt gylne triangel, og det fylte hele livet.<br />
Ingen lediggang, ingen ensomhet og lite kjedsomhet.<br />
Ekstra spennende var midtukemøtene hvor Elias Aslaksen<br />
fra Hønefoss ofte var kveldens hovedtaler. Hans personlighet<br />
var som et skinnende lys som ingen kunne overse. Han hadde<br />
en forførerisk utstråling, og når han talte var det ingen som<br />
sovnet. Med flengende sarkasme kunne han både begeistre og<br />
refse på en ganske raffinert måte. Pinsevennene i Filadelfia<br />
tvers over gata, var et yndet offer for hans sarkastiske retorikk,<br />
hvilket både var underholdende og bidro til den kollektive<br />
selvfølelsen. Dette var oppbyggelige møter! Den gang ante jeg<br />
32
ikke den bakenforliggende årsaken til at hans harselas så ofte<br />
gikk ut over nettopp Filadelfia-forsamlingen. Det skal jeg<br />
komme tilbake til senere.<br />
Etter et slikt møte i Idrettens Hus i St. Ol<strong>av</strong>sgt. 23 med<br />
fenomenet Aslaksen som hovedattraksjon, var det ingen som<br />
tvilte på at Menigheten var selve åndseliten her på jorden.<br />
Ingen andre kristne samfunn var i nærheten <strong>av</strong> sann<br />
kristendom. Det som andre forsamlinger bedrev, var den<br />
reneste parodi på kristendom. De var alle villfarne får. Det var<br />
utenkelig at noen kunne nå opp i samme klasse som oss, og<br />
spesielt ikke i klasse med ELDSTEBRØDRENE.<br />
På den tiden hadde Menigheten en tese om at man<br />
omgående ville bli «rykket opp i skyene» når man hadde nådd<br />
fullkommenhet. For ELDSTEBRØDRENES vedkommende, ble det<br />
sagt at det var så hårfint lite som manglet på en slik forløsende<br />
fulkommenhet, at det var høyst usikkert om Aslaksen fortsatt<br />
ville være her i denne jammerdal når neste torsdagsmøte skulle<br />
<strong>av</strong>holdes. Kanskje var underet allerede skjedd? Da måtte vi i så<br />
fall oppbygge oss selv og glede oss over at vi hørte til på det<br />
samme laget.<br />
Menighetens leder i Oslo, Edwin Bekkevold, holdt seg ofte<br />
borte fra disse møtene. Dersom Aslaksen var i byen, var det<br />
nesten ensbetydende med at Bekkevold ikke kom på møtet. Jeg<br />
merket meg dette, men fant ingen forklaring på det. Fra<br />
talerstolen ble det poengtert at det i Menigheten ikke var noen<br />
maktkamp bak kulissene. Vi hadde ingen kulisser i det hele tatt.<br />
Alt var åpent, ekte og direkte.<br />
Da jeg siden ble oppmerksom på at Edwin Bekkevold var en<br />
ganske perifer person på de årlige toppledersamlingene på<br />
Torsteinslåtta i Hallingdal, ble jeg usikker på om dette var<br />
tilfelle. Til tross for at han var leder <strong>av</strong> den største menigheten<br />
var det ikke uvanlig at han foretrakk å tilbringe tiden på sin<br />
private hytte i nærheten, fremfor å delta på brødresamvær i regi<br />
<strong>av</strong> Elias Aslaksen.<br />
33
Da jeg kom til byen tidlig på 1960-tallet, var det tre ledende<br />
personligheter i Oslo-menigheten. Den eldste <strong>av</strong> dem var<br />
Edwin Bekkevold som hadde vært den lokale leder helt siden<br />
tidlig på 1920-tallet. En alvorstung person som var mye plaget<br />
<strong>av</strong> migrene, og som jeg ikke har noe minne <strong>av</strong> å ha sett smile.<br />
Den andre ledende personligheten var Sigurd Bratlie som<br />
var omreisende predikant og kunne være bortreist i lange<br />
perioder. Med sin skarpe stemme, «piggsveis» og sterke<br />
utstråling var han en iøynefallende personlighet. Det var noe<br />
fascinerende med hans personlige styrke. Og samtidig litt<br />
skremmende.<br />
Den yngste i ledertroikaen var Enok Hansen, som var en<br />
fremragende taler og hadde en noe intellektuell stil. Edwin<br />
Bekkevold var hans uttalte støttespiller, og det var åpenbart at<br />
han gjerne ville ha Enok Hansen som sin arvtaker.<br />
Men i de perioder Sigurd Bratlie var til stede, var det<br />
åpenbart at han var den reelle lederen, som tok styringen og<br />
satte agendaen. Jeg merket meg ganske tidlig at han ikke tålte<br />
motsigelse. Et eksempel på dette var et brødremøte (det<br />
nærmeste man kommer et debattforum i Smiths Venner) i<br />
Vogtsgate 35, høsten 1963, hvor Bratlie snakket om onani. Her<br />
hevdet han at onani kunne føre til sinnslidelse, n en myte som<br />
hadde hatt betydelig gjennomslagskraft i samfunnet drøye 100<br />
år tidligere.<br />
En uke senere var det et nytt brødremøte i V35, og her startet<br />
Enok Hansen med å fortelle at han hadde oppsøkt Psykologisk<br />
Institutt ved Universitetet i Oslo og at de fullstendig <strong>av</strong>viste en<br />
kobling mellom onani og sinnslidelse. «Det kan godt være at<br />
det ikke er vitenskaplig bevist,» sa Sigurd Bratlie, «men onani<br />
er selvbesmittelse og kan ikke bli fremstilt for alvorlig.» «Min<br />
mening med å ta opp dette», sa Enok Hansen, «er at det vi sier<br />
skal være holdbar sannhet.»<br />
Enok Hansen hadde et godt poeng her. Sannhet og løgn er<br />
blant de viktigste markørene i livet. Dersom personer man<br />
34
holder for å være autoriteter fremsetter falske «sannheter» får<br />
man orienteringsproblemer. Dette er en utbredt sektskade.<br />
Det var mer enn tydelig at Sigurd Bratlie mislikte å tape<br />
denne ordduellen, og det var etter dette jeg merket at det ikke<br />
var et særlig hjertelig forhold mellom Sigurd Bratlie og Enok<br />
Hansen.<br />
Siden ble det flere heftige diskusjoner mellom de to lederne,<br />
bl.a i et spissfindig tolkningsspørsmål fra Galaterbrevet om «at<br />
endog Barnabas ble revet med <strong>av</strong> deres hykleri.» Det eneste jeg<br />
forsto <strong>av</strong> diskusjonen var at det var en maktkamp som seilte<br />
opp mellom dem. På den ene siden i denne kampen sto den<br />
steile og utilnærmelige 60-åringen Sigurd Bratlie. På den andre<br />
siden sto den 45-årige, intellektuelle sønn <strong>av</strong> legendariske<br />
Thorleif Hansen n en <strong>av</strong> de mest sentrale personer ved Oslo-<br />
Menighetens spede start rundt 1910. Det var en slags familiær<br />
kontinuitet i dette.<br />
Sigurd Bratlie hadde et udiskutabelt overtak i denne<br />
maktkampen. Allerede i unge år hadde han skaffet seg en sterk<br />
posisjon i Smiths Venner. En posisjon han ytterligere styrket<br />
gjennom å bli svigersønn til selveste grunnleggeren. Det er for<br />
så vidt litt upresist å si at han var <strong>Johan</strong> O. Smiths svigersønn,<br />
han giftet seg med Rakel Smith først den 27. mai 1944 n et<br />
drøyt år etter gründerens død. At det styrket hans maktposisjon<br />
er det imidlertid liten tvil om. Denne maktposisjonen<br />
kunne ikke Enok Hansen matche.<br />
Sigurd Bratlie hadde en bemerkelsesverdig karriere i Smiths<br />
Venner. Som 16-åring spilte han løkkefotball på Tullinløkka,<br />
mens foreldrene var på møte hos T.B. Barratt i pinsebevegelsen<br />
like ved. På løkka treffer han fiolinisten Mülius som hørte til i<br />
kretsen rundt Thorleif Hansen og som, til foreldres misbilligelse,<br />
introduserte sønnen til Smiths Venner.<br />
Som pur ung traff jeg Mülius på Brunstad, hvor han med<br />
innlevelse fortalte om dette møtet. Mülius var ca. 5 år eldre enn<br />
Sigurd Bratlie, og han hadde lagt merke til denne gutten på<br />
35
løkka fordi han stadig mistet skoen da han sparket ballen. Han<br />
hadde arvet skoene <strong>av</strong> eldre søsken og passformen var ikke<br />
perfekt. Dette var foranledningen til at kontakten ble etablert og<br />
tilfeldighetenes spill (eller var det <strong>Gud</strong>s styrelse?) skulle altså<br />
føre til at dette møtet ble retningsgivende for livet hans.<br />
I årenes løp hadde Mülius bare sporadisk vært aktivt med i<br />
Smiths Venner. I lange perioder var han mer oppslukt <strong>av</strong><br />
musikk enn <strong>av</strong> Smiths Venner. Da han førti år senere forsøkte<br />
å etablere kontakt, ble han fullstendig oversett <strong>av</strong> ungdomsvennen<br />
fra Tullinløkka. Han følte seg som tynn luft da han tok<br />
kontakt tidlig på 1960-tallet. Mülius hadde ikke tilstrekkelig<br />
åndelig sans til at Bratlie ville bruke noe tid på ham. Han enset<br />
ham knapt da de møttes. Et flyktig blikk var det nærmeste de<br />
kom hverandre.<br />
Som en nidkjær og selvhevdende ung mann, begynte Sigurd<br />
Bratlie allerede i unge år å gjøre seg gjeldende i forsamlingen.<br />
Han ble sett på som «ung og lovende» og begynte i ung alder<br />
som <strong>Johan</strong> O. Smiths reisesekretær. Etter hvert begynte han å<br />
reise rundt som selvstendig predikant, først i Norge, siden i<br />
Danmark og Sverige.<br />
Sigurd Bratlie gjorde noe uvanlig da han i 1946 utga boken<br />
Bruden og Skjøgen. Elias Aslaksen var den eneste før ham som<br />
hadde hatt behov for å uttrykke seg skriftlig i et omfang som<br />
kunne fylle en hel bok. Det vanlige var små tematraktater,<br />
gjerne på 10 til 20 sider. Det eneste som tidligere var utgitt i<br />
bokform, var Efeserbrevet og Ruths bok <strong>av</strong> J.O.S, Fire trin i den<br />
Troendes liv, som Aksel Smith fikk utgitt post mortem på Skjulte<br />
Skatters forlag, samt de tre heftene Livets Ånds Lover som Elias<br />
Aslaksen utga på eget forlag i 1939.<br />
Bratlie slo altså til med en hel bok på 222 sider, utgitt på Eget<br />
forlag, Bryn 1946. Denne boken skal jeg i et senere kapittel<br />
benytte for å gi en nærmere presentasjon <strong>av</strong> forfatteren.<br />
36
Bratlies taler var en uendelig rekke <strong>av</strong> bibelsitater, helst fra<br />
Apostelen Paulus’ brev eller beretningene i Det gamle<br />
testamente om Israel som <strong>Gud</strong>s utvalgte folk, samt <strong>Johan</strong>nes’<br />
åpenbaring. Her så han er direkte kobling til Smiths Venner. De<br />
var DET ÅNDELIGE ISRAEL. Han kunne utvalgte deler <strong>av</strong> Bibelen<br />
utenat og var helt utrolig når det gjaldt å gjøre krysskoblinger<br />
og fortolke de hemmeligheter som lå skjult i Det gamle<br />
testamente. Han hentet en setning her, en annen setning der, og<br />
til sammen ble dette en mening som han syntes var fullt ut<br />
holdbar. Man måtte simpelthen bli fascinert <strong>av</strong> en slik evne til<br />
å gjøre krysskoblinger mellom de forskjelligste skriftsteder, slik<br />
at det fremsto som en sammenhengende beretning.<br />
Med sin overlegne evne til å drible bibelsitater gjorde han<br />
internasjonal suksess, først i Københ<strong>av</strong>n og deretter i Stockholm<br />
på 1930-tallet. Etter krigen fulgte «misjonsreiser» til Holland,<br />
Tyskland, Frankrike, England, Canada, India, Australia osv.<br />
Overalt ble folk blendet <strong>av</strong> hans bibelkunnskap. I perioden fra<br />
1950 til 1970 utviklet Smiths Venner seg fra å være et særegent<br />
lokalt fenomen, til å bli en norsk eksportartikkel med en viss<br />
suksess, hovedsakelig takket være Sigurd Bratlie. Han ble<br />
Smiths Venners «utenriksminister», mens Elias Aslaksen var<br />
det åndelige overhode. Paulus dro til Efesus, Korint og<br />
Tessaloniki. Bratlie dro til Almelo, Hengelo og Hagen.<br />
Han fungerte nærmest perfekt i denne rollen overfor<br />
utlendinger. Å høre Bratlie briljere med bibelsitater og raljere<br />
over DE RELIGIØSE (andre kristne samfunn), kunne være både<br />
oppbyggelig og underholdende, selv om det i lengden kunne<br />
bli litt monotont.<br />
Relasjonen mellom Aslaksen og Bratlie var til tider vanskelig<br />
å bli klok på. Aslaksen sa stadig fra talerstolen at «dette er så<br />
enkelt at selv Sigurd Bratlie forstår det». Jeg fant aldri helt ut <strong>av</strong><br />
om dette var en form for godmodig mobbing, eller om det var<br />
en konkret beskjed som skulle hjelpe Sigurd Bratlie «å bevare<br />
ydmykheten» midt i all suksess.<br />
37
Tillitskrisen<br />
I tillegg til sine evner som bibel-sjonglør, hadde Bratlie et<br />
åpenbart maktbehov. Rundt 1965 begynte jeg å ane uråd når det<br />
gjaldt hans lederskap. Som start på et offentlig møte leste han<br />
opp et meget privat brev, med full angivelse <strong>av</strong> hvem brevet<br />
var fra. Brevet sluttet med et håp om at det kunne føre til en<br />
personlig samtale om temaet. I stedet for samtale, ble det altså<br />
høytlesning fra Sigurd Bratlies side, med etterfølgende<br />
overhøvling i full offentlighet. Den uhyggelige stemningen i<br />
dette møtet satte uutslettelige spor hos meg. Uten at jeg tenkte<br />
tanken fullt ut, begynte jeg, kanskje ubevisst, å følge med på<br />
hva Sigurd Bratlie sa og gjorde. Høytlesningen <strong>av</strong> dette brevet<br />
plaget meg, og jeg forsøkte å finne ut om det ikke var slik at en<br />
åndelig leder hadde taushetsplikt i forhold til saker som han<br />
fikk kjennskap til i egenskap <strong>av</strong> sin lederrolle.<br />
Jeg oppsøkte fagforeningslederne på jobben og kirkeledere<br />
i Indremisjonen, men jeg fant ikke noe svar. Min tillit til Bratlie<br />
hadde fått sin første brist.<br />
Høsten 1969 fikk min tillit til Sigurd Bratlie en <strong>av</strong>gjørende<br />
knekk. Min <strong>av</strong>holdte bror Arne sto frem på et møte og sa<br />
omtrent som så:<br />
Det skurrer i ørene mine når det i nedlatende former tales om<br />
«disse religiøse». Her snakkes det som om vi her i Menigheten er<br />
de eneste virkelig kristne. Jeg er overbevist om at vi bedrar oss selv<br />
med disse talemåter. På DOMMENS DAG tror jeg vi får mange<br />
overraskelser. Mange som vi trodde skulle være «<strong>av</strong> Bruden» er<br />
ikke der, mens andre som tilhører andre kristene samfunn til vår<br />
forbauselse kanskje får en fremtredende plass ved Mesterens bord.<br />
Deretter tok han sin gitar og sang med kraftig røst:<br />
Han skal åpne perleporten<br />
38
slik at jeg får komme inn ...<br />
Sangen var skrevet i 1917 <strong>av</strong> den svenske pinsepredikanten<br />
Fred Blom, og var absolutt ikke autorisert for bruk på møtene.<br />
Dersom den ikke er forfattet <strong>av</strong> en <strong>av</strong> Smiths Venner, kan den<br />
umulig være <strong>av</strong> den rette ånd. Dette var nok med på å forsterke<br />
provokasjonen. «Du skal få høre mer om dette broder», var<br />
Bratlies iskalde kommentar etter at Arne hadde satt seg.<br />
Oppfølgingen lot ikke vente på seg. To dager senere ble<br />
Arne oppsøkt i sitt hjem <strong>av</strong> Sigurd Bratlie og Enok Hansen. I<br />
ren Stasi-stil lot de ham forstå hvor makta var plassert og hva<br />
som var en passende plass for «slike som han», n det var i<br />
taushet nærmest døra i menighetslokalet Idrettens hus! Han<br />
hadde trukket Menigheten ned, i stedet for å bygge opp. Han<br />
hadde sådd tvil om det som ikke skal betviles; Menighetens<br />
enerett på sann Kristus-etterfølgelse.<br />
I 2. etasje satt noen skremte barn som fornemmet uhyggen<br />
i huset, men dette enset ikke de to herrer. Her skulle sakene<br />
settes ettertrykkelig på plass, uten sidehensyn.<br />
Ekstra interessant er det å tenke over at de to kamphanene;<br />
Enok Hansen og Sigurd Bratlie, gjorde felles sak i denne<br />
udåden mot en hedersmann. Det forteller mye om hvordan<br />
Menigheten er tilrettelagt for maktmisbruk og det totale fr<strong>av</strong>ær<br />
<strong>av</strong> refleksjon, rimelighet, fornuft og omsorg. Arnes «forbrytelse»<br />
besto i at han hadde fremmet en høyst betimelig refleksjon<br />
i et møte. Dommen ble egenmektig utmålt og bekjentgjort<br />
<strong>av</strong> Sigurd Bratlie, med Enok Hansen som vitne, uten at noen<br />
kom med innsigelser.<br />
Dette at det ikke finnes noen som føler ansvar for å gripe inn<br />
og stanse maktmisbruket, er en grunnleggende svakhet ved<br />
Menigheten som samfunn. Alle lukker øynene for det som<br />
foregår, gjerne gjennom en nedvurdering <strong>av</strong> sin egen dømmekraft.<br />
«Jeg er nok ikke i stand til å forstå hele sammenhengen,<br />
men det gjør sikkert DE ELDSTE!»<br />
39
«Den Herren elsker tukter han» er et bibelord som blir flittig<br />
brukt for å rettferdiggjøre maktmisbruk. At ELDSTEBRØDRENE<br />
ser det som helt naturlig at de påtar seg ansvaret for å iverksette<br />
tukten, slik at <strong>Gud</strong> kan slippe, ser ikke ut til å bekymre<br />
noen.<br />
Oppi alt dette maktmisbruket har vi et stort antall velmenende,<br />
gode og lojale mennesker som villig lar seg herje<br />
med, i den tro at det er <strong>Gud</strong> som står bak. At det i realiteten er<br />
mennesker som herjer ut fra egne maktbehov, er en så<br />
skremmende tanke at de ikke orker å ta den inn over seg. De<br />
fleste velger å skyve tanken fra seg, uten å tenke den ferdig.<br />
Når de så på møtene får høre «tenk ikke n det bare forvirrer»,<br />
blir de ytterligere styrket i sitt standpunkt. Dermed er de fri fra<br />
egne anfektelser og kan fraskrive seg ansvaret for å gripe inn<br />
overfor de overgrep som jevnlig begås mot enkeltpersoner, mot<br />
hele familier, eller mot store grupper <strong>av</strong> medlemmer.<br />
Feighet og manglende ansvarlige handlinger fra dem som<br />
ser at maktmisbruket skjer, blir faktisk inderliggjort og<br />
fremstilit som noe fromt. Man «overlater saken til Ham som<br />
dømmer rettferdig». At lederens maktbrunst ødelegger manges<br />
liv, ja kanskje hele familier, er noe vi bare får leve med. «Vi<br />
skjønner jo bare stykkevis og delt!»<br />
Som en følge <strong>av</strong> et velplassert og velformulert innlegg som<br />
kunne bidra til sunnere tilstander i Menigheten, ble altså min<br />
kjære bror detronisert og nærmest tilintetgjort. Han var en<br />
<strong>av</strong>holdt og respektert person i Menigheten, og var til stor glede<br />
med sine sanger og dikt. At han var dypt fortvilet og til tider<br />
deprimert i årevis over den situasjonen han var h<strong>av</strong>net i, lot<br />
ikke til å bekymre noen, og aller minst Sigurd Bratlie. Han var<br />
ufeilbarlig, han tok aldri feil, han misforsto ingen situasjon, han<br />
hadde SALVELSE FRA DEN HØYESTE OG VISSTE ALT. Så lenge Arne<br />
ikke la seg flat for hans meninger, var det bare rett og riktig at<br />
han var ensom, sorgtung og fortvilet. Han hadde jo bare seg<br />
selv å takke. Kristi kjærlighet er uransakelig.<br />
40
Sigurd Bratlies behandling <strong>av</strong> min bror Arne fjernet effektivt<br />
den siste rest <strong>av</strong> tillit jeg hadde til ham som leder. Men det var<br />
ikke plass for å diskutere dette med noen, selv ikke med broren<br />
min, som hadde fått denne særdeles ublide behandling. Jeg<br />
måtte bære det for meg selv og etter hvert finne min egen vei ut<br />
<strong>av</strong> uføret. Arne døde uvitende om at det var råkjøret mot hans<br />
person som ble utslagsgivende for min sorti fra Menigheten.<br />
Stockholmsminner<br />
Den beste tiden i min ungdom var de årene jeg tilbrakte i<br />
Stockholm rundt 1966-70. Smiths Venner har aldri fått særlig<br />
fotfeste i Sverige, men den lille Menigheten som var samlet<br />
rundt Erling Ekholt, hadde noen kvaliteter i seg. De hjertelige<br />
forhold og den gode personlige kontakten, var særpreg jeg satte<br />
pris på.<br />
Kanskje var det nettopp på grunn <strong>av</strong> at Menigheten var så<br />
vidt liten at den hadde disse kvaliteter? De små forholdene<br />
bidro til en fortettet og spennende atmosfære hvor Erling<br />
Ekholt utfoldet seg i sang og tale. Jeg deltok med iver og hadde<br />
stor glede <strong>av</strong> disse samværene. Så vidt jeg kan huske, hadde<br />
Erling Ekholt kommet til Stockholm for «å virke» allerede i<br />
1954. I løpet <strong>av</strong> disse 12 år hadde det bare kommet med en<br />
enkelt familie, og hele forsamlingen besto <strong>av</strong> ti-tolv medlemmer,<br />
hovedsakelig enslige, aldrende eller middelaldrende<br />
kvinner.<br />
Arne Renger var opprinnelig den sentrale figur i forsamlingen<br />
i Stockholm. Han hadde lagt ned et stort arbeid, ikke<br />
minst med sangboken «Herrens Veier» som han oversatte til<br />
svensk og publiserte. Renger var en ressurssterk person og den<br />
selvskrevne leder i Stockholm, og hadde samlet en del<br />
mennesker til sine møter.<br />
Som nevnt tilbrakte Sigurd Bratlie noen års i Stockholm på<br />
1930-tallet, samt noe tid etter krigen. Arne Renger oppfattet vel<br />
41
Sigurd Bratlie som en venn, og han oversatte faktisk også ett <strong>av</strong><br />
Bratlies temahefter til svensk i 1950. Etter noen år, oppsto det<br />
imidlertid et meget stort men med Arne Renger. Han bøyde seg<br />
ikke lenger i nesegrus beundring for BRØDRENE (dvs. Sigurd<br />
Bratlie). Han mente tvert i mot at det var en del kritikkverdige<br />
forhold i forsamlingen.<br />
Dette kunne ikke Menigheten leve med, og to unge menn i<br />
midten <strong>av</strong> 20-årsalderen, Erling Ekholt og Gjermund Skreosen<br />
ble sendt til Stockholm med med oppdrag å skape ro og orden.<br />
Arne Renger var imidlertid urokkelig i sitt syn, og rundt 1958<br />
kom Aksel J. Smith til Stockholm og gjorde kort prosess. Renger<br />
ble <strong>av</strong>satt og kastet ut <strong>av</strong> Menigheten, til stor bestyrtelse for<br />
mange. Jordskjelvet førte til at det bare var en liten,<br />
skrekkslagen forsamling tilbake, og det ble Erling Ekholt som<br />
fikk oppdraget med å videreføre virksomheten. Dette var ingen<br />
liten oppg<strong>av</strong>e for en ung mann.<br />
Jeg merket meg snart at Arne Renger var en «ikke-person»<br />
som det var forbudt å nevne. Når jeg stilte spørsmål om ham,<br />
ble det en svett atmosfære og noen unnvikende svar som<br />
indikerte at det var «noe galt» med Arne Renger. Det inntrykket<br />
jeg fikk var at hans personlige defekter var <strong>av</strong> en så<br />
kompromitterende art, at Renger selv var best tjent med at det<br />
ikke ble nevnt.<br />
Erling Ekholt fikk oppdraget med å gjenopprette ro og orden<br />
i Stockholm og bygge opp igjen en menighet på ruinene etter<br />
Arne Renger. n Eller var det ruinene etter Sigurd Bratlie? At<br />
han selv en dag kunne lide samme skjebne var selvfølgelig ikke<br />
en tanke som streifet ham. Problemene i Stockholm hadde jo<br />
ikke noe å gjøre med Bratlies selvbilde, væremåte og handlemåte.<br />
Det var ene og alene Arne Renger som hadde vært et<br />
problem, og når han var fjernet var vel problemet borte for<br />
godt?<br />
En <strong>av</strong> årsakene til at jeg likte meg godt i Stockholm, var at<br />
Erling Ekholts taler inneholdt noe mer enn bare oppramsing <strong>av</strong><br />
42
ibelord, hvilket ga møtene et interessant innhold, men det<br />
hjalp altså lite på oppslutningen.<br />
Det var et nært og fint forhold mellom Erling Ekholt og meg,<br />
preget <strong>av</strong> gjensidig respekt og tillit. Det jeg opplevde i disse 1½<br />
år i Stockholm, ble for meg de beste minner jeg har fra<br />
Menigheten. Jeg ga mitt beste i forhold til dette fellesskapet og<br />
fikk igjen for det i rikt monn.<br />
Etter mitt første opphold i Stockholm (og til dels Åbo) reiste<br />
jeg hjem for å <strong>av</strong>tjene verneplikten og gifte meg med min<br />
barndomsflamme, Solveig Marie Jensen. Etter ca. et års<br />
ekteskap, bestemte vi oss for å flytte til Stockholm. Denne byen<br />
og Menigheten som jeg hadde så mange positive minner fra.<br />
Kåre J. Smith (<strong>Johan</strong> O. Smiths sønnesønn, som nå er blitt<br />
toppleder i Menigheten) og hans kamerat Sverre Riksfjord<br />
hadde også flyttet til Stockholm noen uker tidligere. Dette var<br />
ivrige og muntre unge menn som med sin glød og iver ble et<br />
ungdommelig vindpust i den alvorstunge forsamlingen. Det<br />
kunne minne om beretningen fra pinsefestens dag:<br />
Da kom det med ett en lyd fra himmelen som når et veldig<br />
stormvær farer frem, og fylte hele huset der de satt. Og det<br />
viste seg for dem tunger likesom ild som delte seg og satte seg<br />
på hver enkelt <strong>av</strong> dem. (Apostelgjerningene kapittel 2)<br />
Det var nok denne glød de gjerne ville spre i forsamlingen.<br />
Da vi med mine gode minner i bagasjen ankom Stockholm<br />
sommeren 1969, var forventningene store. Solveig og jeg gikk<br />
inn i menighetsarbeidet med liv og glød. Gjensynsgleden var<br />
stor, og den gamle, fine kontakten med Menighetens medlemmer<br />
var i høyeste grad til stede.<br />
Ekstra gledelig var det med noen finske ungdommer og en<br />
ny familie som var kommet med i Menigheten. Dette var<br />
43
essurssterke personer som var et friskt pust i forsamlingen,<br />
med nye toner og nye sanger på møtene. Lørdagskveldene<br />
tilbrakte vi ofte hos denne nye familien ute i Bromma. Det var<br />
sosialt samvær med engasjerte samtaler og god musikk.<br />
«Barna» i huset, som den gang var henholdsvis 16 og 20 år,<br />
spilte fiolin og cello på et for oss fremmed musikalsk nivå.<br />
Vakre melodier <strong>av</strong> komponister fra Beethoven til Sibelius ble<br />
tålmodig servert for våre utrente ører, med vekslende utbytte.<br />
Men det sosiale utbyttet var alltid på topp. Dette var et samhold<br />
og et fellesskap som både Solveig og jeg satte høyt.<br />
Det var nok et visst konkurranseforhold mellom Kåre Smith<br />
og meg, selv om jeg ikke så det slik den gangen. Vi var begge<br />
unge, ivrige og selvhevdende personer, og når personkjemien<br />
ikke er den beste, blir det lett litt problematisk. Etter min<br />
mening tok Kåre altfor stor plass på møtene. Jeg syntes ikke det<br />
han hadde å si sto i noe rimelig forhold til den plass han la<br />
beslag på. Dessuten syntes jeg at det var slitsomt med hans<br />
høye stemmeleie. Når man nærmest på hvert eneste møte skal<br />
forsøke å dra stemningen opp til de samme høyder som den<br />
siterte beretningen fra Apostelgjerningene, kan det bli ganske<br />
krampaktig.<br />
Etter noe tid syntes jeg dette ble pinlig, spesielt med hensyn<br />
til den nye familien som hadde kommet med. Jeg så på dem<br />
som «litt fine», reflekterte mennesker og jeg ønsket så sterkt at<br />
de skulle like seg på møtene. Kåres stil, og det jeg opplevde<br />
som manglende substans, syntes jeg ble støyende. Ja ofte et<br />
negativt bidrag til oppbyggelsen.<br />
Dette plaget meg så sterkt at jeg bestemte jeg meg for å ta det<br />
opp med ham, og jeg fant snart et tidspunkt for en samtale på<br />
tomannshånd, hvor jeg kunne gi ham litt konstruktiv<br />
tilbakemelding på hans opptreden på møtene. Jeg husker at jeg<br />
vennlig, men tydelig sa at jeg syntes innholdet i hans taler ikke<br />
sto i noe rimelig forhold til den plassen han tok på møtene. Jeg<br />
husker også at jeg nevnte at det å få stemmen opp i fistel, lot til<br />
44
å være et mål i seg selv. I ettertid ser jeg at dette kunne virke<br />
krenkende, men han hadde selv en ganske røff stil, og jeg<br />
regnet med at han tålte å få en tilbakemelding. Kåres reaksjon<br />
begrenset seg i første omgang til en skjelvende overleppe, og<br />
jeg regnet med at han ville komme tilbake og ta opp saken med<br />
meg når han hadde fått roet seg litt ned.<br />
Jeg hørte ikke mer fra Kåre, men til min store forbauselse ble<br />
jeg i stedet kalt inn på teppet til min gode venn Erling Ekholt.<br />
I klare ordelag ble jeg fortalt at jeg ikke måtte legge meg borti<br />
hva Kåre og Sverre foretok seg. Jeg skulle ikke ødelegge for<br />
dem eller mene noe om det de gjorde. Denne overraskende<br />
korreksen, uten noen forespørsel om hva som hadde skjedd og<br />
hvordan jeg så på saken, skapte et jordskjelv inni meg som<br />
skulle bli et endelig vendepunkt i mitt liv.<br />
På det tidspunktet hadde det nok ikke gått opp for Erling<br />
Ekholt at Kåre Smith har en slem uvane med å foreta små<br />
justeringer når han refererer utsagn og hendelsesforløp, slik at<br />
det kan tjene hans hensikter. Det han sier er for så vidt ikke<br />
løgn, ettersom det inneholder en del fakta, men gjennom å<br />
endre på detaljer, vri litt på ord og uttrykk og legge til litt ekstra<br />
tonefall, blir det en fremstilling <strong>av</strong> saken som i sum er<br />
misvisende. Resultatet <strong>av</strong> slike småjusteringer er gjerne at han<br />
ender opp som den som urettmessig blir forfulgt, mens andre<br />
er misunnelige på ham, er ondsinnet, eller samler til seg selv.<br />
Den kampen han utkjemper er gjerne mot «ondskapens<br />
åndehær i himmelrommet».<br />
Innen psykologien har man uttrykket «projeksjon». I korthet<br />
går det ut på at fremtredende karaktertrekk (eller karakterdefekter)<br />
hos en selv blir lagt på omgivelsene. I bibelsk språk<br />
heter det: «du ser splinten i din brors øye, men bjelken i ditt<br />
eget blir du ikke var.» Ifølge Arthur Arntzen er dette det eneste<br />
bibelord han Oluf fra Rallkattlia husker: «Du ser splinten i<br />
bjelken, men du ser ikke bror din i øya.» Begge formuleringer<br />
kan være tankevekkende.<br />
45
Under «DEN STORE VEKKELSEN» som jeg skal komme tilbake<br />
til senere, var det total utrenskning <strong>av</strong> alle som hadde kritiske<br />
kommentarer til Kåre Smith og hans lederskap. Erling Ekholt<br />
som var hans nære venn og støttespiller på begynnelsen <strong>av</strong><br />
1970-tallet, var en <strong>av</strong> de første som ble ryddet <strong>av</strong> veien da<br />
maktfordelingen skulle justeres på 1990-tallet. Erling Ekholt<br />
gikk samme vei som han forgjenger i Stockholm, Arne Renger,<br />
hadde gjort knappe 40 år tidligere. Eksekutøren var denne gang<br />
Sigurd Bratlies 40 år yngre nevø, Kåre Smith.<br />
Få uker etter at Erling Ekholt hadde latt seg instruere <strong>av</strong> Kåre<br />
J. Smith til å ta et oppgjør med meg på hans vegne, pakket vi<br />
flyttelasset og dro hjem til Oslo. Jeg følte ikke for å fortelle at jeg<br />
var ferdig med Menigheten og det var ingen som visste hvilket<br />
standpunkt som var i ferd med å utkrystallisere seg for meg.<br />
Neste gang Kåre og jeg traff hverandre var i et <strong>av</strong> spiseteltene<br />
på Brunstad sommeren 1971. Han kunne da fortelle meg<br />
at dersom jeg ville underordne meg under ham og ta tilbake<br />
den kritikken jeg hadde reist, skulle han legge inn et godt ord<br />
for meg hos onkel Aksel (Aksel J. Smith) og muligens også hos<br />
onkel Sigurd (Sigurd Bratlie). Dette var det tåpeligste forslag jeg<br />
foreløpig hadde blitt stilt overfor. Der og da bestemte jeg meg for<br />
å velge meg bort fra Menigheten. Du skal siden få stifte<br />
bekjentskap med at slike «tilbud» nærmest ble standard<br />
prosedyre 20 år senere.<br />
Dette ble min siste sommer på Brunstad. Min grunnleggende<br />
frykt for maktglade personer ble <strong>av</strong>gjørende. Dessuten<br />
satt sjokket fortsatt i ryggmargen etter den trakasseringen min<br />
bror Arne var blitt utsatt for tre år tidligere. Jeg ønsket ikke å<br />
utsette meg for tilsvarende trakassering. Dette ble <strong>av</strong>slutningen<br />
på en epoke i livet. Fra nå <strong>av</strong> måtte jeg forsøke å etablere et nytt<br />
liv.<br />
Etter de mange nedturene var det kaotisk i mitt indre. Jeg<br />
klarte ikke å skille mellom gudstro, Menigheten, barndoms-<br />
46
minner og familie. Jeg hadde en samlet negativ opplevelse som<br />
f<strong>av</strong>net alle disse elementene. Med min grunnleggende mistillit<br />
til lederne i Menigheten måtte jeg forlate fellesskapet, og<br />
samtidig mistet jeg altså vesentlige deler <strong>av</strong> den plattform jeg<br />
hadde bygget livet mitt på. Jeg følte meg ensom, redd og<br />
usikker.<br />
Etter et par år sluttet også min kone å gå på møtene. Dermed<br />
ble all kontakt brutt. Selv våre nærmeste venner vendte oss<br />
ryggen. Vi var plutselig «ikke-personer» og ble behandlet som<br />
om vi bar på en farlig, smittsom sykdom. Våre gamle venner<br />
torde vel ikke å ha noe med oss å gjøre, <strong>av</strong> frykt for refselse fra<br />
Menigheten, taus eller uttalt. I verste fall kunne det få<br />
<strong>av</strong>gjørende negative konsekvenser for dem selv dersom det ble<br />
kjent i Menigheten at de hadde kontakt med oss. De kunne selv<br />
bli irettesatt. Den eneste kontakten vi hadde etter at vi forlot<br />
Menigheten på begynnelsen <strong>av</strong> 70-tallet, begrenset seg til to<br />
eller tre velmenende og hyggelige personer som forsøkte å<br />
«vinne oss tilbake». For å unngå å såre dem, unnlot jeg å fortelle<br />
at det ikke lød særlig attraktivt.<br />
I en forstand var det lett å komme seg ut <strong>av</strong> Menigheten,<br />
formelt sett. Men følelsesmessig var det svært vanskelig for oss<br />
begge. Vi som hadde hatt så mange venner, var plutselig helt<br />
ensomme.<br />
Noe <strong>av</strong> årsaken til ensomheten er nok at man i Menigheten<br />
ikke har noen tradisjon med åpenhet og samtaler. Det blir så<br />
raskt forkynnelse, råd og svar som ikke er til noen som helst hjelp.<br />
Gjentakelser <strong>av</strong> et budskap som ikke gjør særlig inntrykk,<br />
virker bare trettende, og behovet melder seg for å søke<br />
stillheten. Et sted hvor man kan lytte til sitt eget hjerte. Uten<br />
støy. Det er i ens eget hjerte man kan finne svaret. Å lete utenfor<br />
seg selv, blir nødvendigvis en utvendig løsning.<br />
De oppleste og vedtatte «sannheter» er iblant ikke sanne, og<br />
dette er noe <strong>av</strong> grunnen til at det blir bråstopp i kommunika-<br />
47
sjonen. De som er «innenfor» opplever det som skremmende å<br />
drøfte tvilsspørsmål, kanskje på grunn <strong>av</strong> frykt for at de selv<br />
kan komme til å tvile. Derfor må de skyve tanken fra seg, og<br />
dermed skyver de også personen fra seg.<br />
Kanskje er det slik det er å være menneske. Et gammelt<br />
visdomsord sier at det eneste menneskeheten har felles, er<br />
ensomheten.<br />
Preging og reorientering<br />
Når man vokser opp i Smiths Venner, er man uten rutine på å<br />
omgås mennesker som er UTENFOR. Lik en fange som nettopp<br />
er løslatt fra fengselet. Tilhørigheten i det <strong>av</strong>grensede<br />
samfunnet har redusert det sosiale repertoar. Alt var gjennomregulert.<br />
Når man kommer ut i storsamfunnet blir man<br />
plutselig usikker på hvordan man skal bevege ansikt, armer og<br />
ben. I en alder <strong>av</strong> 25 år måtte jeg starte forfra med å lære de<br />
mest elementære sosiale koder for å omgås vanlige mennesker.<br />
Selv så enkle ting som å gå på restaurant for å spise, var noe<br />
som måtte læres. Jeg kjempet med dette, og med følelsesmessige<br />
og tilpasningsmessige problemer i mer enn ti år. Og <strong>av</strong><br />
andre som forlot forsamlingen på 1990-tallet hører jeg at de har<br />
hatt omtrent de samme reaksjonene.<br />
Til tross for s<strong>av</strong>net <strong>av</strong> gamle, gode venner, er jeg glad for å<br />
ha kommet meg ut, med fornuften rimelig i behold. Spesielt<br />
glad er jeg for at vi dermed har kunnet gi våre barn oppvekstvilkår<br />
som er sunne for sinnets helse og normale i det<br />
samfunnet vi lever i. Samtidig har jeg innsett at jeg er en religiøs<br />
person, men min gudstro er <strong>av</strong> privat karakter og jeg snakker<br />
ikke med andre om den. Mine handlinger holder ikke den<br />
nødvendige kvalitetsstandard til det.<br />
Religion som grunnlag for stille kontemplasjon og utvikling<br />
<strong>av</strong> en indre ro og et reflektert verdisyn har jeg stor sans for,<br />
enten det kalles Kristendom, Buddhisme, eller Humanetikk.<br />
48
Religion som sosialt fellesskap eller gruppeaktivitet skremmer<br />
meg. Og jeg blir like skremt <strong>av</strong> sektledere fra Humanetisk<br />
Forbund som <strong>av</strong> kristne sektledere. Jeg holder meg på trygg<br />
<strong>av</strong>stand fra folk som har sett lyset og har et kall til å påtvinge<br />
omgivelsene dette «lyset».<br />
Jeg orker ikke møter med forkynnelse. En viktig årsak til det<br />
er skrekken som fortsatt sitter i meg. Det å delta på<br />
«oppbyggelige møter» en gang eller to i uka, får en del folk til<br />
å kutte ut både fornuften og ansvarsfølelsen. De ser ikke<br />
overgrepene mot enkeltpersoner og hører ikke hvordan de selv<br />
fraskriver seg det ansvar ethvert menneske har for å gripe inn<br />
overfor slike forhold.<br />
Den innprentingen som foregår på møter to-tre ganger i uka,<br />
er meningsdannende og har sterke psykologiske effekter. På en<br />
helt utrolig måte pendler det mellom kollektiv briljans og<br />
individuell utilstrekkelighet. For det første er Smiths Venner<br />
DET ÅNDELIGE ISRAEL og altså <strong>Gud</strong>s utvalgte folk på jorden. De<br />
er de eneste som er i nærheten <strong>av</strong> ekte kristendom. Alle andre<br />
grupperinger latterliggjøres og nedvurderes med inderlighet,<br />
sukk, stønn og l<strong>av</strong>mælte bønneord som «ja, takk kjære <strong>Gud</strong>, for<br />
at jeg får lov til å oppleve lyset i Menigheten!» Alle andre<br />
vandrer i mørket.<br />
Parallelt med den kollektive storslagenheten, er det svovelprekener<br />
som går på individuell nød. Mot slutten <strong>av</strong> møtet står<br />
noen SØSTRE frem med små personlige vitnesbyrd, hvor de<br />
gjerne gråter litt og bekjenner sin utilstrekkelighet.<br />
n Dette er for øvrig ofte personer som i stor utstrekning<br />
lever idégrunnlaget ut i praktiske handlinger. Avslutningsvis<br />
synges det en liten sang som handler om den kollektive<br />
storslagenhet og de sikre utsikter til Å BLI AV BRUDEN bare man<br />
holder seg i Menigheten (og lar være å kritisere BRØDRENE).<br />
De rituelle møtene er strengt programmert. Folk trekkes først<br />
opp i en halleluja-stemning på Menighetens vegne for deretter å<br />
kjøres ned i bunn på personlige vegne. Dette er effektive<br />
49
massesuggesjonsmetoder, som på begynnelsen <strong>av</strong> 1990-tallet<br />
gikk under betegnelsen DEN STORE VEKKELSEN. På den ene side<br />
er man del <strong>av</strong> et fellesskap som overgår alle andre kristne<br />
samfunn og på den annen side er man som individ dypt<br />
elendig. Etter å ha tatt del i slike sterkt instruerende møter<br />
gjennom en årrekke, skal det noe til å våge å stå på egne ben,<br />
eller si det man mener.<br />
Innen «grøsser-genren» hadde Aksel J. Smith (sønn <strong>av</strong> J.O.S.)<br />
på 1960-tallet en f<strong>av</strong>oritthistore som han presenterte gjentatte<br />
ganger, også fra talerstolen. Den handlet om en person som var<br />
uenig med en <strong>av</strong> lederne i Menigheten og som døde <strong>av</strong><br />
hjerteinfarkt ute på gata. Det var <strong>Gud</strong> som hadde slått ham til<br />
jorden, fordi han gjorde opprør mot Herrens salvede!<br />
At hardkjøret fra Menighetens ledere kanskje kunne være en<br />
medvirkende årsak ble for <strong>av</strong>anserte refleksjoner. Moralen i<br />
denne historien er at dersom du ikke er lydig og innordner deg,<br />
er det fare for at det skjer noe forferdelig galt med deg. De<br />
virkemidler som benyttes må kunne betegnes som psykisk<br />
terror, under dekke <strong>av</strong> at det er advarsler som skal «redde» deg<br />
fra DEN STORE ULYKKEN.<br />
Jeg har erfart at skremselspropaganda er noe som sitter lenge<br />
i kroppen. I mange år gikk jeg og var forberedt på at selveste<br />
Nemesis en dag ville oppsøke min lille familie. Kanskje barna<br />
våre ville pådra seg atferdsvansker? Kanskje familieøkonomien<br />
ville h<strong>av</strong>arere? Kanskje ble jeg rammet <strong>av</strong> sykdom? Nå har 30<br />
år gått uten at DEN STORE ULYKKEN har kommet, derfor har jeg<br />
sluttet å vente. n Men helt sikker er jeg fortsatt ikke! Med tiden<br />
har jeg faktisk erfart at perioder med anfektelser, angst og<br />
redsel er det normale når man velger å forlate Smiths Venner.<br />
Som et eksempel kan jeg nevne at jeg vinteren 1987 møtte en<br />
forhenværende Smithevenn på Evenes lufth<strong>av</strong>n. Han er<br />
betydelig eldre enn jeg og hadde forlatt Menigheten minst ti år<br />
tidligere. Vi ble enige om å spise middag sammen om kvelden,<br />
50
og vi hadde noen fine timer hvor vi snakket sammen om<br />
gamledager.<br />
Før vi skiltes for kvelden, spurte han meg hvorfor jeg hadde<br />
forlatt Menigheten. Jeg fortalte da om Bratlies maktovergrep og<br />
hvilke uutslettelige inntrykk de hadde gjort på meg. Jeg<br />
forklarte at dette var en <strong>av</strong> hovedårsakene til min grunnleggende<br />
mistillit til Menigheten som samfunn. På grunn <strong>av</strong><br />
denne enkle, men åpne forklaring ble han synlig nevøs og<br />
spurte meg hvordan jeg torde å omtale Bratlie på denne måten.<br />
Jeg sa da at dette ikke var omtale, men at jeg kun refererte hans<br />
handlinger. I den grad dette var fælt, måtte det vel være Bratlies<br />
handlinger som var fæle, ikke det at jeg våget å beskrive dem.<br />
Tydelig sjokkert over mitt «overmot» gikk han til sengs. I<br />
frokostsalen neste morgen, fortalte han at han hadde hatt en<br />
svært urolig natt, på grunn <strong>av</strong> at han hadde lyttet til min fortelling.<br />
Det snakkes og skrives i Smiths Venner om Å FÅ DEL I<br />
GUDDOMMELIG NATUR, hvilket lyder som internalisert lærdom,<br />
varig forandring, normer som er blitt ens egen eiendom etc. Jeg<br />
har forundret meg mange ganger over hvor lite som viste seg<br />
å være internalisert da jeg forlot dette <strong>av</strong>grensede samfunnet.<br />
Jeg sto nesten ribbet tilbake når det gjaldt normer og<br />
verdigrunnlag.<br />
Det tok mange år før jeg hadde svar på de mer eksistensielle<br />
spørsmål som Hvem er jeg, Hvem er du og Hvem er jeg for deg?<br />
Forkynnelsen hadde ikke bidratt til en klargjøring <strong>av</strong> egne<br />
holdninger, eller et reflektert verdisyn. Det man ble utsatt for<br />
var ren indoktrinering, uten oppmuntring til refleksjon og egne<br />
vurderinger. ELDSTEBRØDRENE hadde allerede tenkt for deg, og<br />
det var nærmest som overmot å regne dersom man forsøkte å<br />
forstå noen <strong>av</strong> de dypere spørsmålene. Lytt til BRØDRENE, så<br />
skal det gå deg vel!<br />
51
Jeg har kommet til at det hele var en ren utvendig affære,<br />
uten dybde og personlig forankring. Det var talemåter.<br />
Refleksjonsløs forherligelse <strong>av</strong> forsamlingen. Persondyrkelse<br />
langt ut over hva som kan anses som sunt for sjel og sinn.<br />
Gjensyn etter elleve år<br />
Mitt første møte med Menigheten etter bruddet i 1971, var en<br />
frostklar vinterdag i 1982. Fredag 16. januar dette året ble far<br />
begr<strong>av</strong>et fra Koppang Kirkestue. Det gledet meg å se at så<br />
mange hadde funnet veien til Koppang for å vise far den siste<br />
ære, og til tross for min reservasjon overfor Sigurd Bratlie,<br />
gledet det meg å se at også han var til stede i det overfylte<br />
kapellet. Topplederen i Smiths Venner hadde <strong>av</strong>satt tid til far.<br />
Post mortem. Det rørte meg til tårer. Tross alt.<br />
Da seremonien startet og Bratlie tok ordet, dalte stemningen<br />
ganske raskt hos meg. For det første holdt han, helt uberørt, en<br />
hvilken-som-helst-tale som jeg nærmest kunne utenat. Når han<br />
begynte en setning, kunne jeg nesten fullføre den for ham. Selv<br />
om elleve år var gått siden sist, var talen den samme, både i stil<br />
og innhold. Her var intet nytt. Ikke en enste ny tanke, så langt<br />
jeg kunne oppfatte.<br />
For det andre hadde ikke talen noe med far å gjøre. Jeg følte<br />
at Sigurd Bratlie på en måte ble det egentlige midtpunktet i fars<br />
begr<strong>av</strong>else, mens <strong>av</strong>døde selv nærmest ble en statist på sin<br />
<strong>av</strong>skjedsdag. Topplederens briljering med bibelsitater gjorde<br />
meg vondt i denne situasjonen.<br />
Etter begr<strong>av</strong>elsen var det minnestund for alle på Koppang<br />
Samfunnshus. Der reiste den ene etter den andre seg for å si<br />
noen ord om «broder <strong>Velten</strong>» og hedre hans minne. Dette ble en<br />
ny nedtur for meg. Jeg opplevde talene og innleggene som<br />
velmente, men fullstendig ute <strong>av</strong> proporsjon. Opphopingen <strong>av</strong><br />
honnørord og lovprisninger var helt absurd. Bibelsitater og<br />
Smithevenn-floskler fløy gjennom lufta i en sammenhengende<br />
52
strøm i timevis. Talemåter og salvelsesfulle ytringer som ikke<br />
hadde noe med far å gjøre. Mange <strong>av</strong> talerne virket merkelig<br />
åndsfr<strong>av</strong>ærende. Det var som om de manglet kontakt både med<br />
seg selv og med tilhørerne.<br />
I virkeligheten var far til tider vrang å ha med å gjøre, og han<br />
hadde ikke noe stort religiøst talent. Han kunne kjede tilhørerne<br />
med sine lange, grublende taler. Jeg visste også at det var et<br />
anstrengt forhold mellom ham og Sigurd Bratlie og flere andre<br />
i Menigheten. Det som ble sagt for å hedre far var i stor grad<br />
misvisende omtale <strong>av</strong> religiøse kvaliteter. Det var direkte feil,<br />
mens det som virkelig var hans unike kvaliteter; rettskaffenhet,<br />
ærlighet og en rakrygget væremåte, ikke kom frem i det hele<br />
tatt. Hans tydelige holdninger til verdispørsmål, hans<br />
hjelpsomhet overfor andre, og det at han var en arbeidets<br />
hedersmann, fant man ikke rom for.<br />
Minnehøytideligheter i Smiths Venner er som møtene og<br />
øvrige samlinger, sjablonmessige taler hvor bibelske<br />
uttrykksformer n fullstendig løsrevet fra sin sammenheng n<br />
benyttes til å «løfte» stemningen i salen. Personen som taler blir<br />
borte i klisjeene, og man sitter igjen med en opplevelse <strong>av</strong> ikke<br />
å ha blitt noe bedre kjent verken med taleren eller den han<br />
eventuelt ønsket å hedre.<br />
For meg ble minnesamlingen en uvirkelig forestilling, og jeg<br />
ble etter hvert ganske utilpass. Den dissonans jeg følte i forhold<br />
til hele begr<strong>av</strong>elsesseremonien samlet seg til en knute i magen.<br />
Jeg følte meg uvel og valgte å forlate minnehøytideligheten<br />
lenge før den var slutt. Sorgtung, trist og skuffet dro jeg hjem til<br />
Oslo. I de årene som fulgte grublet jeg ofte over denne<br />
opplevelsen. I en disharmonisk sinnsstemning.<br />
Det neste gjensynet fant sted knappe ti år senere. I årene der<br />
imellom hadde jeg ikke hatt noen kontakt med Menigheten. Jeg<br />
hadde heller ingen kontakt med mine nære slektninger som<br />
hadde dette som sitt åndelige hjem. Den 18. september 1991 var<br />
53
det lille kapellet på Klemetsrud gr<strong>av</strong>lund utenfor Oslo overfylt<br />
<strong>av</strong> venner <strong>av</strong> min kjære bror Arne. Det var en stille, fortettet<br />
atmosfære <strong>av</strong> høytid og sorg. Arne ble bare 63 år.<br />
Rett før han døde hadde Arne skrevet et lite dikt til meg,<br />
som ble opptakten til en givende liten brevveksling i de siste<br />
ukene han levde. En brevveksling som jeg tror betydde mye for<br />
oss begge. Vi hadde vært nesten kontaktløse siden jeg forlot<br />
Menigheten 20 år tidligere, men nå tok han plutselig kontakt.<br />
Jeg satte stor pris på det, men hadde ingen anelse om hvorfor.<br />
Helt siden jeg hadde valgt annerledes enn han, var det et svært<br />
distansert forhold oss imellom. Men nå var det altså tid for<br />
kontakt og dialog. Men kontakten skulle bli kortvarig. Altfor<br />
kortvarig.<br />
Det blomstersmykkede kapellet på Klemtsrud, nærheten<br />
med mine kjære nevøer og nieser og gjensynet med venner jeg<br />
ikke hadde sett på 20 år, ble for meg en uvanlig høytidsstund.<br />
Det var en følelse <strong>av</strong> nærhet, kontakt, vennskap og fellesskap.<br />
Årene som var gått hadde ikke fjernet oss fra hverandre! Vi<br />
kjente hverandre fortsatt!<br />
Trygve Olsen forrettet, slik min <strong>av</strong>døde bror hadde ønsket.<br />
Det åndelige slektskapet dem imellom kunne tydelig merkes.<br />
Trygve Olsens tale for dagen var fylt <strong>av</strong> ærbødighet for <strong>av</strong>døde,<br />
respekt for livet, og håp for det hinsidige. Med varme og<br />
visdom nådde hans tale frem til mitt hjerte, og han skapte en fin<br />
ramme om denne høytidsstund.<br />
Dagen frisket opp mitt minne <strong>av</strong> han som en oppriktig og<br />
klok person, som bare interesserte seg for åndelige spørsmål og<br />
hadde lite sans for maktkamper og posisjoner. Det undret meg<br />
at Menigheten gjemmer bort personer med åpenbare åndelige<br />
kvaliteter, mens en del middelmådigheter gis stort spillerom.<br />
Avskjedsstunden er viktig. Å ta farvel med sine nærmeste på<br />
en skikkelig måte er vesentlig for å kunne <strong>av</strong>slutte et kapittel i<br />
livet og gå videre som et harmonisk og helt menneske. En<br />
54
verdig og god <strong>av</strong>skjed er både god terapi og sivilisert atferd.<br />
Den vare, fine stemningen <strong>av</strong> høytid og sorg, fikk en brå slutt<br />
ute på gr<strong>av</strong>lunden. En representant for ledelsen i Menigheten<br />
sto frem og ropte noen løse ord utover folkemengden, etterfulgt<br />
<strong>av</strong> en invitasjon til Ryenstubben 2. Oppskriften lot til å være at<br />
sterkt stemmevolum er synonymt med å være en sterk leder. I<br />
samfunnet for øvrig er det stort sett en akseptert oppfatning at<br />
innholdet i det man sier er viktigere enn formen.<br />
Minnesamværet i Menighetens lokale i Ryenstubben 2 ble en<br />
ny overraskelse for meg. Det var mindre enn halvfull sal og<br />
mange <strong>av</strong> dem jeg hadde forventet å se, var ikke til stede. De<br />
hadde åpenbart viktigere gjøremål enn å ta farvel med Arne,<br />
som hadde tilbrakt hele sitt liv i Menigheten og vært en meget<br />
aktiv person både i tale, dikt og sang. Jeg forundret meg også<br />
over stemningen i lokalet, som jeg opplevde som matt og tung.<br />
At det kanskje var noe alvorlig galt her, var ikke en klar tanke<br />
jeg hadde i hodet der og da. Jeg stusset bare over den<br />
stemningen jeg fornemmet.<br />
Det jeg ikke hadde noen anelse om, var at hele forsamlingen<br />
var i ferd med å bli revet i stykker <strong>av</strong> indre stridigheter. Siden<br />
jeg var en fremmed, fikk jeg ikke høre noe om hva som egentlig<br />
foregikk.<br />
55
DEL 2: HISTORIEN
Smith og hans venner<br />
«Kampen om retten til å definere fortiden<br />
har bare så vidt begynt.»<br />
Thomas Hylland Eriksen
Isin bok Kampen om fortiden - et essay om myter identitet og<br />
politikk skriver professor i sosialantropologi, Thomas<br />
Hylland Eriksen:<br />
Fortiden er utydelig og mangetydig. Den blir beskrevet på<br />
selektive og subjektive måter. Historikeren er som det<br />
nordafrikanske muldyret som ustanselig snakket om sin<br />
morbror, hesten, men som aldri nevnte sin far, eselet.<br />
Det betyr ikke at historiefortellinger er løgnaktige, men at de<br />
er spesifikke, moralske, velorganiserte tolkninger <strong>av</strong><br />
hendelsesforløp som rent faktisk har vært mangeslungne,<br />
amoralske og kaotiske.<br />
Det finnes selvfølgelig ikke «objektive» fortellinger om<br />
fortiden. Og profesjonelle historikere forteller oss historier,<br />
altså narrativer med en klar dramaturgisk struktur som gjør<br />
fortiden begripelig innenfor nåtidens forståelsesform.<br />
Nåværende ledere i Smiths Venner har engasjert journalisten<br />
Kjell Arne Bratli til å skrive Menighetens historie. Man får<br />
uvegerlig det inntrykk at han ensidig formidler de bilder som<br />
lederne gjerne vil se. Med dette mener jeg ikke at hans (og<br />
ledernes) historier er løgnaktige. Men de er svært selektive.<br />
60
Utsnittet er så smalt at det ikke er egnet til å gi en bred<br />
forståelse <strong>av</strong> fortiden.<br />
Det som er bra i Menigheten er beskrevet, besunget og<br />
lovprist i en grad jeg synes er tilstrekkelig. Jeg har lite nytt å<br />
tilføye på området, men bildet kan kanskje kompletteres<br />
gjennom å presentere hendelser og personer sett fra et annet<br />
ståsted. Vesentlige fasetter og viktig lærdom kan gå tapt for<br />
ettertiden dersom «seierherrene» får enerett på å skrive<br />
historien.<br />
Begynnelsen<br />
Jeg er noe beskjemmet over at jeg aldri har stilt spørsmål ved<br />
n<strong>av</strong>net Smiths Venner. Det skulle en amerikaner til for å undre<br />
seg over at en norsk forsamling skulle ha et så unorsk n<strong>av</strong>n som<br />
Smith. Det burde jo vært Smed, eventuelt Smedgarden,<br />
Smedstua, Smedbakken, Smedås eller liknende. Ifølge den<br />
amerikanske religionsforskeren Lowell Streiker er forklaringen<br />
at <strong>Johan</strong> Oscar Smiths foreldre planla å emigrere til New<br />
Zealand og derfor valgte et n<strong>av</strong>n de mente ville passe i det som<br />
skulle bli det nye hjemlandet. Men i stedet for emigrasjon til<br />
New Zealand ble det flytting til Sørlandet, og dermed ble <strong>Johan</strong><br />
Oscar Kristiansen fra Fredrikstad til den engelsk-klingende<br />
Smith fra Kristiansand. Uten at det var noen smed med i bildet.<br />
<strong>Johan</strong> O. Smith (1871-1943) hadde sin bakgrunn i Metodistkirken,<br />
hvor både hans foreldre og besteforeldre var aktive<br />
medlemmer. Sammen med en jevnaldrende kollega hadde han<br />
som 26-åring en sterk religiøs opplevelse etter et besøk i<br />
Metodistkirken. Den religiøse opplevelsen ble ytterligere<br />
forsterket under en ensom hundevakt om bord i marinefartøyet<br />
monitoren Thor. Dette var natt til 17. mai 1898 og i<br />
Brønnsøysundregistrene er dette oppgitt som etableringsdato<br />
for DEN KRISTELIGE MENIGHET, som er det offisielle n<strong>av</strong>net.<br />
61
Metodistkirkens beskrivelse <strong>av</strong> egen opprinnelse er svært lik<br />
den historien som Smith forteller om sin menighets tilblivelse.<br />
Metodistkirkens grunnleggere var brødrene John og Charles<br />
Wesley som på 1730-tallet samlet en gruppe på 15 unge menn<br />
rundt seg i Oxford i England. Dette var alvorlige og målrettede<br />
unge menn, som snart ble kalt for «Den hellige klubben» eller<br />
«Metodistene» fordi de var så bevisste og metodiske i sin form.<br />
«Men til tross for sin oppriktighet, hadde de ikke frelsesvisshet<br />
og de opplevde ikke et seirende kristenliv» heter det i<br />
Metodistenes egen historieskriving. «Nyttårsaften 1739 ble et<br />
vendepunkt i livene deres og startpunktet til en landsomfattende<br />
vekkelse. De var i bønn til <strong>Gud</strong>, og ved tretiden om<br />
natten falt <strong>Gud</strong>s kraft over alle som var samlet, og de merket at<br />
<strong>Gud</strong> var nær dem. Noen jublet og andre falt om under <strong>Gud</strong>s<br />
kraft.»<br />
<strong>Johan</strong> O. Smiths beskrivelse <strong>av</strong> starten på sin egen kristne<br />
løpebane er ganske lik historien til John Wesley. Det er bare 160<br />
års forskyvning i tid. I et brev til broren Aksel skriver han i 1905<br />
«Jeg for min del fikk fred med <strong>Gud</strong> den 17. mai 1898. Jeg hadde<br />
det godt, men jeg visste ikke om at jeg manglet den forjettede<br />
Hellig-Ånd. Den var ikke falt på meg. Ånden fikk jeg først 2½<br />
år senere. Først med den ble skriftene levende, så det ble med<br />
meg som med de to Emmausvandrere. Hjertet brente i meg når<br />
<strong>Gud</strong>s Ånd utla skriftene for meg.» Noe senere fortsetter han på<br />
det samme temaet, og forteller at <strong>Gud</strong> i sin nåde har gitt ham<br />
innsikt i Kristi hemmeligheter.<br />
John Wesley henvendte seg spesielt til dem som var fattige<br />
og som hadde en ringe posisjon i denne verden. Hele virksomheten<br />
var lagt opp med henblikk på at det ikke skulle handle<br />
om penger, men om sjelens frelse. John Wesley, drivkraften i<br />
virksomheten, var 35 år da de startet, og da han døde i en alder<br />
<strong>av</strong> 87 år, talte virksomheten 120 000 medlemmer og over 500<br />
predikanter i Storbritannia og USA.<br />
62
Denne bevegelsen kom til Norge ved Ole Peter Petersen,<br />
som på midten <strong>av</strong> 1800-tallet reiste rundt og vitnet om sin tro.<br />
Siden fikk han biskopstatus og etablerte den første norske<br />
medodistkirke i Sarpsborg i 1853. Det var i dette miljøet de<br />
hadde sin tilhørighet, familien Kristiansen i Fredrikstad som<br />
siden ble til familien Smith i Kristiansand.<br />
Av <strong>Johan</strong> O. Smiths etterlatte brev fremgår det at hans bror<br />
Aksel Smith omvendte seg og ble en kristen i 1905. De to<br />
brødrene brevvekslet ivrig med hverandre gjennom de 14 år de<br />
drev religiøs virksomhet sammen. Et unntak er et par måneder<br />
tidlig i 1909, hvor det åpenbart er en konflikt mellom de to<br />
brødrene. J.O.S skriver at «det er ting som har besmittet<br />
Menigheten», hvilket fører til at Aksel bryter korrespondansen<br />
for en tid. Dette «noe» kan være pinsbevegelsens grunnlegger,<br />
som hans yngre bror hadde et samarbeid med. Dette skal vi<br />
komme tilbake til senere.<br />
Som underoffiser i marinen var <strong>Johan</strong> O. Smith bosatt ved<br />
marinens hovedbase i Horten, og hans første «venn», bortsett<br />
fra broren, var hans kollega, marineoffiser Theodor Ellefsen.<br />
Disse to utgjorde de første parhestene i det som skulle bli<br />
Smiths Venner. Fra sin tjeneste i marinen gikk de i land og<br />
knyttet spredte kontakter langs hele vår langstrakte kyst, fra<br />
Oslofjorden i sør, til Mehamn i nord. Det var dette spredte<br />
kontaktnett i forskjellige kristne miljøer rundt omkring som<br />
etter hvert ble omtalt som Smiths Venner. Opprinnelig var det<br />
ikke en ny forsamling, men et nettverk.<br />
Ved ett <strong>av</strong> disse besøkene i Mehamn i 1912 ble Theodor<br />
Ellefsen kjent med Hilda Broks som siden ble en legende i Oslo-<br />
Menigheten. Hun bodde sammen med sin mor og stefaren,<br />
Bernhard Jensen (1886-1952) som var på alder med Hilda.<br />
Trettifire år senere og i et nytt ekteskap, ble Bernhard Jensen<br />
min kones adoptivfar. Denne kompliserte serie <strong>av</strong> hendelser har<br />
ført til at rikholdige arkiver fra Menighetens begynnelse er blitt<br />
våre. Dette er viktig kildemateriale til denne boken.<br />
63
Et tilfeldig møte i om bord på kanonbåten «Sleipner» i 1908<br />
fikk en <strong>av</strong>gjørende betydning for Menighetens fremtid og<br />
utvikling. Uten dette møtet hadde det ikke blitt noen<br />
forsamling, og heller ikke mange venner <strong>av</strong> Smith. Her traff<br />
Smith den 20 år gamle kadetten Elias Aslaksen, og det oppsto<br />
raskt en spesiell kontakt dem imellom. Den kontakten skulle<br />
komme til å prege både dem selv og mange andre livet ut.<br />
Elias Aslaksen var en uvanlig kvikk og beg<strong>av</strong>et ung mann,<br />
og med sin karisma og sine sterke holdninger ble han snart en<br />
nær venn <strong>av</strong> Smith. De utfylte hverandre, Smith var den<br />
aggressive, og til tider selvhøytidelige krigeren, mens Aslaksen<br />
var den skarpsindige retorikeren og demagogen. n Den<br />
usaklige, men henrivende agitator. Til tross for fremragende<br />
eksamensresultater fra krigsskolen, valgte han å oppgi sin<br />
militære karriere nærmest før den var begynt. Han gikk ut <strong>av</strong><br />
Krigsskolen som bestemann i sitt kull i mai 1909, og allerede<br />
den 7. desember 1910 leverte han inn sin <strong>av</strong>skjedsansøkning.<br />
Fra nå <strong>av</strong> skulle han bruke all sin tid og all sin kraft på<br />
forkynnelse og menighetsarbeid.<br />
Som heltidspredikant fikk han en mulighet til å drive<br />
forkynnelse og pleie kontaktnettet langt bedre enn noen annen.<br />
Han brødfødde seg selv og familien på tilfeldige småjobber,<br />
handel med brukte frimerker, salgsinntekter fra små hefter han<br />
forfattet og, ikke minst, g<strong>av</strong>er fra en etter hvert tallrik<br />
beundrerskare. Min opplevelse er at Aslaksen med sin<br />
personlighet faktisk preget Smiths Venner mer enn gründeren<br />
selv, og han var elsket og beundret <strong>av</strong> nær sagt alle, Smith<br />
inklusive. Smith <strong>av</strong>slutter et brev til Aslaksen med ordene:<br />
«Kjærlig hilsen fra din i mange henseende store beundrer<br />
J.O.Smith.» Dette var sterke ord fra en mann som fremfor noe<br />
kunne beskrives som en kritiker. I et brev til sin bror skriver<br />
han: «Broder Aslaksen er <strong>av</strong> <strong>Gud</strong> benådet med en særegen evne<br />
til å tale <strong>Gud</strong>s ord, så alle får en tilstoppet munn og må høre.»<br />
64
Pinsebevegelsens tilblivelse<br />
<strong>Johan</strong> Oscar Smiths ni år yngre bror, Aksel, var utdannet<br />
tannlege, hvilket i tråd med tidens tradisjon nærmest ble en del<br />
<strong>av</strong> n<strong>av</strong>net. Også i egenskap <strong>av</strong> religiøs forkynner gikk han<br />
under n<strong>av</strong>net Tannlege Smith. Også han hadde Metodistkirken<br />
i Kristiansand som sitt åndelige hjem. Her var hans spede start<br />
som forkynner, og etter et kort opphold i Mjøndalen, flyttet han<br />
til Oslo hvor han snart stiftet bekjentskap med den ferske<br />
«pinsebevegelsen» som nylig var kommet til Norge.<br />
Thomas Ball Barratt (1862-1940) hadde vært en fremstående<br />
prest i Metodistkirken fra 1889 og var en sentral person i deres<br />
byggeprosjekt; ny metodistkirke i St. Ol<strong>av</strong>s gate 23 i Oslo.<br />
Bygget ble vesentlig dyrere enn beregnet («intet nytt under<br />
solen» sa Predikeren), og rundt 1907 dro Barratt til Amerika for<br />
å søke støtte til byggeprosjektet i norske innvandrermiljøer<br />
«over there». I Minneapolis kom han i kontakt med The<br />
Pentecostles. Denne karismatiske vekkelsen som var en utløper<br />
fra metodistenes «Holiness Movement», oppsto på Azusa Street<br />
i Los Angeles i 1906 og gikk som en løpeild gjennom hele USA.<br />
Metodistpresten Barratt ble revet med <strong>av</strong> denne vekkelsen<br />
og da han vendte hjem, ville han gjerne spre dette glade<br />
budskap. Dermed var hans periode som metodistprest<br />
<strong>av</strong>sluttet. Byggeprosjektet i St. Ol<strong>av</strong>s gate måtte selges, og<br />
bygningen ble siden fullført som Idrettens Hus, med<br />
umiskjennelig preg <strong>av</strong> å være et kirkebygg, med spir og vakre,<br />
buede vinduer. Det var nettopp i dette lokalet Elias Aslaksen<br />
holdt sine møter i perioden fra 1927 til midten <strong>av</strong> 1960-tallet.<br />
Vel tilbake i Norge startet Barratt egne møter, hovedsakelig<br />
for bekjente fra metodistmiljøet. Det oppsto ganske snart en god<br />
kontakt mellom Aksel Smith og Barratt, som hadde sans for den<br />
unge Smiths synspunkter og retoriske evner. Barratt trakk ofte<br />
fulle hus i Oslos største forsamlingslokale, Calmeyergatens<br />
Misjonshus, og som gjestetaler på disse møtene fikk Aksel<br />
66
Smith god respons, både fra tilhørerne og fra Barratt selv. Så<br />
god respons at Barratt mente de burde innlede et varig<br />
samarbeid. Dette var J.O.S lite fornøyd med. Den 10. januar<br />
1909 skriver han i et brev til broren:<br />
«Men det er ting som har besmittet Menigheten og som nå<br />
<strong>Gud</strong> ved sin dom vil rense bort.» (Smiths Brever, side165). Den<br />
10. februar 1910 fortsetter han: «Hva deg selv angår, så vil all<br />
denne tale fra prekestolen ødelegge deg, så du mister de indre<br />
fine tråder; for du kan ikke stå der som en som ikke sto der, og<br />
når du ikke kan det, så må Åndens linjer bli brutt, og du vil ta<br />
skade <strong>av</strong> den ære det medfører å stå for folkets åsyn.»<br />
Tre uker senere fortsetter han: «Ditt stykke i ‘Misjonæren’<br />
har jeg lest, likeså Barratts reiseskildring i ‘Korsets Seier’. Det<br />
ser ut som reiseskildringer er den kost som setter ryggrad i<br />
nåtidens kristne. Det er kanskje <strong>av</strong> den grunn de gir etter for<br />
ethvert vindpust. Det finnes ennå ikke en mann, ei heller en<br />
kvinne, som med virkelig omhu griper inn i menighetslivets<br />
dybder, kanskje fordi det ikke finnes individer med et virkelig<br />
indre liv.»<br />
Aksel Smith reduserte etter hvert sitt engasjement som taler,<br />
og gikk mer over til bibeltimer og samtalegrupper. Til en <strong>av</strong><br />
disse bibeltimene i 1910 kom den pur unge Thorleif Hansen,<br />
som etter hvert skulle bli hans nærmeste åndsfrende i<br />
Kristiania. Kort tid etter dette kom det til et brudd mellom<br />
Barratt og Tannlege Aksel Smith. Men kontakten med Thorleif<br />
Hansen ble holdt ved like og bibeltimene ble forflyttet til<br />
Thorleif Hansens barndomshjem i Rostedsgate, i bydelen som<br />
den gang het Bergfjerdingen. Her vokste det etter hvert opp et<br />
miljø <strong>av</strong> aktive, alvorlige unge menn og kvinner som fylte hele<br />
livet sitt med å lese og fortolke Bibelen. Dette ble deres<br />
virkelighet, mens det som skjedde på de øvrige arenaer i livet<br />
var uten interesse. De snakket nesten ikke om annet enn <strong>Gud</strong>s<br />
ord og <strong>Gud</strong>s arbeid blant menneskene.<br />
67
Det var dette miljøet i Kristiania som utviklet seg til Smiths<br />
Venners åndelige kraftsentrum. Aksel Smith drev sin tannlegepraksis<br />
i Universitetsgata 11 frem til 1914, mens husmøtene<br />
stort sett var hos «Søstrene i Rostedsgate». Dette var fortsatt et<br />
begrep da jeg kom til Oslo i 1962. Det var mange som mintes<br />
med glede hvordan det var i den spede start nærmere 50 år<br />
tidligere. I dette miljøet var det både poetiske og musikalske<br />
beg<strong>av</strong>elser, og sangboken «Herrens Veier»s første-utg<strong>av</strong>e fra<br />
1914 besto hovedsakelig <strong>av</strong> sanger som var forfattet <strong>av</strong> disse<br />
unge talentene, Thorleif Hansen, Olga Olsen, Hilda Broks og<br />
Ole Skiaker.<br />
Det var en utstrakt korrespondanse medlemmene imellom,<br />
som i form og innhold nærmest var å betrakte som skriftlige<br />
prekener. I mine samlinger har jeg noen brev som den 21 år<br />
gamle Thorleif Hansen skrev til den jevnaldrende Hilda Broks<br />
i 1913. Brevene inneholder ikke noen som helst konkret<br />
informasjon. Det er bare refleksjoner over egen selvutvikling,<br />
helliggjørelse og <strong>Gud</strong>s vilje. Et brev han sender ett år senere fra<br />
Rendalen nevner ikke engang noe om hvilket ærend han har i<br />
bygda:<br />
Men nu siger skriften glæd eder i Herren, men hvorfor? Jo<br />
siger den, thi det er eders styrke. Altsaa, jeg skal glædes saa<br />
meget som jeg behøver forat være stærk, til al god gjerning,<br />
men intet fraadseri i glæden, thi da blir jeg fattig. Ingen kan<br />
leve <strong>av</strong> min glæde, men <strong>av</strong> min retfærdighet og miskund og<br />
godhet kan mange hjælpes og styrkes.<br />
Dette er altså utveksling <strong>av</strong> ungdommelige hilsener mellom 23-<br />
24-åringer som tilhører det miljøet som etter hvert skulle bli<br />
kjent som Smiths Venner.<br />
Alle disse unge menneskene var preget <strong>av</strong> noe i nærheten <strong>av</strong><br />
en religiøs besettelse, og de hadde alle svak helse. Aksel Smith<br />
søkte forgjeves helbred ved Voksenåsen sanatorium og ønsket<br />
68
seg etter hvert bort fra storbyens støv og larm, til mer landlige<br />
omgivelser. Da gården hvor han drev sin tannlegepraksis,<br />
Universitetsgaten 11, skulle rives for å gi plass til Hotell S<strong>av</strong>oy,<br />
valgte han å flytte til Drøbak. Der bygget han opp et nytt miljø<br />
<strong>av</strong> unge mennesker som utviklet den samme altoppslukende<br />
interesse for skriftlesning og -fortolkning.<br />
Den friske sjøluften i Drøbak ga ingen varig bedring for<br />
Aksel Smith. Han døde på sotteseng den 18. januar 1919, 38 år<br />
gammel. Brorens nekrolog i bladet «Skjulte Skatter» med den<br />
utførlige skildringen fra hans dødsleie er <strong>av</strong> kunstnerisk format.<br />
Det minner om Edward Munchs Døden i Sykeværelset, men mens<br />
angsten rir gjestene i Munchs bilde, gir den døende Aksel Smith<br />
både trøst og myndige formaninger til de besøkende i sitt<br />
sykeværelse:<br />
Hans øyne er halvt tillukket og halvt brustne <strong>av</strong> den<br />
ustanselige søvnløshet, ansiktstrekkene er markerte og røsten<br />
svak. I denne trykkende sorg ber han en søster spille på<br />
pianoet; «Trindt omkring Jerusalem er der høie bjerge». En<br />
uomvendt kvinne ligger i dette øieblik på kne ved hans leie og<br />
søker frelse i Jesus Kristus, og vennene gråt. Han bad lille<br />
Ingrid om at synge «Barnet hviler ved faderens barm, baaret<br />
<strong>av</strong> ham hver stund».<br />
Gjennom brorens nekrolog ble han kanonisert allerede i 1919.<br />
I begr<strong>av</strong>elsen som skjedde fra hans eget hjem, talte broren<br />
<strong>Johan</strong> O. og <strong>av</strong>dødes nærmeste venn Thorleif Hansen, mens<br />
Elias Aslaksen holdt en lengre tale ved gr<strong>av</strong>en. Det ble sagt at<br />
Thorleif Hansen fikk frost i seg der ute på gr<strong>av</strong>lunden denne<br />
kalde januardagen. I det etterfølgende minnesamværet ble han<br />
sittende helt inntil ovnen, hvor han svettet kraftig. Dette ble sett<br />
på som årsaken til at han pådro seg en kraftig dobbeltsidig<br />
lungebetennelse, som han døde <strong>av</strong> et halvår senere, den 28. juli<br />
1919. Bare to-tre år tidligere var Ole Skiaker og Olga Olsen gått<br />
69
ort, og ett år senere, den 12. august 1920 døde Hilda Broks <strong>av</strong><br />
tuberkulose.<br />
I løpet <strong>av</strong> tre-fire år døde alle de unge menneskene som<br />
hadde utgjort Kristiania-Menighetens grunnstamme. Det ble<br />
Thorleif Hansens jevnaldrende, Edwin Bekkevold (1893-1970)<br />
som overtok som leder i Kristiania-menigheten, 27 år gammel.<br />
Det oppsto et åndelig vakuum etter alle disse tragiske<br />
dødsfallene. Dette ble fylt <strong>av</strong> han som var blitt Smiths høyre<br />
hånd; Elias Aslaksen som var bosatt på Hønefoss. Aslaksen<br />
begynte å delta fast på midtuke-møtene i Kristiania, og denne<br />
praksis holdt han fortsatt i hevd da jeg kom til Oslo som ung<br />
gutt på begynnelsen <strong>av</strong> 1960-tallet.<br />
Etter Aksel Smiths bortgang var det en kvinne som ble det<br />
sentrale samlingspunktet for mange i Drøbak-menigheten,<br />
Anna Kjærnet. En kunnskapsrik og karismatisk kvinne som<br />
førte seg med verdighet, og som i utstrakt grad førte videre den<br />
etablerte tradisjonen med bibeltimer.<br />
Aksel Smiths enke valgte derimot ganske snart å forlate<br />
forsamlingen til fordel for Omstreifermisjonen. Dette var en<br />
gruppe som, fra et kristens ståsted, deltok i den pågående<br />
intergrasjonspolitikken overfor taterne. De skulle kristnes,<br />
siviliseres og bli fastboende. Omstreifermisjonen påtok seg<br />
kristningen, og samfunnsapparatet tok seg <strong>av</strong> «siviliseringen».<br />
I dette miljøet tilbrakte Aksel Smiths enke størstedelen <strong>av</strong> sitt<br />
liv. Først på sine siste år gjenopptok hun kontakten med Smiths<br />
Venner. Jeg har et vagt minne <strong>av</strong> at hun fra tid til annen dukket<br />
opp på Aslaksens møter i Idrettens Hus tidlig på 1960-tallet.<br />
Ideologi og lære<br />
I dette kapittelet vil jeg gå litt inn på teologiske spørsmål. Den<br />
som er ukjent med slike temaer, vil kanskje finne dette<br />
vanskelig tilgjengelig, mens en som er belest og bevandret<br />
innen området kanskje vil se det som forenklet og overfladisk.<br />
70
Dersom du ikke ønsker å fordype deg i temaet, kan du gå rett<br />
til siste <strong>av</strong>snitt i kapittelet.<br />
Helt fra første begynnelse, var miljøet preget <strong>av</strong> sterk negativ<br />
omtale <strong>av</strong> andre kristne samfunn. Det oppsto nærmest som et<br />
slags protestparti, hvor harselering med andre forsam-linger og<br />
andre predikanter utgjorde en like viktig del <strong>av</strong> oppbyggelsen<br />
som bibellesning og bibelfortolkning. Jeg har kommet til at det<br />
unikt nye Smiths Venner brakte inn i det kristne miljø i Norge,<br />
var en ekstremt negativ holdning til alle andre kristne miljøer.<br />
Ved gjennomlesning <strong>av</strong> de første årganger <strong>av</strong> Menighetens<br />
medlemsblad, Skjulte Skatte, (som var det opprinnelige n<strong>av</strong>net)<br />
er det påfallende hvor mye plass som er viet Satan, BRØDRENES<br />
fullkommenhet, og andre kristnes utilstrekkelighet. For<br />
eksempel følgende «tankekorn»i februar-nummeret 1913<br />
(årgang 2):<br />
Naar Satan kommer, under n<strong>av</strong>n <strong>av</strong> fredsfyrste, klager han over for<br />
liten toleranse og indleder underhandling om allianse.<br />
Så langt jeg vet, var det kun Barratt som hadde ytret noe ønske<br />
om et nærmere samarbeid. Det er derfor grunn til å tro at dette<br />
er en konkret hilsen til Aksel Smiths forhenværende venn. Det<br />
kan følge harde ord med h<strong>av</strong>arerte fusjonsforhandlinger.<br />
Gjennom en årrekke drev Barratt sin virksomhet som pinsepredikant<br />
uten noen fast menighetsstruktur. Strukturen kom på<br />
plass først i 1917, sammen med planene om å bygge eget lokale<br />
i St.Ol<strong>av</strong>s gate 24. Tvers over gaten for han ufullendte prosjekt,<br />
Metodistkirke i St.Ol<strong>av</strong>s gt. 23. Det var selve lokalet som<br />
opprinnelig het Filadelfia, et n<strong>av</strong>n som henspilte på en <strong>av</strong> de<br />
første kristne menighetene som lå i oldtidsbyen Filadelfia. Også<br />
for dette fikk Barratt unngjelde. For det første var det å lage en<br />
organisert forsamling å anse som Djevelens verk. Det var å<br />
splitte <strong>Gud</strong>s utvalgte, fremfor å samle. Dessuten var det ifølge<br />
Elias Aslasksen usigelig dåraktig å kalle forsamlingen for<br />
Filadelfia. Det var som å snakke om Bergens-Menigheten i Oslo<br />
71
osv. Ja, så dumt kan man handle når man ikke er «i den rette<br />
ånd.» Og hva som var den rette ånd, var det bare Smith og hans<br />
venner som kunne bedømme.<br />
I 1930 kom det til en skikkelig ordkrig mellom Smiths<br />
Venner og pinsemenigheten Filadelfia. Inntil da hadde det bare<br />
vært småharselas, men nå ble det mer alvor. Nå begynte<br />
Aslaksen å skrive i «Skjulte Skatter» om Barratts<br />
utilstrekkelighet som åndelig leder. Barratt, på sin side,<br />
forsvarte seg som best han kunne i sitt eget menighetsblad<br />
«Korsets Seier» og henviste til sin kontakt med Aksel Smith for<br />
å understreke sine poenger.<br />
I åndelige spørsmål har Smiths Venner bidratt med forholdsvis<br />
lite nytt. Jeg har studert en del skrifter fra metodistmiljøet og fra<br />
den amerikanske Holiness-bevegelse på 1800-tallet, og likheten<br />
med Menighetens skrifter er slående. Internt i Menigheten leser<br />
de nesten ikke andres skrifter og tror derfor at deres lære er<br />
unik, og at alt er original tenkning fra <strong>Johan</strong> O. Smiths side. I<br />
virkeligheten er det stort sett resirkulerte ideer fra tre-fire<br />
forskjellige miljøer som man har satt sammen til noe man ser<br />
på som sitt eget. Ikke minst har de hentet mye fra gammel<br />
kalvinistisk tenkning.<br />
Det er to spørsmål som blir stadig tilbakevendende når de<br />
skal forklare forskjellen på egen lære og alle andres:<br />
• Var Jesus født som sant menneske, som ble til en <strong>Gud</strong><br />
ved «fullbyrdelsen» på Golgata, eller var han født som<br />
sann <strong>Gud</strong> og sant menneske og kom hit for å forløse og<br />
gjenopprette menneskeslektens forhold til <strong>Gud</strong>?<br />
• Er det mulig å leve et fullkomment liv, og slik «følge i<br />
Jesu fotspor», eller er vi så ufullkomne og svake som<br />
mennesker at vi trenger nåden og syndenes forlatelse<br />
hele livet igjennom?<br />
72
Svaret på disse to spørsmålene er det eneste Smiths Venner har<br />
copyright på. For øvrig er det stor likhet mellom Smiths Venner<br />
i en tidlig periode og metodistene 100 år tidligere. Og hvis vi<br />
fjerner retorikken (og den skjemmende selvtilfreds-heten) er det<br />
mer som likner enn det som er forskjellig mellom Smiths<br />
Venner og nær sagt alle puritanske kristne miljøer.<br />
Dissentermeningene kommer sterkest til uttrykk i Smiths<br />
Venners holdning til Jesus, og hva som var hans verk. De legger<br />
størst vekt på at han gikk foran og banet vei (var et forbilde) og<br />
vår oppg<strong>av</strong>e er å følge etter i samme fotspor, og leve et<br />
fullkomment, syndfritt liv. I Smiths Venner er frelse knyttet til<br />
egne prestasjoner, og nåde er fortolket som ekstra kraft til å<br />
prestere. I denne forbindelse siterer man gjerne 1.Tim. 3,16: «Og<br />
som enhver må bekjenne, stor er den gudsfryktens<br />
hemmelighet: Han som ble åpenbart i kjød, rettferdiggjort i ånd<br />
...» Menighetens grunnleggere hadde, som de eneste, fått<br />
innsikt i en <strong>av</strong> gudsfryktens største hemmeligheter. De som<br />
ikke var enig i deres fortolkning hadde ikke fått del<br />
hemmeligheten. Og koden<strong>av</strong>net på denne hemmeligheten ble<br />
«Kristus åpenbart i kjød.»<br />
Denne hemmeligheten er middelet som hindrer Smiths<br />
Venner å flyte sammen med andre kristne retninger eller<br />
samfunn. «Denne hemmelighet er stor, og han har skjult den for<br />
de vise og forstandige, men åpenbart den for de umyndige» er<br />
et flittig sitert skriftsted. Hemmeligheten er sentral både for<br />
selvforståelsen til Smiths Venner og for ledernes autoritet og<br />
antatte ufeilbarlighet. Det ingen andre har forstått, er at det er<br />
mulig «å følge i Hans fotspor» og få den samme utvikling som<br />
Han som <strong>av</strong>sluttet sitt livsløp som <strong>Gud</strong>. Vi kan «ha fullkommen<br />
seier over all bevisst synd», og trenger tilgivelse bare i forhold<br />
til det vi selv ikke er oppmerksom på. Såkalt «ubevisst synd».<br />
En nødvendig konsekvens <strong>av</strong> dette, er at Jesus måtte ha en<br />
like syndig natur som oss, ellers hadde det ikke vært noe stort<br />
73
at han ikke syndet. Dersom han hadde vært utstyrt med en<br />
annen natur enn oss, mener de at det ikke hadde vært særlig<br />
imponerende det han presterte. At han hadde de samme<br />
syndige tilbøyeligheter som folk flest, blir derfor en teologisk<br />
nødvendighet.<br />
Når det så snakkes om denne forlokkende utviklingen i retning<br />
<strong>av</strong> å bli lik Jesus, få del i guddommelig natur, er det først og<br />
fremst ELDSTEBRØDRENE man viser til. De har kommet svært<br />
langt i så henseende, og den jevne mann og kvinne bør kopiere<br />
deres bragder etter beste evne. Dette gir lederne en status og<br />
maktposisjon som er usunn, for å si det mildt. Jeg skal senere gi<br />
noen konkrete eksempler på at dette med en slik «likedannelse<br />
med Kristus», inneholder mye selvbedrag. Gjennom selv å<br />
definere hva som anses som «synd», kan man nok opprettholde<br />
et slikt selvbilde, men det ser unektelig underlig ut utenfra.<br />
Dette forståelses- eller bekjennelsesspørsmålet er det mest<br />
sentrale punktet for å begripe Smiths Venners møter og deres<br />
holdninger til andre kristne samfunn. Lederne mener altså at de<br />
stort sett lever et fullkomment, syndfritt liv. De har kommet<br />
svært langt i «likedannelsen med Jesus». Dette lyder omtrent<br />
som «å være (nesten) på høyde med Jesus». I møte med<br />
nærmest ethvert fornuftig menneske i den kristne verden for<br />
øvrig, oppleves dette som en forvirret selvforståelse som mange<br />
føler seg forpliktet til å korrigere.<br />
Korreksjonen går gjerne på at man må innse at man som<br />
menneske alltid vil være utilstrekkelig og ha behov for både<br />
nåde, korrektiver og tilgivelse. Å male et bilde <strong>av</strong> seg selv som<br />
noe nær fullkommen, med all visdom og all innsikt i nærmest<br />
enhver situasjon i livet, er galskap. En psykiater ville trolig kalle<br />
det for omnipotens eller et patologisk selvbilde. nAllmakt eller<br />
sykelig selvbilde.<br />
Slik får Smiths Venners ledere noen høyst fornuftige<br />
korrektiver og påminnelser om behovet for ydmykhet og<br />
74
selverkjennelse. Disse korrektivene tolker de som et forsvar for<br />
egen ufullkommenhet hos dem som gir korrektivene, og et<br />
forsvar for å fortsette å synde. Ufortrødent og uanfektet.<br />
Denne feilslutningen tar lederne i Smiths Venner med seg<br />
inn i sine egne møter, hvor de i sine prekener forteller at DEN<br />
RELIGIØSE VERDEN ikke stiller kr<strong>av</strong> til seg selv, og ikke har noen<br />
ambisjoner om «å følge i Jesu fotspor». «Disse religiøse sier: vi<br />
har jo nåden, og dermed er det fritt frem for dem å boltre seg i<br />
synden», heter det i Smiths Venners retorikk.<br />
Gjennom denne tilsiktede misforståelsen <strong>av</strong> hva andre<br />
kristne ledere har forsøkt å si dem, maner de frem et<br />
fiendebilde som utgjør bærebjelken i selvforståelsen («Vi er <strong>Gud</strong>s<br />
utvalgte folk»), oppbyggelsen («Det er herlig å være i<br />
Menigheten») og maktstrukturen («Takk, gode <strong>Gud</strong> for<br />
BRØDRENE, Må <strong>Gud</strong> se i nåde til meg i min elendighet»).<br />
Sammen med tilgangen til Hemmeligheten utgjør dette selve<br />
fundamentet i forsamlingen.<br />
For å holde sakene på plass gis det sterke anbefalinger om<br />
ikke å besmitte sin ånd med lesestoff som ikke er produsert <strong>av</strong><br />
Menigheten selv. Aviser er OK, men hold deg unna Vårt Land.<br />
Satan er så listig, og det er stor fare for at du kan bli overlistet<br />
og falle i hans garn. Ikke vær så hovmodig at du etterprøver<br />
BRØDRENES forkynnelse. Gjennom disse sterke anbefalinger<br />
unngår de at det blir oppdaget at fiendebildet er rent oppspinn.<br />
Andre kristne samfunn («hele den religiøse verden» som det<br />
heter i deres språkbruk) tillegges meninger og holdninger de<br />
ikke har, og disse «sannhetene» danner fundamentet for hele<br />
bevegelsen. Og Smiths Venner er ifølge dem selv, de eneste som<br />
elsker sannheten. Alle andre elsker løgnen.<br />
Litt uhøytidelig kan vi si at forskjellen er at Smiths Venner ser<br />
på kristendommen som en sportsgren (det er dine prestasjoner<br />
som teller; best når det gjelder!), mens en utbredt kristelig<br />
75
etraktning er at den er en g<strong>av</strong>e (du får helt ufortjent del i et<br />
storverk).<br />
Åndelige røtter<br />
Det har alltid vært en forunderlig dualisme i denne<br />
forsamlingen. I tillegg til ideen om positiv selvutvikling,<br />
(helliggjørelse) som mange antar at kristendom handler om, ble<br />
negativ omtale <strong>av</strong> andre troende og andre trossamfunn en<br />
viktig del <strong>av</strong> oppbyggelsen helt fra den spede start. Det blir<br />
aldri skikkelig fart over møter og sammenkomster uten at man<br />
forteller noe om hvordan folk farer vill og føres vill <strong>av</strong> sin egen<br />
manglende evne til forstå, og ved Satans snedige arbeid blant<br />
<strong>Gud</strong>s folk. Et arbeid han gjerne utøver gjennom andre<br />
predikanter.<br />
At Smiths Venner selv kanskje farer vill på en rekke<br />
områder, er en helt uhørt tanke. Den som antyder noe slikt, vil<br />
bare bli møtt med hoderystende undring. Alle som påpeker feil<br />
eller reiser kritikk mot noe <strong>av</strong> det de gjør eller står for, tar feil.<br />
Enhver kritikk faller tilbake på den som kritiserer. Dersom man<br />
kritiserer noe i Smiths Venner, kompromitterer man seg selv.<br />
Da har man dokumentert hvor lite man selv forstår. Alternativt<br />
at man er en ondsinnet motstander <strong>av</strong> Menigheten og<br />
Sannheten. Man står i ledetog med ONDSKAPENS ÅNDEHÆR I<br />
HIMMELROMMET. Man elsker løgnen, mens Smiths Venner<br />
elsker Sannheten! Og det finnes ingen sannhet utenfor. Alle er<br />
villfarne får. Uten unntak.<br />
Holdningen kan minne om p<strong>av</strong>e Gregor VIIs berømte<br />
Dictatus Papae fra 1075:<br />
Det er p<strong>av</strong>ens ord [...] at den romerske kirke aldri har tatt feil,<br />
og at den ifølge Den hellige skrifts vitnesbyrd heller aldri i<br />
evighet vil ta feil ...<br />
76
Smiths Venner har ingen tradisjoner for å være opptatt <strong>av</strong> sine<br />
egne røtter i det kristne landskapet, eller sin egen rolle i<br />
historien. Båndene bakover til tidligere kristne bevegelser som<br />
metodistene, og for den saks skyld kalvinistene, har man fjernet<br />
med så stor flid at de fleste er helt ukjent med forsamlingens<br />
historie. Det blir nesten som Adam og Eva, som plutselig bare<br />
var der, uten historie, uten gener, uten kulturarv. Eller som<br />
Melkisedek som var den yppersteprest Abraham forholdt seg<br />
til.<br />
[Han var] uten far, uten mor, uten ættet<strong>av</strong>le, som verken har<br />
dagers begynnelse eller livs ende. (brevet til hebreerne kapittel<br />
7)<br />
Kort sagt: Han bare var der, helt plutselig, og hadde kommet<br />
for å bli. Og slik er det også med Smiths Venner. Plutselig var<br />
de bare der. At både rekrutteringsgrunnlaget og idégrunnlaget<br />
hovedsakelig skrev seg fra et par-tre andre kristne samfunn har<br />
man systematisk fjernet da historien skulle skrives.<br />
Den åndelige basisen for Smiths Venner er først og fremst<br />
Metodistene, som allerede er nevnt. «The American Holiness<br />
Movement» på midten <strong>av</strong> 1800-tallet var en revitalisering <strong>av</strong><br />
denne bevegelsen, drevet frem <strong>av</strong> en kvinne, Phoebe Palmer<br />
(1807-1874) som i 1837 begynte å organisere «Tirsdagsmøte til<br />
helliggjørelsens fremme» i New York. Her søkte man seg<br />
tilbake til grunnleggeren John Wesleys opprinnelige tanker om<br />
at det var mulig å leve et fullkomment liv uten bevisst synd, og<br />
det var Mrs. Palmer som lanserte uttrykket «Å bli døpt i Den<br />
Hellige Ånd» som mange tror er en original uttrykksform fra<br />
<strong>Johan</strong> O. Smiths side. Hun la også sterk vekt på at man skulle<br />
kle seg enkelt og <strong>av</strong>stå fra verdslige fornøyelser og gleder. Dette<br />
ble kleskoden og retningslinjene for alle puritanske miljøer,<br />
Smiths Venner inklusive.<br />
77
Den store vekkelsen i Wales i 1904, hvor over 100 000<br />
personer sluttet seg til, var også en utløper fra dette miljøet.<br />
Evan Roberts var drivkraften i denne bevegelsen, og den<br />
viktorianske overklassekvinnen Jessie Penn-Lewis (1861-1927)<br />
var forfatteren som formidlet tankene i skriftlig form. Etter<br />
forholdsvis få år syntes de at vekkelsen i Wales hadde fått<br />
mange uheldige utvekster, og Mrs. Penn-Lewis startet i 1909<br />
bladet «The Overcomer» som viet stor oppmerksomhet til<br />
«Satans arbeid blant <strong>Gud</strong>s folk». Hun hadde en omfattende<br />
litterær produksjon, og i hennes bøker finner vi de fleste <strong>av</strong><br />
Smiths Venners f<strong>av</strong>orittuttrykk, så som «å være korsfestet med<br />
Kristus», «et fullkomment, seirende kristenliv», «åndelig<br />
krigføring» og «hvile i <strong>Gud</strong>».<br />
Aksel Smith skaffet frem flere bøker hun hadde forfattet om<br />
temaet, og det ser ut til at Elias Aslaksen traff henne personlig<br />
da hun besøkte Skandin<strong>av</strong>ia i 1911. Ut over <strong>Johan</strong> O. Smiths<br />
entusiastiske ønske om at Aslaksen skulle overbringe henne en<br />
hilsen, er det ingen kommentarer om dette møtet, hvilket kan<br />
tyde på at det ikke ga det forventede resultat.<br />
Mange <strong>av</strong> hennes bøker er tilgjengelig fra flere forlag, og<br />
disse dokumenterer at hun har vært en <strong>av</strong> de viktigste<br />
inspirasjonskildene for Smiths Venner i tidlige år. Frem til<br />
midten <strong>av</strong> 1920-tallet ble det publisert en del artikler <strong>av</strong> henne<br />
i medlemsbladet Skjulte Skatter.<br />
Når de har hentet så mye fra henne, er det påfallende at ikke<br />
hun gis noen kreditt for det hun har bidratt med til deres<br />
åndelige plattform.<br />
Den andre viktige inspirasjonskilden for Smiths Venner var<br />
den lille boken Bønnen <strong>av</strong> Madame Guion, som ble skrevet<br />
tidlig på 1700-tallet. Aksel Smith fikk den oversatt og utga den<br />
på Skjulte Skatters forlag i mars 1912. Dette ble Menighetens<br />
første utgivelse, ved siden <strong>av</strong> medlemsbladet Skjulte Skatter.<br />
78
Jeanne Marie Bouvier De la Motte Guion (1648-1717) var en<br />
underlig mystiker, med tilhørighet i den romersk-katolske<br />
kirke, hvor hun var en omstridt person. I sin selvbiografi<br />
forteller hun at hun som barn ønsket å gå i kloster, men ble<br />
nektet det <strong>av</strong> sine foreldre. I en alder <strong>av</strong> 15 år ble hun<br />
tvangsgiftet med en velstående mann på 37 år. Svigermoren var<br />
en heks som plaget henne sent og tidlig, uten at mannen grep<br />
inn og stoppet overgrepene. Dette førte til et desperat behov for<br />
å flykte, og hun fant fluktruten innover i sitt eget sinn. Her laget<br />
hun sin egen fantasiverden med en dyp, nesten erotisk<br />
forelskelse i den Jesus som hun fant der i sitt indre. «Alt som<br />
skulle til for å oppleve Din nærhet og <strong>Gud</strong>s rike, var å vende<br />
mitt sinn innover» skriver hun.<br />
Hengivenhet i bønnen er et stort tema for henne, hvor hun<br />
hensetter seg i en transe og gjennom dette får direkte kontakt<br />
med Jesus og får del i hans død. Det var her, hvor forstanden<br />
var koblet ut, at hun lærte å kjenne dybdene i <strong>Gud</strong>. Han hadde<br />
renset ut alt selvliv hos henne, så hun kunne senkes ned i<br />
<strong>Gud</strong>dommens indre og bli ett med Jesus. Hun påsto også at<br />
hun kunne lese andres tanker, og at hennes egne bøker var<br />
inspirert <strong>av</strong> <strong>Gud</strong> direkte, uten å gå veien om hennes tanker.<br />
I et brev til sin bror Aksel den 23. Oktober 1909 skriver <strong>Johan</strong><br />
O. Smith:<br />
Jeg leser i Madame Guions Lefnad høyt om kvelden for<br />
Pauline [hans kone], og vi finner den begge <strong>av</strong> stor verd å lese<br />
for en fremadskridende troende. [...] Jeg har nå lest ca 110<br />
sider <strong>av</strong> de ca. 500 som boken inneholder. [...] Visstnok er det<br />
mange katolske særmeninger som følger med md. G., men vi<br />
har jo fått lys fra <strong>Gud</strong> til å skille hamsen fra nøtten. Jeg for<br />
min del er <strong>av</strong> den faste formening at beskrivelser <strong>av</strong><br />
gudhengivne sjeler, deres kamper og gjenvordigheter for å<br />
finne frem til lys, er godt og sunt å lese. [...] Md. Guions bok<br />
har for meg vært en sann velsignelse, for jeg sporer hos henne<br />
79
en nidkjærhet som gjør mitt hjerte godt. Ikke mange<br />
mennesker hvert århundre hengir seg sådan til <strong>Gud</strong>. Likeså<br />
finner jeg igjen mange <strong>av</strong> de kamper som jeg selv har måttet<br />
gjennomgå.»<br />
Få del i guddommelig natur var også en del <strong>av</strong> hennes<br />
forkynnelse, og hun sier at når <strong>Gud</strong>s ild slipper til i våre hjerter,<br />
vil den fortære alt som er igjen <strong>av</strong> vårt selvliv (jeg-et), og da vil<br />
vi kunne leve et perfekt, syndfritt liv. Disse oppfatninger og<br />
talemåter har jeg helt fra barneårene trodd var original<br />
tenkning for Menigheten, men når man tar for seg Madame<br />
Guions skrifter finner man nøyaktig de samme formuleringene.<br />
Hun snakker også om den totale fattigdom, hvor hun har<br />
oppgitt alt som er hennes, både <strong>av</strong> ytre ting og indre<br />
egenskaper, og lever i total lydighet til <strong>Gud</strong>. «Min sjel var<br />
fortapt i <strong>Gud</strong>, som fylte meg med sine egenskaper, etter at han<br />
hadde tømt meg for alt som var mitt. Hvilken herlige fattigdom,<br />
hvilke herlige tap, hvor herlig det er å være intet, slik at vi kan<br />
bli fylt <strong>av</strong> <strong>Gud</strong> selv. Slik at vi kan bli i Hans vesen.»<br />
Variasjoner over disse temaer <strong>av</strong> madame Guion har gått<br />
igjen i alle år i Menighetens forkynnelse og i deres skrifter. Men<br />
som <strong>Johan</strong> O. Smith sa til sin bror: «Men én ting må du legge<br />
deg på hjertet, nemlig ikke gang på gang å sitere Md. Guion.»<br />
Det kan virke som han ikke ønsket at folk flest skulle vite hvor<br />
ideene var hentet fra. Kommentaren knytter spesifikt an til<br />
Madame Guion, men er nok mer dekkende i forholdet til Jessie<br />
Penn-Lewis. Mer enn noen annen var hun opph<strong>av</strong>skvinnen til<br />
til mange <strong>av</strong> ideene i Smiths Venner. Uten at de har gitt<br />
opplysninger om kilden.<br />
Madame Guion var nok en viktig inspirasjonskilde til tanken<br />
om at Smith og hans nærmeste hadde evne til «å prøve ånder».<br />
De kunne sortere personer og synspunkter med suveren<br />
presisjon. «Den åndelige (be)dømmer alt, men selv dømmes<br />
han <strong>av</strong> ingen» har vært et yndet uttrykk. Det konkrete<br />
80
meningsinnholdet er at BRØDRENE (gjerne ELDSTEBRØDRENE) har<br />
fått en overnaturlig evne til å kunne vurdere og bedømme<br />
nærmest alt og alle, mens de selv er hevet over enhver kritikk<br />
eller vurdering. De er blitt ett med <strong>Gud</strong>, på samme måte som<br />
madame Guion.<br />
Madame Guions fortolkning <strong>av</strong> Jeremias bok, Jobs bok og<br />
andre stykker gikk som føljetong i medlemsbladet Skjulte<br />
Skatter i hele J.O.S’ redaktørperiode, helt fra starten i 1912 frem<br />
til 1942. Den tidligere omtalte Anna Kjærnet, Aksel Smiths<br />
tilhenger og etterfølger, oversatte hele Madame Guions 500siders<br />
biografi til norsk og fikk den utgitt på Skjulte Skatters<br />
forlag i 1950, førti år etter at <strong>Johan</strong> O. Smith hadde fordypet seg<br />
i den svenske utg<strong>av</strong>en Madame Guions Lefnad.<br />
Smiths Venner er altså en <strong>av</strong>legger <strong>av</strong> Metodistkirken, og<br />
med Madame Guions bøker; Bønnen, Jobs bok, Jeremias bok og<br />
Selvbiografien fikk de en sterk kalvinistisk forankring, med<br />
islett <strong>av</strong> katolsk mystisisme.<br />
Dersom du ikke er så godt kjent med Jean Calvin (1509-1564),<br />
men har sett Ibsens Brand har du trolig fått med deg<br />
hovedpoenget. Man skal ofre alt og mobilisere all sin viljestyrke<br />
for å forbli i lidelsen. Det er der man lutres.<br />
81<br />
Det er ei martyrskap i ve<br />
å dødes på et korsets tre;<br />
først det å ville korsets død,<br />
å ville midt i kjødets nød,<br />
å ville midt i åndens angst,<br />
først dette er din frelsers fangst.<br />
sier han til sin kone Agnes, for å understreke at alt snakk om<br />
kjærlighet bare er villfarelse og forsøk på å finne billige<br />
løsninger for kjødet. Det er Satans renkespill.
Hans døende mor sender bud etter sønnen som er bygdas<br />
prest. Budbringeren forteller:<br />
82<br />
Hun satt i sengen, frem hun lutet<br />
og sae: gå; få presten hentet;<br />
mitt halve gods for sakramentet.<br />
Dette møter Brant med sitt iskalde kr<strong>av</strong>; intet eller alt. Mannen<br />
som kommer med budet fra dødsleiet forsøker å presisere,<br />
lettere fortumlet:<br />
Du har nok ikke skjønt meg da;<br />
det er din mor jeg kommer fra.<br />
Til dette repliserer Brand<br />
Jeg kjenner ingen tvedelt rett<br />
for fremmedfolk og egen ætt.<br />
Hun vet det gjaldt<br />
å byde intet eller alt.<br />
Si at minste gull-kalv stump<br />
er like fullt en <strong>av</strong>gudsklump.<br />
Budbringeren svarer<br />
Med svarets svøpe skal jeg slå<br />
så lett og lint jeg kan og må.<br />
For henne gror det trøst ennu:<br />
<strong>Gud</strong> er ei fullt så hård som du!<br />
Bortsett fra at Brand var prest, og ikke frikirkelig predikant, er<br />
likheten slående. Ibsens dikt har en klangbunn som Smiths<br />
Venner kjenner godt igjen.<br />
Siden Menigheten ikke har noe perspektiv på de tradisjoner<br />
og den arv de bygger på fra tidligere kristne bevegelser, kan de<br />
heller ikke lære <strong>av</strong> historien. Og siden flertallet ikke leser andre<br />
åndelige skrifter, eller annen litteratur som kan virke berikende,
forledes de til å tro at det som produseres innen Smiths Venner<br />
er storslagent.<br />
I deres egen oppfatning går trossamfunnet Smiths Venners<br />
historie fra apostlenes dager (spesielt apostelen Paulus) direkte<br />
videre til <strong>Johan</strong> Oscar Smith. Perioden mellom år 70 og 1908<br />
(eller var det 1898?) er et sammenhengende tussmørke, uten<br />
noen personer eller hendelser som fremstår som viktige eller<br />
nyttige for å kunne forstå seg selv. At det meste <strong>av</strong> det de sier<br />
og skriver har vært sagt og skrevet omtrent på samme måte <strong>av</strong><br />
mange før dem, bare 50 til 250 år tidligere, er de helt uvitende<br />
om og blinde for.<br />
Det er noe eget med myten om at man har gjort entré på<br />
jordens arena omtrent som Adam og Eva, eller som Melkisedek.<br />
Men samtidig har man <strong>av</strong>skåret seg fra å trekke visdom fra alle<br />
de kilder vi har, og etterhvert kan kunnskaps-mangelen føles<br />
påtrengende.<br />
En innadvendt idé<br />
I likhet med de fleste pietistiske bevegelser, er Smiths Venner<br />
tuftet på en grunnleggende innadvendt idé. Det eneste som er<br />
<strong>av</strong> interesse, er deres egen frelse, og alt er bygget opp rundt<br />
deres eget samfunn. Der lever de sitt liv i et stramt <strong>av</strong>grenset<br />
miljø, hvor de fleste ikke har noen som helst kontakt utenfor<br />
denne snevre kretsen. Ikke engang sin nærmeste familie pleier<br />
de noen omgang med. Søsken kan bo i samme by uten å se<br />
hverandre på årtier, dersom ikke en begr<strong>av</strong>else eller en annen<br />
spesiell anledning skulle bringe dem sammen.<br />
I sin bok Den protestantiske etikk og kapitalismens ånd skriver<br />
Max Weber (1864-1920):<br />
Kalvinistenes kommunikasjon med <strong>Gud</strong> fant sted i den<br />
dypeste isolasjon, til tross for at tilhørighet til den sanne kirke<br />
var en nødvendighet for frelsen. Den som vil fornemme de<br />
83
spesifikke virkninger <strong>av</strong> denne særegne atmosfære kan lese<br />
den mest utbredte bok i hele den puritanske litteratur, John<br />
Bunyans Pilgrims Vandring. Særlig skildringen <strong>av</strong> Kristens<br />
holdninger etter at det er gått opp for ham at han befinner seg<br />
i «Fordervelsens by», og kallet har nådd ham til å tiltre<br />
pilegrimsferden til den himmelske stad, uten å nøle. Kone og<br />
barn klynger seg til ham n men han styrter rett frem med<br />
fingrene i ørene og med ropet «Life, eternal life!» Intet<br />
litterært raffinement hadde bedre enn den naive følelsen til<br />
kjeleflikkeren John Bunyan, som diktet fra sitt fengsel og vant<br />
de troendes bifall, kunnet uttrykke den stemningen hos den<br />
puritanske troende, som bare er opptatt <strong>av</strong> seg selv, og bare<br />
spekulerer i sin egen frelse. [...] Først når Kristen selv er<br />
reddet, våkner tanken i ham at det nå kunne ha vært fint også<br />
å ha sin familie hos seg.<br />
John Bunyans Pilgrims Vandring er blant de ytterst få<br />
«fremmede» bøker som er ansett som bra i Smiths Venner, og<br />
jeg drar kjensel på den stemningen som Weber trekker frem.<br />
I likhet med andre puritanske miljøer, driver de ingen<br />
misjonering i tradisjonell forstand, og alle pengeinnsamlinger<br />
går til interne formål. Den eneste form for misjonering som<br />
foregår, er at man flytter et par-tre personer eller en familie til<br />
et fremmed land, hvor de oppsøker kristne miljøer for å finne<br />
noen som ikke er tilfredse med sitt miljø, og følgelig kan være<br />
interessert i en forandring. Stevnene på Brunstad omtales som<br />
noe helt ekstraordinært i den kristne verden og utgjør et viktig<br />
trekkplaster. På sitt interne nettsted sier de i all beskjedenhet:<br />
«Evangeliet sendes ut over store deler <strong>av</strong> jordkloden fra<br />
Brunstad, som er blitt verdens viktigste evangeliesenter. Rundt<br />
i de forskjellige land er det sultne sjeler som hungrer og tørster<br />
etter evangeliet.» Utsagnet begrunner hvorfor det skal samles<br />
inn store pengebeløp til Brunstad, men samtidig dokumenter<br />
det et kollektivt selvbilde som er, mildt sagt, noe overdrevet.<br />
84
Som evangeliesenter betraktet, er Brunstad en ubetydelig aktør<br />
i det internasjonale landskap.<br />
Anslagsvis tre fjerdedeler <strong>av</strong> dem som nå tilhører Menigheten<br />
er vokst opp i forsamlingen og er tredje eller fjerde generasjons<br />
Smithevenner. Helt fra de var nyfødte har de vært med på<br />
møter og stevner, og lyden <strong>av</strong> disse møter har vært med dem<br />
fra før de begynte å reflektere. Sangene, bønneropene, lange<br />
taler med bølgende, inderlig tonefall fra middelaldrende menn<br />
som vipper opp og ned på tåspissen, utgjør en viktig del <strong>av</strong><br />
«barnetroen». Vitnesbyrdene fra kvinner og unge menn som,<br />
gjerne under gråt, med skingrende stemmeleie takker <strong>Gud</strong> for<br />
Menigheten, er den programfestede <strong>av</strong>slutningen på ethvert<br />
møte. Dette utgjør noen <strong>av</strong> de første opplevelser de fleste <strong>av</strong><br />
disse barna har hatt. De første sju årene <strong>av</strong> livet kalles gjerne for<br />
pregingsperioden. Det som blir preget inn i sinnet i denne<br />
perioden, blir med oss livet ut, enten vi liker det eller ikke.<br />
Omgivelsene, viktige beskjeder og viktige personer i denne<br />
livsfasen former personligheten og selvbildet.<br />
Rekruttering <strong>av</strong> nye medlemmer utenfra, forekommer nesten<br />
ikke i de områder hvor Smiths Venner har vært representert en<br />
tid. Med noen ytterst få unntak, kan vi si at det i Norden ikke<br />
forekommer i det hele tatt. Heller ikke i de sentraleuropeiske<br />
områder hvor man hadde en viss tilstrøm-ming <strong>av</strong> nye<br />
medlemmer på 1950- og 60-tallet har det vært noen vekst de<br />
senere årene. All vekst er organisk vekst i bokst<strong>av</strong>elig forstand.<br />
Det er Menighetens medlemmer som reproduserer seg selv i<br />
stort antall, og som satser maksimalt på at barna skal bli med i<br />
bevegelsen.<br />
Jeg har ikke noe eksakt tall for hvor stor andel <strong>av</strong> barna som<br />
velger å bli i forsamlingen, men vil anta at det kan dreie seg om<br />
rundt halvparten. Med de store barneflokkene, som kan være<br />
på opptil 18 barn, men med fra seks til ti barn som det mest<br />
vanlige, er dette n selv med 50 prosent frafall n en sterk<br />
85
eksponentiell vekst. I gjennomsnitt vil da hvert par som gifter<br />
seg reprodusere tre til seks nye Smithevenner. Det betyr mer<br />
enn en dobling <strong>av</strong> forsamlingen for hver generasjon. Med<br />
fradrag for de medlemmer som lever alene og de par som ikke<br />
får barn, er kanskje veksten pr. generasjon i underkant <strong>av</strong> en<br />
dobling.<br />
Ledelsen har for lengst innsett at forsamlingen raskt vil dø<br />
ut dersom de ikke er i stand til å bevare barna innenfor. Derfor<br />
satses det maksimalt på barne- og ungdomsgenerasjonen, som<br />
tilbys noe for enhver smak. Alt fra bønnemøter til<br />
turopplevelser i naturen, showpregede festmøter og internasjonale<br />
fotball- og ishockey-turneringer står på programmet. I<br />
kombinasjon med de mest eventyrlige skrekkhistorier om hva<br />
det vil si Å VÆRE I VERDEN n altså delta i storsamfunnet utenfor<br />
Smiths Venner n klarer de å holde på en stor andel <strong>av</strong> den<br />
oppvoksende slekt.<br />
En annen side ved den innadvendte kulturen, er at alle gifter<br />
seg innenfor forsamlingen, noe som har ført til at de fleste<br />
stevner og møter nærmest blir gigantiske slektsstevner, hvor<br />
søskenbarn tre- og firmenninger, og deres ektefeller, enten<br />
nyter fellesskapet eller holder tydelig <strong>av</strong>stand til hverandre.<br />
«Alle» er i slekt eller besvogret med «alle». Miljøet er imidlertid<br />
så stort at det ikke blir inn<strong>av</strong>l i bokst<strong>av</strong>elig forstand. At noen<br />
gifter seg så nært som med sitt eget søskenbarn forekommer<br />
sjelden. Men åndelig sett er det mulig at noen ville betrakte<br />
miljøet som preget <strong>av</strong> inn<strong>av</strong>l. Og det er kanskje denne<br />
mangelen på friske, fremmede gener i åndelig forstand som<br />
mest <strong>av</strong> alt truer eksistensen på lang sikt. Mangfoldet mangler,<br />
og dermed livskraften.<br />
Menighetsmyter og virkelighetsflukt<br />
De fleste kulturer forklarer, forsvarer og fornuftiggjør sine<br />
handlinger gjennom gjentakelse <strong>av</strong> noen felles «sannheter».<br />
Disse stammer gjerne fra gründerfasen og er basert på de<br />
86
fremherskende verdier og normer som rådde da. Det er gjerne<br />
et snev <strong>av</strong> historisk sannhet i utsagnene, og så har<br />
«huskunstnerne» malt videre på temaet og fått frem et bilde<br />
som man ønsker å identifisere seg med. Det er gjerne bedre og<br />
tydeligere enn de originale hendelsene.<br />
Jo mer isolert samfunnet er, desto lettere blir det å holde liv<br />
i mytene og tildekke realitetene. Høye gjerder omkring<br />
samfunnet og hyppige gjentakelser <strong>av</strong> mytene, gjør det mulig<br />
å forlede folk til å ikke se det de ser. Når handlingene ikke<br />
stemmer med talemåtene, kan det virke trygt å stole på<br />
forklaringene, i stedet for egne observasjoner. Slik kan store<br />
grupper <strong>av</strong> mennesker bruke mytene til å flykte fra<br />
virkeligheten.<br />
I nærmere 70 år var dette situasjonen i Øst-Europa. «Makten<br />
til folket» var mytene det kommunistiske samfunnet var bygget<br />
på. Mytene levde sitt eget liv, helt frikoblet fra den realiteten at<br />
folket var like maktesløst som før. Forskjellen besto i at det<br />
hadde oppstått et nytt tsar-velde: partipampene i<br />
Kommunistpartiet. En vesentlig årsak til at myten sprakk og<br />
makth<strong>av</strong>erne ble innhentet <strong>av</strong> en mer oppdatert virkelighet, var<br />
ny informasjonsteknologi. Lederne klarte ikke lenger å holde<br />
eter-media ute. Til tross for støysenderen i Kiev, kunne folk<br />
lytte til radioprogrammer fra hele verden. Når folket fikk<br />
tilgang til informasjon, sprakk bløffen i løpet <strong>av</strong> noen få år.<br />
Jeg skal i de følgende <strong>av</strong>snittene forsøke å gi en liten oversikt<br />
over menighetsmyter som er sentrale i flukten fra virkeligheten.<br />
Jeg gjør det kort gjennom å presentere menighetstesen<br />
først, og deretter min antitese.<br />
TESE: Menigheten er ikke organisert.<br />
ANTITESE: Menigheten har en sterk hierarkisk maktstruktur<br />
og et tett regelverk. Organiseringen er ytterligere tydeliggjort<br />
de senere år gjennom at adgang til stevnet på Brunstad i<br />
87
Vestfold (og Hessenhöfe i Tyskland), bare gis til personer som<br />
er «sikkerhetsklarert» hos lederen på sitt hjemsted. Gjestelisten<br />
på Brunstad er medlemslisten, som utgjør grunnlaget for den<br />
statsstøtte de får som religiøst samfunn.<br />
TESE: Menigheten er preget <strong>av</strong> fred og fordragelighet.<br />
ANTITESE: Menigheten er preget <strong>av</strong> maktkamp, intriger og<br />
bakvaskelser. Etter <strong>Johan</strong> O. Smiths død i 1943 har det nærmest<br />
til enhver tid pågått en utrenskningskampanje ett eller annet<br />
sted, som har skapt smerter og personlige tragedier for dem<br />
som har blitt offer for kampanjene. Med sin organisasjonsform<br />
er Menigheten nesten perfekt tilrettelagt for maktglade ledere.<br />
TESE: Menigheten går fra lys til lys.<br />
ANTITESE: Smiths Venner er et ekstremt eksempel på en<br />
organisasjon som er ute <strong>av</strong> stand til å lære. Historien gjentar<br />
seg, men det skjer ingen læring. Selve forutsetningen for å være<br />
en lærende organisasjon er å åpne for feedback. Det krever også<br />
at lederne er ærlige mot seg selv og tar ansvar også for mindre<br />
heldige interne forhold. Forkynnelsen er nesten i sin helhet<br />
gamle floskler. Selv etter ti år borte fra Menigheten, gjenkjente<br />
jeg samtlige resonnementer og talemåter hos Sigurd Bratlie. For<br />
meg virket det som om han ikke hadde lært noe som helst, eller<br />
tenkt en eneste ny tanke i løpet <strong>av</strong> disse årene.<br />
TESE: Ydmykhet og selverkjennelse preger Menigheten.<br />
ANTITESE: Som organisasjon har Menigheten alltid hevet seg<br />
høyt over enhver form for kritikk. Samtidig har lederne ordnet<br />
seg slik at det ikke finnes noen atferdsrevisjon. Dersom noen<br />
skulle våge seg til å gi lederne noen tilbakemeldinger på<br />
uheldige sider ved deres måte å være sjef på, blir dette stemplet<br />
som overmot fra kritikerens side. «Den åndelige (be)dømmer<br />
alt og selv dømmes han <strong>av</strong> ingen». n Dette er jo et overtydelig<br />
uttrykk for hovmot fra ledernes side!<br />
88
TESE: <strong>Gud</strong> er Menighetens overhode.<br />
ANTITESE: Som samfunn har Menigheten alltid blitt<br />
eneveldig styrt <strong>av</strong> en enkelt, eller et fåtall personer. Makten har<br />
de sikret seg gjennom egen innsats, og deres nådeløse herjinger<br />
med medlemmene utelukker at <strong>Gud</strong> kan være toppsjefen for<br />
denne virksomheten. Toppsjefen er den som har lyktes best i å<br />
tilrane seg makten og uskadeliggjøre dem som eventuelt kunne<br />
utgjøre en trussel.<br />
TESE: Det er bare Menigheten som kan bli <strong>av</strong> Bruden.<br />
ANTITESE: Dersom vi antar at det er handlingene som er<br />
<strong>av</strong>gjørende for om man hører med i den ypperste åndselite, er<br />
det lite som tyder på at det står bedre til i Menigheten enn i<br />
andre trossamfunn. På toppnivå er mange ledere så opptatt <strong>av</strong><br />
egotripp, maktkamp, posisjonering og intriger, at det ville være<br />
en rimelig antakelse at deres handlinger må være diskvalifiserende<br />
i spørsmålet om å bli <strong>av</strong> Bruden, for å holde oss til dette<br />
bildespråket.<br />
TESE: Helliggjørelse forvandler personen.<br />
ANTITESE: Det skjer ingen forandring i grunnleggende<br />
personlighetstrekk som følge <strong>av</strong> Menighetens forkynnelse.<br />
Arvesynden er intakt. Personer som fra naturens side er<br />
selvhevdende, aggressive og dominerende, er i store trekk<br />
akkurat like selvhevdende, aggressive og dominerende, selv<br />
etter 50 års medlemskap i Menigheten. Den eneste forandringen<br />
som kan spores, er nye uttrykksformer, som følge <strong>av</strong> at<br />
vedkommendes maktbase har endret seg i tidens løp.<br />
Atferdsendring som kan ha oppstått i kortere perioder, er<br />
gjerne på grunn <strong>av</strong> manglende muligheter til å leve ut sitt sanne<br />
jeg. Det har ikke noe med Menighetens læresetninger å gjøre.<br />
Personer som er selvoppofrende, gode og tålmodige, har dette<br />
som sine grunnleggende personlighetstrekk og har vært slik<br />
hele sitt liv.<br />
89
Personlig vekst og utvikling er noe som opptar svært mange<br />
mennesker, og er selve grunnstenen i mange organisasjoner.<br />
Enten de heter Odd Fellow, Smiths Venner, Pinsebevegelsen<br />
eller Frimurerlosjen er dette et aktuelt tema. Ja, selv i<br />
næringslivet og offentlig forvaltning, arbeides det mye med<br />
positiv selvutvikling. Da kalles det gjerne lederutvikling eller<br />
organisasjonsutvikling. Dersom man har beveget seg svært lite<br />
utenfor Menigheten, har man lett for å tro at dette er noe unikt,<br />
mens det altså faktisk er alminnelig utbredt.<br />
Kvinnenes tunge livssituasjon<br />
Møtene gjenspeiler i sterk grad det rådende kvinnesynet:<br />
«kvinnen blir frelst gjennom sine barnefødsler». Dette medfører<br />
at den eneste sikre inngangsbillett til paradiset for en kvinne, er<br />
å få så mange barn som mulig. Det forutsetter jo at man er gift<br />
og fertil. Ugifte kvinner har en mulig utvei gjennom å leve<br />
selvutslettende og oppofrende. Jevnlig bekjennelse <strong>av</strong> sin dype<br />
elendighet på møtene kan også være et bidrag i riktig retning.<br />
De roller og den livssituasjon som kvinner tilbys i<br />
Menigheten er basert på den reneste rå-tolkning <strong>av</strong> apostelen<br />
Paulus. Samtlige negative beskjeder om og til kvinner, og<br />
kr<strong>av</strong>ene til deres underdanighet stammer fra hans 1. brev til<br />
Timoteus. Beskjedene han ga kunne være basert på spesifikke<br />
situasjoner der og da, som den unge Timoteus hadde å stri med.<br />
Hva vet jeg. Det er underlig at han ikke nevner noe liknende i<br />
noen <strong>av</strong> de øvrige brevene.<br />
Som et lite apropos kan det nevnes at mange bibelforskere<br />
stiller seg tvilende til om brevet i det hele tatt er skrevet <strong>av</strong><br />
Paulus. Uansett hvem som har forfattet instruksjonene, er<br />
resultatet <strong>av</strong> den unyanserte fortolkningen i alle fall forstemmende.<br />
De instruksjonene som danner grunnlaget for det<br />
rådende kvinnesyn lyder slik:<br />
90
• mannen er kvinnens hode<br />
• det er usømmelig for en kvinne å klippe håret<br />
• kvinnen er skapt for mannens skyld (!)<br />
• kvinnen skal ha et undergivenhetstegn på sitt hode<br />
• kvinnen skal tie i forsamlingen<br />
• en kvinne skal la seg lære i stillhet, med all lydighet<br />
• kvinnen skal pryde seg med sømmelig kledning<br />
• jeg tillater ikke en kvinne å være lærer<br />
Selve fyndordet i Smiths Venners kvinnesyn står i<br />
1.Tim.2.14: Adam ble ikke dåret, men kvinnen ble dåret. Dette<br />
henspeiler på at det ifølge 1. Mosebok var Eva som lot seg friste<br />
<strong>av</strong> slangen (djevelen) i Paradiset. Det er altså kvinnene som er<br />
de skyldige i syndefallet. Hadde det ikke vært for kvinnens<br />
svakhet ville det fortsatt vært Paradis på jorden!<br />
Allerede på neste linje kommer oppskriften på hvordan<br />
kvinnen (som har forført oss alle) kan bli frelst: gjennom sine<br />
barnefødsler. For å få del i så mye frelse som mulig, må de<br />
selvfølgelig føde så mange barn som mulig. At det å være mor<br />
gir utvikling og vekst, er hevet over tvil. Etter å ha oppfostret<br />
noen barn, er man en annen enn den man var før man fikk barn.<br />
Man har høstet viktig lærdom i livets skole, ikke minst om egen<br />
utilstrekkelighet og om kjærlighetens og omsorgens skapende<br />
kraft. Men det skulle ikke være nødvendig å lære det samme<br />
10-15 ganger på rad.<br />
De hyppige barnefødslene gjør livet urimelig tungt for<br />
mange kvinner i Smiths Venner. For noen <strong>av</strong> dem går det på<br />
livet løs. I 40-årsalderen har mange født 10 til 15 barn og sitter<br />
helt utslitt og nedkjørt hjemme i stua. Mens neste generasjon<br />
allerede er i full gang med å reprodusere.<br />
Svært mange opplever fødslene som en tung byrde som de<br />
må bære for å unngå fortapelsen. Offisielt er enhver form for<br />
prevensjon n eller sterilisering for den saks skyld n forkastelig<br />
og et utslag <strong>av</strong> dårlig sinnelag. Selv <strong>av</strong>brutt samleie er definert<br />
91
som fusk. Derfor velger de fleste å gå den ekstremt tunge veien,<br />
i håp om at de får et bedre liv siden. I praksis er det en del<br />
kvinner som lar seg sterilisere, men det skjer i største<br />
hemmelighet. For noen kan denne «billige» løsningen skape<br />
samvittighetskvaler, som siden utvikler seg til selvforakt,<br />
helvetesangst og depresjoner.<br />
Selvfølgelig finnes det også eksempler på mødre som har<br />
hatt helse og krefter til å føde mange barn, og som har gjort det<br />
med glede. For dem har sikkert den store barneflokken gitt livet<br />
et rikt innhold, som de kan se tilbake på med glede. Men jeg vet<br />
at det finnes mange som absolutt ikke har ønsket seg en slik<br />
stor barneflokk, og slett ikke har hatt godt <strong>av</strong> å gå nærmest<br />
konstant gr<strong>av</strong>id i opptil i 20 år. Men de har likevel valgt denne<br />
livsstilen, <strong>av</strong> frykt for fortapelsen.<br />
Elias Aslaksen omtalte sin kones mange vanskelige fødsler<br />
som en frelsesprosess. Hun holdt på å forblø mer enn en gang,<br />
og Aslaksen forklarte hvor gudfryktig han selv var da han, uten<br />
anfektelser, bar ut det ene vaskevannsfatet med blod etter det<br />
andre. Dette var <strong>Gud</strong>s arbeid i henne og jo mer hun forblødde,<br />
dess mer frelse fikk hun del i. Han hvilte i <strong>Gud</strong>. At hans egne<br />
handlinger og holdninger var den direkte årsaken til dette<br />
«arbeidet» ble beleilig utelatt i historiefortellingen.<br />
Som vanlig fra Aslaksens side, var dette en sterk<br />
overdrivelse. Kroppen inneholder fire-fem liter blod, og et<br />
blodtap i den størrelsesorden han omtaler ville hatt dødelig<br />
utgang. Disse eventyrlige historiene gjentok han med jevne<br />
mellomrom på møtene, og de utgjør et viktig felles tankegods<br />
i Menigheten.<br />
En mor med en stor barneflokk fikk beskjed fra sin lege om<br />
at hun ikke var sterk nok til å få flere barn. Skrekkpropagandaen<br />
forhindret imidlertid ekteparet i å reflektere over<br />
sin egen situasjon og lytte til legens anvisninger. Kona var<br />
fortsatt i behov <strong>av</strong> mer frelse og bar frem det neste barnet,<br />
hvoretter hun selv døde umiddelbart etter fødselen. Mannen<br />
92
sto fortvilet tilbake med sin barneflokk, men selv denne<br />
tragedien lot ikke til å åpne øynene på folk flest. Min kone tok<br />
skrekken <strong>av</strong> det, og i den <strong>av</strong>døde morens begr<strong>av</strong>else bestemte<br />
hun seg for å forlate Menigheten. Jeg kunne fortelle mange<br />
historier om hvilke tragiske følger dette kvinnesynet har, men<br />
jeg velger å begrense meg til dette ene eksempelet.<br />
Dobbelt tragisk blir Menighetens kvinnesyn når man kjenner<br />
en del <strong>av</strong> disse kvinnene. Mange er så selvoppofrende og gode<br />
at de nesten kunne konkurrere med Mor Theresa. De har viet<br />
sitt liv til gode gjerninger <strong>av</strong> en eller annen art, uten tanke på<br />
seg selv eller sin egen vinning. I dette lys blir det helt<br />
virkelighetsfjernt at de står opp på møtene og forteller om sin<br />
egen utilstrekkelighet og hvilket kolossalt behov de har for<br />
frelse. Ekstra underlig er det at disse små vitnesbyrd skal<br />
<strong>av</strong>leveres under gråt. De har jo grunn til å stråle!<br />
At kvinnene representerer noe <strong>av</strong> det beste som finnes i<br />
Menigheten later det ikke til at noen legger merke til. Det er<br />
tilsynelatende heller ingen som reflekterer over at det ikke<br />
finnes noen slike negative beskjeder om kvinnene i evangeliene.<br />
Der har kvinner en sentral rolle, både i kretsen rundt Jesus og<br />
i samfunnet for øvrig. Blar vi oss bakover i Bibelen til Salomos<br />
høysang, omtales kvinnen som det ypperste <strong>av</strong> <strong>Gud</strong>s<br />
skaperverk! Men i Menigheten er det altså en ekstrem tolkning<br />
<strong>av</strong> Paulus' første brev til Timoteus. Dette er blitt det kvinnesyn<br />
som dominerer både i teori og praksis.<br />
Dette står i sterk kontrast til starten på Smiths Venner. Som<br />
vi har sett var det mange kvinner som hadde en betydningsfull<br />
posisjon i tidlige år. Hilda Broks, Olga Olsen og Anna Kjærnet<br />
var kvinner som i sterk grad satte sitt preg på møtene og<br />
medlemsbladet. De holdt bibeltimer og hadde synlige<br />
posisjoner i forsamlingen. Og, som nevnt, er idégrunnlaget i<br />
stor grad sakset fra publikasjonene til kvinnelige forfattere:<br />
Madame Guion, Phoebe Palmer og Jessie Penn-Lewis.<br />
93
Dette var en videreføring <strong>av</strong> tradisjonen Smith hadde med<br />
seg fra Metodistkirken, hvor en rekke kvinner hadde sentrale<br />
posisjoner og fikk <strong>av</strong>gjørende betydning for bevegelsens<br />
utvikling. For meg ser det ut til at det skjedde en endring i<br />
denne praksisen på slutten <strong>av</strong> 1920-tallet.<br />
Maktovergrep og utrenskninger<br />
Som tidligere nevnt ble Edwin Bekkevold leder <strong>av</strong> Oslomenigheten<br />
etter Thorleif Hansens død i 1919. Da jeg kom til<br />
Oslo i 1960 hadde den aldrende lederen for lengst sett seg ut<br />
Thorleif Hansens sønn Enok som sin etterfølger. Han ble,<br />
tilsynelatende mot sin vilje, bedt om å ta plass ved siden <strong>av</strong><br />
Bekkevold på «dirigentplass» som var en sidebenk foran i<br />
lokalet.<br />
Ved Edwin Bekkevolds død i 1970 var det mange som anså<br />
det som naturlig at Enok Hansen overtok ledelsen. Som<br />
omreisende predikant var Sigurd Bratlie borte fra Oslo i lange<br />
perioder <strong>av</strong> gangen, og det var derfor behov for en bofast leder.<br />
Men som vi allerede har sett, var det ikke de hjerteligste<br />
relasjoner mellom Sigurd Bratlie og Enok Hansen, og siden<br />
Bekkevold var død, hadde Hansen mistet en viktig støttespiller.<br />
Samarbeidsproblemene mellom de to ble bare større over tid,<br />
noe Hansen forsøkte å løse gjennom å enes om en tydelig<br />
ansvarsdeling mellom dem. Hans forslag var at han var å<br />
betrakte som lokal menighetsleder i Oslo, med det ansvar og<br />
den myndighet som naturlig hørte til. Her må Enok Hansen ha<br />
feilvurdert situasjonen og forholdet til Bratlie. Han hadde ikke<br />
forstått at Sigurd Bratlie ville ha ham bort. Eller kanskje han<br />
forsto det, men regnet med at han hadde styrke og støtte nok til<br />
å klare <strong>av</strong> en direkte konfrontasjon med Bratlie.<br />
Bratlie engasjerte Elias Aslaksen til å fortelle Hansen at han<br />
ikke lenger kunne være leder i Oslo, og at det var besluttet at<br />
94
Edwin Bekkevolds yngste sønn, Olaf, skulle være fungerende<br />
leder når Bratlie var bortreist.<br />
Dette var et snedig grep. Den nestleder som <strong>av</strong>døde Edwin<br />
Bekkevold hadde innsatt, ble <strong>av</strong>satt til fordel for <strong>av</strong>dødes egen<br />
sønn, mens den tidligere nestleder som var sønn til Oslomenighetens<br />
første leder, legendariske Thorleif Hansen, ble<br />
brutalt kastet ut <strong>av</strong> forsamlingen. Sigurd Bratlie var nådeløs<br />
overfor alle som stilte seg kritisk til det han sa og gjorde.<br />
Det var noen spede tilløp til sympatierklæringer til Enok<br />
Hansen og litt murring i krokene over Bratlies nådeløse råkjør<br />
mot en person som mange hadde stor tillit til, men misnøyen<br />
forstummet forbausende raskt. I stedet ble det hvisket i krokene<br />
at det var noe galt med Enok Hansen. n Hadde det ikke egentlig<br />
vært noe galt med ham hele tiden, mon tro?<br />
De som mente at han fikk en urimelig behandling, ble gjerne<br />
møtt med motargumentet at han bare hadde falt som offer for<br />
eget grep. Han hadde jo selv ofte «ordnet opp» i saker han<br />
burde latt være opp til folk selv å ta seg <strong>av</strong>. På dette området<br />
var han en del <strong>av</strong> den særpregede kulturen i Smiths Venner,<br />
med en invaderende lederstil, manglende respekt for andres<br />
privatliv og et mangelfullt perspektiv på taushetsplikt og<br />
diskresjon.<br />
Til tross for dette er det min oppfatning at Enok Hansen var<br />
en <strong>av</strong> de beste ledere Menigheten har hatt. Han var ressurssterk<br />
og reflektert og var en leder som nøt tillit og respekt i Oslo-<br />
Menigheten. Men han kunne helt <strong>av</strong>gjort trenge noen<br />
korrektiver mht. sin lederstil.<br />
Noen år etter at han var blitt kastet ut, møtte jeg ham ved en<br />
tilfeldighet på fjellet i Valdres. Det var en sterk opplevelse å<br />
høre om hvordan han omgående var blitt isolert og totalt<br />
venneløs. Frykten for Bratlie og hans utrenskningsmetoder satte<br />
en effektiv stopper for all kontakt, selv med hans nærmeste<br />
venner. Dette er jo også en form for ledereffektivitet. Enok<br />
95
Hansen døde få år etter den brutale utkastelsen, i en alder <strong>av</strong> ca.<br />
65 år, som en nedbrutt og ensom person.<br />
Enok Hansen var verken den første eller den siste som fikk en<br />
slik medfart. Dette handlingsmønsteret har vært standard<br />
prosedyre helt fra den spede start, men de fleste episoder er<br />
gjemt i glemselens h<strong>av</strong>. Som for eksempel Adolf Wetlesen. Han<br />
studerte teologi da han på slutten <strong>av</strong> 30-tallet kom til<br />
Menigheten, hvor han raskt gjorde seg sterkt gjeldende.<br />
Med sin teologiske bakgrunn hadde han en annen plattform<br />
enn de andre. Hans kunnskap og innsikt i kristenhetens historie<br />
og utvikling ga ham muligheter til å bringe inn nye<br />
dimensjoner i forkynnelsen. Dessuten var han en folketaler <strong>av</strong><br />
format. Når han kastet jakka midt i talen, for å gå løs på neste<br />
poeng, var begeistringen stor.<br />
<strong>Johan</strong> O. Smith hadde åpenbart sans for hans ideer, og<br />
Wetlesen ble snart en flittig skribent i medlemsbladet Skjulte<br />
Skatter hvor Smith fortsatt var redaktør. Bratlie på sin side<br />
hadde ingen akademisk utdannelse, men var faglært skredder.<br />
Gjennom 20 år hadde han møysommelig tilkjempet seg en<br />
posisjon i Menigheten og hadde fungert som Smiths reisesekretær<br />
og våpendrager i nærmere ti år. Og her kommer det en<br />
halvstudert teolog og stjeler plassen som «ung og lovende»!<br />
Jeg husker hvordan Bratlie i brødremøtene på 1960-tallet<br />
gjentatte ganger, med stolthet, fortalte at han hadde forklart<br />
Wetlesen at hans skoleflinke taler var uønsket i Menigheten,<br />
men at han kanskje kunne fullføre sin teologiutdannelse og<br />
bruke denne kunnskapen som lærer i barneskolen. Og så kunne<br />
han få ro på seg og tid til å lytte og lære <strong>av</strong> de brødrene som<br />
hadde den rette ånd. Wetlesen hadde lite sans for Bratlies<br />
yrkesveiledning og den plass han ble tilbudt i forsamlingen.<br />
Ganske tidlig på 1940-tallet forsvinner Wetlesen fra bladets<br />
spalter, for så å trekke seg fra det hele noen år senere. Han fikk<br />
sin cand.theol eksamen og ble ordinert prest i 1947. I en periode<br />
96
var han styremedlem i Omstreifermisjonen – det åndelige hjem<br />
til tannlege Aksel Smiths enke. Siden ble han døveprest i<br />
Trondheim.<br />
Smiths Venner mangler språk for å bearbeide konflikter.<br />
Derfor er de ute <strong>av</strong> stand til å løse de små og store konfliktene<br />
som uvegerlig oppstår i ethvert fellesskap. Smiths Venners<br />
«løsning» er å kaste ut dem som ikke er 100 prosent på linje<br />
med lederne. De blir utsatt for et knallhardt kjør, for å gi dem<br />
en psykisk knekk, slik at de enten «innordner seg» eller velger<br />
å gå. De som «innordner seg» holder naturlig nok en l<strong>av</strong> profil,<br />
mens de som går blir gjenstand for bakvaskelse, uten mulighet<br />
til å forsvare seg eller oppklare misforståelser.<br />
I stedet for åpen, konstruktiv meningsutveksling, velger<br />
lederne gjerne generell kritikk fra talerstolen for spesifikke<br />
forhold. Siden «alle» vet hvem den generelle kritikken gjelder,<br />
får vedkommende «passet sitt påskrevet» i full offentlighet.<br />
Uten noen mulighet til å forklare eller oppklare misforståelser.<br />
Dette var en arv fra <strong>Johan</strong> O. Smith, og i min tid var Sigurd<br />
Bratlie den sterkeste eksponenten for denne usympatiske<br />
hersketeknikken. La meg ta et eksempel: En aktet person ble<br />
invitert til lederen <strong>av</strong> en liten menighet i USA. Han tilbrakte et<br />
par måneder der, og var etter hva jeg forsto til glede både for<br />
lederen og for medlemmene. Hans feiltrinn var at han foretok<br />
denne reisen på privat initiativ, uten at det var klarert med<br />
ledelsen.<br />
Det skulle han ikke ha gjort. Kort tid etter at han kom hjem<br />
retter Bratlie flengende kritikk fra talerstolen over folk som<br />
«skaffer seg invitasjoner og slår seg til i lange tider i fremmede<br />
menigheter for å skaffe seg et n<strong>av</strong>n og være noe.» Dette hadde<br />
entydig adresse til én person, som i påhør <strong>av</strong> flere tusen, fikk<br />
beskjed om at han «forsøkte å skaffe seg et n<strong>av</strong>n og være noe».<br />
Ordvalget var ikke tilfeldig. Det mer enn hentydet til<br />
97
formuleringen i Galaterbrevet om at den som mener seg å være<br />
noe, men ingenting er, han dårer seg selv.<br />
«Alle ting tjener den til gode som elsker <strong>Gud</strong>» er et sitat som<br />
benyttes for å glatte over miséren. Dersom en person blir<br />
psykisk nedbrutt og beviselig ikke har særlig godt <strong>av</strong> den<br />
ublide behandlingen han får, er altså nettopp dette et fellende<br />
bevis for at han ikke i tilstrekkelig grad elsker <strong>Gud</strong>. n Hva kan<br />
vel vi gjøre med det? Herren hjelper den som hjelper seg selv!<br />
«Her er det bare å lide og tåle, du får ikke mer enn du kan<br />
bære» er vanlige utsagn som erstatter trøst og støtte.<br />
Valget står mellom underkastelse under Makten, eller å bli<br />
utsatt for grove beskyldninger og krenkende omtale, gjerne i<br />
full offentlighet. Alminnelig folkeskikk, høflighet, rimelighet og<br />
respekt for enkeltindividets integritet er ukjente begreper. De<br />
ytterst få ganger jeg har hørt slike uttrykk bli brukt i<br />
Menigheten, har det vært i negativ betydning. Det sies at det er<br />
mangel på nidkjærhet som ligger bak slike uttrykk! n Hvilket<br />
langt på vei kvalifiserer til utkastelse, i alle fall hvis det kommer<br />
til uttrykk fra talerstolen.<br />
Lytt til dette en gang til: Dersom man fra talerstolen tar til<br />
orde for alminnelig folkeskikk, høflighet, rimelighet og respekt for<br />
enkeltindividets integritet blir man sannsynligvis kastet ned <strong>av</strong><br />
talerstolen. Det kan blant annet skje gjennom at musikklederen<br />
på et diskret tegn fra lederen begynner å synge mens man står<br />
på talerstolen og forsøker å formidle det som ligger en på<br />
hjertet.<br />
Skremselspropaganda og høye murer kan nok holde et<br />
samfunn samlet for en tid, men det går ikke i lengden. Historien<br />
viser at lukkede systemer er selvdestruerende. En <strong>av</strong> de<br />
selvdestruerende krefter i Smiths Venner er knyttet til<br />
ledervalg. Så lenge ledervalg er et tabutema, vil det ikke være<br />
mulig å løse de problemene som har oppstått. Selv et minimum<br />
<strong>av</strong> demokrati ville hatt <strong>av</strong>gjørende helbredende effekt på<br />
98
Smiths Venner som samfunn. Ledere som er <strong>av</strong>hengige <strong>av</strong><br />
medlemmenes uttalte tillit for å fortsette, tenker i større grad<br />
over sin egen atferd, enn ledere som er innsatt <strong>av</strong> <strong>Gud</strong>. Direkte.<br />
På livstid.<br />
Det er selvinnlysende at den som sitter med makten ikke<br />
ønsker en åpen dialog om hvilket lederskap forsamlingen ville<br />
være best tjent med. Derfor må en fornyelsesprosess drives<br />
frem nedenfra i organisasjonen. Fra de etablerte ledernes side<br />
kan åpne vurderinger og eventuelle alternative valg, best<br />
bekjempes gjennom at det å ikke være en valgt leder tillegges<br />
religiøse verdier. Det er selvfølgelig langt bedre å være innsatt <strong>av</strong><br />
<strong>Gud</strong> enn å være valgt på demokratisk vis. Når jeg ser tilbake på<br />
dette, kan det synes underlig at <strong>Gud</strong> nå utelukkende innsetter<br />
medlemmer <strong>av</strong> Smith-familien i toppledelsen. Men, Hans tanker<br />
er høyere enn våre tanker, så det fører ikke noe sted hen å gruble<br />
over dette.<br />
Brunstad stevnested<br />
Menighetens kollektive identitet baserte seg opprinnelig på<br />
HEMMELIGHETEN: «Kristus åpenbart i kjød.» De hadde fått<br />
innsikt i noe som de fleste ikke forsto, og den <strong>av</strong>visning og<br />
forakt de opplevde både fra teologiske fagmiljøer og fra andre<br />
frikirkelige miljøer ble en verdifull bekreftelse på at de var på<br />
rett spor:<br />
Brødre, tenk på hvem dere selv er, dere som ble kalt: ikke mange<br />
vise, menneskelig talt, og ikke mange med makt eller <strong>av</strong> fornem<br />
ætt. Men det som går for å være uforstandig i verden, utvalgte<br />
<strong>Gud</strong> seg for å gjøre de vise til skamme. Det som regnes som<br />
svakt i verden, utvalgte <strong>Gud</strong> seg for å gjøre det sterke til<br />
skamme. Det som står l<strong>av</strong>t i verden, det som blir foraktet, det<br />
som ingenting er, det utvalgte <strong>Gud</strong> seg for å gjøre til intet det<br />
som er noe. (Paulus’ første brev til Korinterne, kapittel 1)<br />
99
Dette var et sentralt skriftsted for den kollektive selvforståelse,<br />
og den la grunnlaget for en sterk <strong>av</strong>visning <strong>av</strong> alt som fremsto<br />
som stort, veletablert og attraktivt. Denne <strong>av</strong>visningen omfattet<br />
også andre forsamlingers store bygninger, og ikke minst,<br />
omfattet det en forakt for kollekttaler, tiende og andre<br />
innsamlingsmetoder for å skaffe finansiering til bygninger og<br />
forkynner-virksomhet. Slike aktiviteter var ikke forenlig med<br />
sann kristendom. Det var «skjøgedom», som er et fenomen vi<br />
siden skal stifte nærmere bekjentskap med.<br />
Disse holdninger illustreres <strong>av</strong> den vise som <strong>Johan</strong> O. Smith<br />
skrev om pengeinnsamling og bygninger med basis i den<br />
apokryfe beretningen om Bel-prestene. Daglig samlet de inn<br />
tolv store mål fint mel, førti sauer og seks fat vin til sine egne<br />
ete-gilder, og ga det et skinn <strong>av</strong> at det var den drageliknende<br />
gudefiguren <strong>av</strong> terrakotta som spiste maten. (Daniels bok,<br />
kapittel 14) De to siste versene i <strong>Johan</strong> O. Smiths sang går slik:<br />
Nu når dragen borti Babylon for lengst er blitt til støv,<br />
og dens prester ikke trenger mere mat,<br />
da man skulle tro at verden var befridd fra dette tøv.<br />
Dog det lever fortsatt under n<strong>av</strong>n «<strong>Gud</strong>s Sak».<br />
Store hus og mange penger er i dag «<strong>Gud</strong>s store sak».<br />
Jesus her i verden trengte kun så litt.<br />
Mon tro Bel er med i spillet? Ja vi får vel se en dag.<br />
Daniels søkelys bør gjøre sin visitt.<br />
(Sangboken Herrens Veier nr. 327)<br />
Med utgangspunkt i disse ideer og idealer, var det langt på<br />
vei et mål i seg selv å ikke ha noe eget lokale. Dessuten sto Jesu<br />
gjenkomst for døra, derfor var det dobbelt dåreaktig å innrette<br />
seg som om dette var et blivende sted. Det var som vantro å<br />
regne.<br />
100
Til tross for disse sterke holdninger, skaffet Menigheten seg<br />
de første faste eiendommer på midten <strong>av</strong> 1920-tallet. Det første<br />
lokalet ble bygget ved dugnadsinnsats i <strong>Johan</strong> O. Smiths<br />
hjemby Horten, og sto ferdig i 1922. Et par år senere kjøpte<br />
Oslo-menigheten en liten bygård i Vogstgate 35 på Torshov,<br />
hvor stallen ble innredet til forsamlingslokale. Men det ble<br />
lokalet på Horten som fikk størst betydning. I noen år ble dette<br />
Menighetens nasjonale lokale hvor folk fra hele landet samlet<br />
seg til stevne to-tre ganger i året, gjerne i tilknytning til høytider<br />
og ferier.<br />
Her var det taler, sang og bønn fra tidlig morgen til sent på<br />
kveld. Bare <strong>av</strong> brutt <strong>av</strong> små matpauser, hvor man spiste sin<br />
medbrakte niste og snakket sammen om de temaer som<br />
forkynnerne hadde belyst. Når natten kom, ble lokalet omgjort<br />
til sovesal. Disse felles opplevelsene ble viktige inspirasjonskilder<br />
for medlemmene og skapte et sterkt samhold i<br />
forsamlingen.<br />
Tilslutningen til forsamlingen økte på 1920- og 30-tallet, og<br />
lokalet på Horten ble snart for lite til stevnene. Allerede i 1930<br />
flyttet man «sommerstevnet» til Nesbyen i Hallingdal, mens<br />
påske- og nyttårs-stevnene ble arrangert i leide lokaler i Oslo.<br />
Festsalen til Oslo Arbeidersamfunn, Storsalen til LO,<br />
Turnhallen og Blå Kors-salen var vanlige lokaler til disse<br />
arrangementene.<br />
Utover på 1950-tallet begynte man så smått å snakke om å<br />
skaffe et permanent stevnested hvor de kunne samles i fred og<br />
ro og kombinere åndelig oppbyggelse for de voksne med sosialt<br />
fellesskap for barna. På Nesbyen i Hallingdal hadde man<br />
allerede et visst fotfeste, og dette pekte seg ut som et naturlig<br />
valg for noen. Det kunne bli en forlengelse <strong>av</strong> en positiv<br />
tradisjon.<br />
Ikke alle var like begeistret for en slik beliggenhet, og søkte<br />
andre steder. Aksel J. Smith kom over Nedre Brunstad gård<br />
som var lagt ut for salg. Dette var en kupert og tungdrevet gård<br />
101
på 100-150 mål, som lå ned mot Tønsbergfjorden ved<br />
Melsomvik. Tre små åkerlapper lå spredt innimellom<br />
fjellknausene og man regnet med at det skulle gå greit å få<br />
godkjent bruksendring på eiendommen hos Landbruksmyndighetene.<br />
Aksel Smith handlet resolutt og <strong>av</strong>talte kjøpet<br />
<strong>av</strong> eiendommen på Menighetens vegne, etter å ha tatt en<br />
telefonsamtale med svogeren Sigurd Bratlie og topplederen<br />
Elias Aslaksen. Til det påfølgende påskestevnet, som ble<br />
arrangert i Oslo Arbeidersamfunns lokaler, laget han noe som<br />
liknet en generalforsamlingsprotokoll datert 31. mars 1956.<br />
I løpet <strong>av</strong> stevnet ble dokumentet signert <strong>av</strong> en rekke<br />
toneangivende personer:<br />
Aksel J. Smith, Elias Aslaksen, Sigurd Bratlie, Andreas Nilsen,<br />
Trygve Sandvik, Arne Riise, Edwin Bekkevold, Hans Skutle,<br />
D<strong>av</strong>id Myhre, Kristian Hope, Georg Riis Pedersen, Edvin<br />
Andersen, Chr. Gangsø, Birger Larsen, Ronald Henriksen,<br />
William Gilbu, Birger Landgraff og Holm Andersen.<br />
Dermed var formalitetene på et vis i orden, selv om de som<br />
skulle betale gildet; forsamlingens medlemmer, egentlig ikke<br />
var blitt konsultert i sakens anledning. Det betydde ingen ting<br />
for de fleste. Det var som det skulle være. De tre lederne; Elias<br />
Aslaksen, Sigurd Bratlie og Aksel <strong>Johan</strong> Smith hadde<br />
medlemmenes uforbeholdne tillit.<br />
Begeistringen var stor da eiendommen ble overtatt på våren<br />
1956, og utviklingen <strong>av</strong> et stevnested kunne begynne. Siden<br />
lederne alltid hadde vært overbeviste motstandere <strong>av</strong> kollekt,<br />
hadde de ingen kapital til eiendomsutvikling, så løsningen ble<br />
storstilt dugnad. Låven på gården ble ominnredet til losji og en<br />
rekke unge menn tok seg fri fra jobben og tilbrakte uker og<br />
måneder som dugnadsarbeidere på Brunstad. I Oslo påtok<br />
Menigheten seg rivning <strong>av</strong> et par brakker på Akershus<br />
Festning, og disse ble satt opp igjen som den første «nye»<br />
102
ygningen på Brunstad. Siden la man inn anbud på rivning <strong>av</strong><br />
Sandefjord Bad, der man både fikk betalt for jobben og tilgang<br />
til brukte bygningsmaterialer til utbyggingen <strong>av</strong> Brunstad.<br />
Forsamlingslokalet ble påbegynt allerede samme år, og til<br />
sommeren 1958 hadde man fått støpt en plate som fikk et<br />
overbygg <strong>av</strong> provisorisk stillas og presenninger, og endelig<br />
kunne «Vennene» samles til stevne under eget tak. Og<br />
forsamlingen holdt til under dette provisoriske taket i mange<br />
år, før man fikk penger nok til å fullføre bygningen. Det var noe<br />
sjarmerende med dette provisorium, og stemningen var på topp<br />
under presenningen når Aslaksen med sine retoriske evner<br />
overbeviste oss om at det var KRISTI BRUD som var samlet i<br />
disse ringe omgivelser. Her var intet storslagent.<br />
Sigurd Bratlie, som var en mester i allegoriske fortolkninger,<br />
laget et stort poeng <strong>av</strong> at Pinsevennenes stevnested var lagt til<br />
Hedmarktoppen, mens Menigheten var samlet på Nedre<br />
Brunstad gård. Det lå en dypere mening i dette. Det var nok en<br />
<strong>Gud</strong>s styrelse. Pinsevennene søkte det som var stort i denne<br />
verden, de ville gjerne synes, og bli akseptert i samfunnet.<br />
Menigheten søkte nedover til det som var ringe og uanselig,<br />
helt i tråd med det forannevnte sitatet fra Korinterbrevet.<br />
Det er noe paradoksalt i dette å være verdensmester i<br />
ydmykhet.<br />
Med det været en gjennomsnittlig norsk sommer har å tilby,<br />
ble presenningstaket ofte en dramatisk kulisse under<br />
vekkelsesmøtene. Det ble ekstra stemningsfullt i det svake lyset<br />
under presenningen når regnet høljet ned og vindkastene rev<br />
i bardunene. Denne sangstrofen var en sikker vinner:<br />
Kast deg i Frelserens armer<br />
legg deg til ro ved hans bryst.<br />
Hør hvor det stormer der ute<br />
n her er det fredfullt og tyst.<br />
103
Sangen var forfattet <strong>av</strong> T.B. Barratt i 1904, men det var ukjent<br />
for de fleste. Og dette var altså før det ble totalforbud mot<br />
sanger som ikke var skrevet <strong>av</strong> Menighetens egne medlemmer.<br />
Først etter fem-seks år var limtredragerne på plass, slik at<br />
lokalet kunne ferdigstilles med permanent tak og tregulv som<br />
ble lagt med brukte gulvplanker fra diverse rivningsprosjekter<br />
Menigheten påtok seg. Åkerlappene ble omgjort til teltplasser<br />
som sto for hoveddelen <strong>av</strong> innlosjeringen under stevnene, selv<br />
om det ble bygget stadig nye losjihus, hvor stevnedeltakerne<br />
kunne overnatte i køyer eller på flatseng i sovesaler.<br />
Det var som om Brunstad ga ny selvtillit til lederne. De hadde<br />
noe synlig de kunne invitere interesserte tilhørere til. «Kom til<br />
Brunstad så skal du få se hva vi står for» var budskapet man<br />
formidlet. Og tilhørerne kom etter hvert i hundrevis fra Sentral-<br />
Europa og siden fra Canada, USA, Sør-Afrika og India. Den<br />
internasjonale suksess forsamlingen opplevde på 1960-tallet,<br />
hadde en klar sammenheng med Brunstad.<br />
Eiendommen endret også forsamlingens holdninger til<br />
kollekt og bygningsmasse. Gjennom 40 år hadde tradisjonen<br />
vært at penger til å dekke leie <strong>av</strong> lokale og andre små-beløp<br />
som driften krevde, ble lagt i en bøsse som var diskret plassert<br />
ved utgangen. Penger var ikke noe man snakket om. Det var<br />
noe som uoppfordret ble lagt i bøssen ved døra. På Brunstad<br />
ble denne praksis raskt endret. Nå ble det under allsang sendt<br />
ti-liters plastbøtter rundt mellom benkeradene, og på neste<br />
møte ble det opplyst fra talerstolen hvor mye penger som var<br />
kommet inn. Dette var noe nytt og fremmed, og representerte<br />
en kontrast til tidligere praksis.<br />
Dette er selvfølgelig verken spesielt uvanlig eller spesielt<br />
kritikkverdig. Kanskje er det en nødvendighet for å skaffe<br />
tilstrekkelig finansiering. Grunnen til at jeg tar med dette som<br />
et poeng, er at dette var noe man i alle år hadde raljert over hos<br />
«de religiøse». Når så Aksel J. Smith mot slutten <strong>av</strong> 1960-tallet<br />
104
holdt en flammende kollekttale, var en ny barriere brutt.<br />
Maran-Ata gründeren, Åge Samuelsen, som fikk tiln<strong>av</strong>net<br />
«Herrens glade hurragutt», var noen få år tidligere blitt kritisert<br />
i voldsomme ordelag hos Smiths Venner, nettopp for denne<br />
praksisen. Det var mange som fikk kollekttalen i vrangstrupen,<br />
men snart var det en etablert praksis, og byggeaktiviteten<br />
kunne fortsette.<br />
Nå er det blitt samlet inn penger og bygget ut, kontinuerlig,<br />
snart i 50 år. Her er det forsamlingshus, bespisningsfasiliteter<br />
og sanitære anlegg som dekker behovet for ca. 4 til 5 000<br />
besøkende. Anlegget, som må ha kostet minst 100-150<br />
millioner, brukes beskjedne fem-seks uker i året. Dette er i sin<br />
helhet finansiert gjennom kollekt og dugnadsinnsats fra<br />
medlemmenes side.<br />
Kjøpet <strong>av</strong> Brunstad er den viktigste hendelse i Menighetens<br />
historie. Det ga forsamlingen og lederne en kollektiv selvtillit<br />
som gjorde det mulig for dem å reise ut i verden og si «kom og<br />
se». Denne uanselige gruppen som tidligere hadde hentet sin<br />
identitet fra en felles HEMMELIGHET som var vanskelig<br />
kommuniserbar, hadde plutselig noe konkret som grunnlag for<br />
svar på det eksistensielle spørsmålet «hvem er vi». De talte med<br />
begeistring om «anskuelsesundervisning». Utlendingene ble<br />
invitert til Brunstad, for ved selvsyn å kunne bringe i erfaring<br />
hvordan «Den Levende <strong>Gud</strong>s Menighet» ser ut og ter seg.<br />
Broderskap, fred og fordragelighet, i skjønn forening med<br />
sverd, ild og «fullkommen seier over all bevisst synd».<br />
Kjøpet <strong>av</strong> Brunstad førte også til betydelig mer samhandling<br />
medlemmene imellom. Aldri før hadde så mange tilbrakt så<br />
mye tid sammen, som når utviklingen <strong>av</strong> Brunstad stevnested<br />
tok til på slutten <strong>av</strong> 1950-tallet. Gjennom arbeidsfellesskapet<br />
oppdaget de andre sider ved seg selv og ved hverandre, og<br />
dermed fikk de tettere relasjoner og det oppsto et vennskap<br />
som var frikoblet fra møter og skriftsteder. Det betydde også en<br />
105
utvidelse <strong>av</strong> hva det ville si «å lykkes». Selv om man ikke var en<br />
stor predikant, en stor dikter eller en stor sanger, kunne man<br />
være en viktig og betydningsfull person for fellesskapet. Som<br />
snekker, som elektriker, som fysisk kraftkar eller som kokk(e).<br />
Hva Brunstad har betydd for Menigheten illustreres <strong>av</strong><br />
n<strong>av</strong>net forsamlingen har valgt; Den Kristelige Menighet på<br />
Brunstad. For meg synes det underlig at man så sterkt har<br />
motsatt seg det n<strong>av</strong>net som folk flest bruker: Smiths Venner, og<br />
i stedet har insistert på at man ikke heter noe som helst, eller<br />
eventuelt heter Menigheten. Samtidig har man internt brukt<br />
n<strong>av</strong>net «Vennene», hvilket ikke ligger spesielt langt fra det<br />
n<strong>av</strong>net folk flest har brukt.<br />
Som nevnt laget man et slags generalforsamlingsdokument<br />
i forbindelse med kjøpet <strong>av</strong> Brunstad, og der omtaler man seg<br />
som «Den Kristelige Menighet, som har sin opprinnelse ved<br />
<strong>av</strong>døde <strong>Johan</strong> O. Smith, Horten og som utgir bladet Skjulte<br />
Skatter». Etter hvert har man endret på n<strong>av</strong>net, og i<br />
Brønnøysundregistrene heter det nå Den Kristelige Menighet på<br />
Brunstad, forkortet til DKM Brunstad.<br />
Fra en kollektiv identitet basert på En åpenbaring eller Et lys<br />
eller en Hemmelighet, har man nå en kollektiv identitet som<br />
baserer seg på En bygningsmasse og eventuelt Et sommerstevne<br />
som finner sted i første halvdel <strong>av</strong> juli hvert år. Samt noen<br />
arrangementer i mindre skala, i forbindelse med nyttår, påske<br />
og pinse.<br />
Takket være Brunstad endret Smiths Venner fullstendig<br />
karakter i tiårs-perioden fra 1955 til 1965.<br />
106
Lederportretter<br />
Hva verden kaller kjærlighet,<br />
jeg ikke vil og ikke vet.<br />
<strong>Gud</strong>s kjærlighet jeg kjenner til,<br />
og den er ikke vek og mild;<br />
den er til dødens redsel hård,<br />
den byder klappe så det slår.<br />
Henrik Ibsens Brand
Idette kapittelet vil jeg presentere de lederne som har preget<br />
Smiths Venners utvikling og egenart. Gjennom å sitere en<br />
del <strong>av</strong> deres skriftlige arbeider, håper jeg å kunne gi deg et<br />
lite glimt <strong>av</strong> disse bemerkelsesverdige personene og hva de sto<br />
for.<br />
For <strong>Johan</strong> Oscar Smiths vedkommende tar jeg for meg hans<br />
korrespondanse, som post mortem ble utgitt i bokform på<br />
Skjulte Skatters forlag. For Elias Aslaksens vedkommende<br />
gjennomgår jeg deler <strong>av</strong> hans trilogi: Livets Ånds Lover, utgitt på<br />
eget forlag i 1939. For Sigurd Bratlies vedkommende tar jeg for<br />
meg hans hovedverk; boken Bruden og Skjøgen, utgitt på eget<br />
forlag i 1948. For Aksel <strong>Johan</strong> Smiths vedkommende har jeg<br />
ikke funnet noen litterær produksjon som presenterer personen.<br />
Hans forfatterskap begrenset seg til små artikler i<br />
medlemsbladet Skjulte Skatter, med utlegninger <strong>av</strong> Skriftens<br />
ord. Forfatteren selv trer ikke så tydelig frem i artiklene. Derfor<br />
har jeg basert meg på det skriftlige ettermæle han får i Skjulte<br />
Skatters minnenummer.<br />
<strong>Johan</strong> O. Smiths korrespondanse<br />
Som nevnt tidligere i boken, var Smiths virke sammenfallende<br />
i tid med den ni år eldre Thomas Ball Barratt. Begge hadde en<br />
bakgrunn i Metodistkirken, og begge etablerte egne frikirkelige<br />
108
samfunn på starten <strong>av</strong> forrige århundre med utgangspunkt i<br />
apostlenes opplevelser på pinsefestens dag. Og begge satte spor<br />
etter seg, hver på sin måte.<br />
Pinsebevegelsen er en deltakende aktør i det kristne<br />
landskap i Norge, mens Smiths Venner fortsatt er en isolert<br />
enkl<strong>av</strong>e, uten noen relasjoner ut over sin egen krets, og dermed<br />
uten påvirkning utenfor sitt eget, lukkede miljø. De mottar<br />
ingen åndelige impulser utenfra og gir ingen impulser ut til<br />
andre. Det må være noe ved lederskapet og den grunnleggende<br />
kultur som har ført til en slik isolasjonisme.<br />
Isolasjonismen er nok også årsaken til at <strong>Johan</strong> O. Smith<br />
(1871-1943) ikke er nevnt i norske leksika, mens både Thomas<br />
Ball Barratt (1862-1940), Lars Levi Læstadius (1800-1861) og<br />
Hans Nielsen Hauge (1771-1824) omtales i de fleste leksikale<br />
verk.<br />
<strong>Johan</strong> Oscar Smith etterlot seg en omfangsrik korrespondanse,<br />
som etter hans død ble utgitt i bokform, J.O.Smiths<br />
Etterlatte Brev. Dette er fremfor noe hans dokument til<br />
ettertiden, og gjennom denne korrespondansen kan vi bli litt<br />
kjent med denne bemerkelsesverdige personen og de ideer han<br />
ble drevet <strong>av</strong>.<br />
Brevene er til 95 prosent utlegninger <strong>av</strong> Skriftens ord.<br />
Hensikten med mine studier <strong>av</strong> korrespondansen har vært å bli<br />
litt kjent med personen bak brevene. Derfor har jeg konsentrert<br />
meg om de passasjer hvor han i korte glimt forteller noe om sin<br />
selvforståelse og sitt syn på omverden. Det som kommer her er<br />
altså ikke et representativt sammendrag <strong>av</strong> boken, men små<br />
fragmenter som tegner et bilde <strong>av</strong> brevskriveren.<br />
Dette bildet er kortfattet og ufullstendig, men det kan gi oss<br />
noe innsikt i personen som formet Menighetens utvikling.<br />
Brevene ble selvfølgelig skrevet uten tanke på at de en dag<br />
skulle publiseres i bokform. Derfor kan det synes urimelig å<br />
bruke dem som dokumentasjon. Samtidig sier han selv ganske<br />
109
tidlig i korrespondansen: Det er uhyre god undervisning man får<br />
selv når man skriver om disse ting, for ofte kommer lyset når en<br />
skriver. Og så lærer man seg å fatte seg så klart som mulig og kort som<br />
mulig (<strong>Johan</strong> O. Smiths Etterlatte Brev, side 35).<br />
Det ser ut til at det tankegodset som Smiths Venner er<br />
bygget på ble til gjennom disse brevene. Tankene ble ferdig<br />
tenkt mens han satt bøyd over skrivebordet. Dermed utgjør de<br />
selve kildematerialet for hele bevegelsen.<br />
Omtrent halvparten <strong>av</strong> boken er brev han skrev til sin ni år<br />
yngre bror Aksel, som fra 1905 også ble en aktiv kristen, i en<br />
alder <strong>av</strong> 24 år. Begeistringen over dette valget hos den yngre<br />
broren fører til en flom <strong>av</strong> brev. Det virker som om det er en<br />
demning som brister. I en periode er det minst ett brev pr. uke<br />
og ofte kan han ikke vente på svar, men må sende nye brev.<br />
Han har åpenbart mye på hjertet, og håper at han skal finne en<br />
tilhører i broren.<br />
Det kan tyde på at han har følt seg ensom, og når han<br />
oppdager brorens interesse for de temaer som han selv fyller<br />
hele sitt liv med, blir han overveldet <strong>av</strong> sin egen begeistring.<br />
Det ser ut til at broren også føler seg overveldet. Av<br />
brevflommen.<br />
Bare to måneder etter det første brevet responderer <strong>Johan</strong> O:<br />
Du synes visstnok mine brev er altfor sterkt forserende, så du føler en<br />
trang til å bremse. Men du kan tro det gjør godt å få et klart blikk på<br />
livet straks, for det vil bevare fra meget som en ellers kan komme opp<br />
i (J.O.S’ Brev side 45).<br />
<strong>Johan</strong> O. er meget raskt i gang med å undervise sin yngre<br />
bror, samtidig som han forteller hvem som har vært læremester:<br />
Men <strong>Gud</strong>, som er mektig på undervisning og lærdom, han har vært<br />
min læremester og intet menneske. Hva <strong>Gud</strong> har gitt meg, har han<br />
gitt ved åpenbarelse i sin kunnskap, og nå kjære bror, skal jeg si deg<br />
årsaken, men ikke alle fordrar slike sannheter.<br />
Noe senere skriver han: På siste møte fortalte jeg vennene at<br />
<strong>Gud</strong> hadde gitt meg åpenbarings Ånd i sin kunnskap like fra første<br />
110
stund <strong>av</strong> i 1900, da jeg mottok Ånden, og at det var nødvendig å si<br />
dette for at tilliten skulle styrkes.<br />
Mange synes det er trygt å innordne seg personer som har<br />
sett Lyset og som mener at de kjenner sannheten. Da har man<br />
faktisk tilgang til Svaret på mange kompliserte spørsmål. Og<br />
det fritar for ansvar.<br />
Denne symbiosen er selve grunnlaget for mange religiøse<br />
bevegelser: På den ene side har vi sterkt selvhevdende ledere<br />
som trenger tilhengere som kan bekrefte deres selvbilde. På den<br />
annen side har vi personer med stort underkastelsesbehov som<br />
trenger en sterk leder som de kan beundre og være lojal<br />
overfor. De låner kraft fra den sterke lederens karaktertrekk.<br />
Dersom han med suveren styrke hevder å stå i direkte ledtog<br />
med <strong>Gud</strong> selv, blir de en del <strong>av</strong> et stort, kraftfullt system hvor<br />
det føles greit å være svak.<br />
I samme brev fortsetter han: Det er meg en stor fryd at du<br />
begynner å høre forskjell på røsten, å skille hyrdens røst fra<br />
leiesvennens, som flyr når ulven kommer. Vi kan aldri få vært radikale<br />
nok her. Syng ut sannheten på ethvert sted, og følgen skal bli den at<br />
du selv skal bli overvettes glad, men folk skal si om deg at du er <strong>av</strong><br />
djevelen og gal. Her blir broren tvangsrekruttert så å si, til den<br />
kamp som <strong>Johan</strong> O. hadde bestemt seg for å kjempe. Kampen<br />
mot de etablerte autoriteter i kristne miljøer. Dette ble det unike<br />
særpreg ved Menigheten like fra starten <strong>av</strong>, og det ble hans<br />
livskall å vedlikeholde dette motsetningsforholdet, som til tider<br />
kunne se ut som fiendskap.<br />
En protestbevegelse som slutter å protestere har selvfølgelig<br />
utspilt sin rolle. Derfor har det blitt en umulighet for Smiths<br />
Venner å være imøtekommende overfor andre kristne<br />
forsamlinger. Det ville nærmest bety styrt <strong>av</strong>vikling.<br />
Språket og væremåten utgjorde også et stilmessig brudd<br />
med det vante. Det var krig og krigsmetaforer det gikk i. Smith<br />
fikk mye tilbakemelding på dette, men var ikke villig til å<br />
111
moderere seg: Jeg innrømmer at jeg er svært hård og bus frem, men<br />
<strong>Gud</strong> har skapt meg slik, og jeg føler det er min gjerning i Kristus å<br />
buse frem uten skånsel der hvor det trenges, for derved finner jeg en<br />
kostelig fred og seier. Dette at han fant slik glede i å nedkjempe<br />
andre verbalt, er spesielt. Det ble hans varemerke så å si.<br />
Kun en gang innrømmer han at han møtte sin overmann:<br />
Broder NN. gjennomhaglet meg grundig for det siste festmøte, hvor<br />
også du var til stede. Men jeg kunne jo ha godt <strong>av</strong> pryl, fordi jeg ikke<br />
tok det minste hensyn til at det var folk til stede som siktet mine ord<br />
som hvete. Dog, Broder NN ikke bare prylte, men han drev<br />
pumpespikeren inn med den største slegge og all den kraft han eide.<br />
Broder NN sa at når jeg ikke hadde kjærlighet, så var all min tjeneste<br />
intet, all min kunnskap intet, og alt ble redusert til intet. Jeg følte det<br />
som et slag <strong>av</strong> en mokker [maritimt uttrykk for hammer] i hodet, og<br />
tenkte på det på hele førstevakten. Men til tross for at denne<br />
tilbakemeldingen åpenbart gikk dypt inn på ham, førte det ikke<br />
til at han tok det inn over seg og revurderte sine egne<br />
holdninger og sin egen væremåte. Han fortsetter ufortrødent:<br />
(men [jeg] er nå kommet til det resultat at jeg har bedre <strong>av</strong> det enn en<br />
skjeppe smiger. Og forresten er det jo egentlig meg som har begynt<br />
denne kampmetode, så jeg får finne meg i å ta en støt (s.204).<br />
Ikke noe tyder på at han tenkte igjennom om kanskje<br />
«Broder NN» hadde et relevant poeng som han burde dvele<br />
nærmere ved. Som han tidligere sa til sin bror, var <strong>Gud</strong> selv den<br />
eneste læremester han aksepterte, og alle andre burde derfor<br />
lytte og lære når Smith talte. n I en alder <strong>av</strong> 36 år hadde han<br />
ikke lenger noe å lære <strong>av</strong> andre.<br />
Han ser på seg selv som en profet og forklarer hvilken rolle<br />
dette er: En profet er en mann som står i <strong>Gud</strong>s hemmelige råd. Det<br />
er en som står på egne ben og ikke voktes <strong>av</strong> noen hyrde uten <strong>av</strong> Jesus,<br />
men som selv er hyrde. En profet er mellommann mellom <strong>Gud</strong> og<br />
folket og er <strong>Gud</strong>s talerør. [...] Han står i <strong>Gud</strong>s hemmelige råd og<br />
kjenner <strong>Gud</strong>s nidkjærhet og <strong>Gud</strong>s måte å styre på liksom ministrene<br />
112
lærer å kjenne kongen og kan på en prikk si hva han ynder og hva som<br />
mishager ham (s.120).<br />
For å forstå ulike verdigrunnlag kan det virke <strong>av</strong>klarende å<br />
stille spørsmål om hva det vil si å lykkes. Betyr det å overvinne<br />
egne svakheter, eller betyr det å overvinne andres?<br />
Det ser ut til at Smith opplever suksess gjennom å stille<br />
andre til veggs. Dette er en viktig kilde til glede og tilfredshet,<br />
og en bekreftelse på at han har <strong>Gud</strong> på sin side.<br />
Enkelte steder i sin omfangsrike korrespondanse anbefaler<br />
han å fornærme folk i full offentlighet. Jeg vet nær sagt ikke<br />
hvordan man skal få lært dem opp til krig, hvordan man skal få lært<br />
dem til å «snøfte» Satan når han vil trenge inn i forsamlingen, så man<br />
kan få ham ut på et tidlig stade. Han fortsetter med konkret<br />
anbefaling om å dele ut personlige fornærmelser. Han vil på den<br />
måte bli grundig <strong>av</strong>væpnet i alle manns påhør, og du vil få en<br />
langvarig fred, og de andre får redsel for deg (s. 318).<br />
Det ser ut til at han helt bevisst bruker frykten som våpen.<br />
Gjennom å være uberegnelig og se helt bort fra alminnelige<br />
sosiale regler, ønsket han å tilrane seg makten i nær sagt alle<br />
relasjoner. De relasjoner han ikke klarte å dominere, definerte<br />
han seg ut <strong>av</strong>.<br />
Han ser helt enkelt bort fra muligheten <strong>av</strong> at han selv kan ta<br />
feil, at han kan misforstå situasjonen, at han kan blande<br />
sammen egne motiver og andres.<br />
Krig var, og er fortsatt, en viktig metafor i Menighetens skrift<br />
og tale. Det er noe heroisk med dette, og alle vet at i krig er det<br />
andre regler som gjelder enn i det sivile liv.<br />
For det første handler man på statsmaktens vegne, og man<br />
er selv en del <strong>av</strong> maktapparatet. For det andre må de<br />
handlingene som gjøres, ses i lys <strong>av</strong> nettopp krigssituasjonen.<br />
Det unike hos Smith og hans venner er at de utgjør <strong>Gud</strong>s<br />
maktapparat her på jorden. En noe mer beskjeden beskrivelse<br />
113
ville være å si at man var en del <strong>av</strong> maktapparatet, men de<br />
velger konsekvent å omtale seg som selve maktapparatet, og<br />
dermed handler lederne på vegne <strong>av</strong> <strong>Gud</strong> selv.<br />
Stå med saliggjørelsens hjelm på hodet, rettferdighetens panser om<br />
lendene, ombundet med ferdighet i fredens evangelium, med troens<br />
skjold hvori alle Satans gloende piler slukkes, og grip så dertil Åndens<br />
sverd, som er <strong>Gud</strong>s ord (s.22). Dette siste med Åndens sverd, er<br />
forsatt en <strong>av</strong> de vanligste språkblomster som benyttes.<br />
Bibelsitater som for det meste er tatt fullstendig ut <strong>av</strong><br />
sammenhengen benyttes for å sable ned alt og alle som ikke er<br />
en del <strong>av</strong> Menigheten. Det vil si alt og alle som ikke underkaster<br />
seg statsmakten n ledelsen i Smiths Venner.<br />
Etter «vekkelsen» på begynnelsen <strong>av</strong> 1990-tallet ble det<br />
legitimt å sable ned forhenværende betrodde ledere ved bruk<br />
at fantasifulle fortolkninger <strong>av</strong> bibelord. «Dette er krig n det er<br />
krig på kniven!»<br />
De fleste <strong>av</strong> oss har sin ektefelle som et viktig korrektiv, men<br />
heller ikke fra den kanten var Smith særlig mottakelig: Pauline<br />
[hans kone] synes jeg skriver for hårdt, men sant å si, jeg kan ikke<br />
andet; og enhver som vil ha noe med meg å bestille, får tåle det slik jeg<br />
har det. Man børster med en børste, slår med en hammer, hugger med<br />
en øks, sager med en sag. Øksen, hammeren, sagen og børsten kan ikke<br />
bytte tjeneste. Dette til trøst og balsam i det hårde (s. 79).<br />
n Intet tegn til økt selvinnsikt eller selverkjennelse her.<br />
I 1907 hadde han åpenbart også fått korrektiver fra sin far for<br />
at han reiste rundt og straffet og tuktet alt og alle. Dette var<br />
hans respons på farens korrektiv: Jeg skriver ikke dette brev for å<br />
gjendrive deg far, men for å skue saken fra en annen kant. Du skriver<br />
i ditt brev: «Det er bra nok at vi <strong>av</strong>straffer hverandre, men vi må være<br />
varsomme så vi ikke selv blir fristet og blir indsnørt ind i et nett vi<br />
selv ikke merker for sin finhets skyld.» [...] Den som påtar seg for<br />
megen myndighet blir forhatt,» sier ordspråket. Men når man ikke<br />
påtar seg mer myndighet enn det <strong>Gud</strong> har gitt en, da skjer alt<br />
114
sømmelig og er som det skal være. Dersom den som har fått tildelt<br />
g<strong>av</strong>e <strong>av</strong> <strong>Gud</strong> til å styre, ikke styrer, så vil andre dukke opp og styre alt<br />
ut på den brede vei før en vet ordet <strong>av</strong> det (s. 97).<br />
Faren hadde altså ikke innsett at sønnen hentet sin<br />
myndighet fra <strong>Gud</strong>s egen orden. Korrektivet var forfeilet.<br />
Midt i disse selvhevdende uttalelser er han også ydmykhetens<br />
fanebærer: Du skal ikke spare hovmodsånden, du skal knuse den. Du<br />
skal ikke se opp til personer som øver hovmod, men forakte dem n dog<br />
ikke dem, men det. [...] Da jeg var i Kristiansand sist, led I alle <strong>av</strong> en<br />
god dask stormannsgalskap. Håper du Aksel er forstandig og <strong>av</strong>viser<br />
galskapen, for det er det ringe og uanseede i verden som <strong>Gud</strong> utvelger<br />
for å beskjemme det som tykkes seg å være noe (s.69).<br />
Bare et par sider lenger ut fortsetter han sin undervisning <strong>av</strong><br />
broren med følgende passasje: Håper du hengir deg ganske og<br />
aldeles til <strong>Gud</strong>, så du ikke blott og bart blir slik en religiøs dåsmer og<br />
religiøs lasaron for hvem mørke og mulm er bevart til evig tid. [...]<br />
Bry deg aldri om å ta råd fra religiøse, for de fleste er bedre kjent og<br />
erfaren i kjødet end i Ånden. Snakk om poteter og flesk og kjøtt, da er<br />
de hjemme og kan svare, men går du utenom det håndgripelige, da står<br />
de der og måper og vet verken ut eller inn (s.71).<br />
En felles hemmelighet utgjør sementen i mange samfunn og<br />
organisasjoner. Dette å besitte en felles hemmelighet som bare<br />
blir «kjent til» og «forstått» <strong>av</strong> de privilegerte innviede, virker<br />
samlende og identitetsgivende. Og det beskytter mot angrep<br />
utenfra.<br />
De som angriper, eller trekker noe i tvil, kjenner ikke til<br />
HEMMELIGHETEN, og er derfor ikke meningsberettigede. Slik kan<br />
man heve den kollektive bevisstheten til høyder hvor man er<br />
helt uten kritikk, og bygge et fellesskap som ingen andre kan<br />
vurdere.<br />
En viktig bestanddel <strong>av</strong> HEMMELIGHETEN er et eget språk<br />
som ingen andre enn de innvidde forstår. Et stammespråk. Med<br />
115
utgangspunkt i dette språket kan man så bevise andres<br />
manglende innsikt og forståelse. Denne manglende forståelse<br />
for det man snakker om gir makt til den som besitter<br />
HEMMELIGHETEN. De som selv er innenfor men ikke forstår<br />
deler <strong>av</strong> språket, velger klokelig å tie. Å si at dette er<br />
ubegripelig eller meningsløst, ville være å kompromittere seg<br />
selv.<br />
Det hemmelige språket presenteres i komprimert form i<br />
følgende sitat:<br />
Københ<strong>av</strong>n, 5. mars 1931<br />
Nå skal vi fredag og lørdag ha til emne: Kjødets legeme, syndens<br />
legeme, dødens legeme. Kjødets gjerninger, legemets gjerninger,<br />
døde gjerninger, <strong>Gud</strong>s gjerninger, Åndens lov, syndens lov, loven<br />
i lemmene og loven i sinnet. Det gamle menneske, det nye<br />
menneske og syndens menneske. Alt dette er <strong>av</strong>ertert.<br />
Det er selvinnlysende at de fleste ville stille seg «måpende» til<br />
denne terminologien, som han selv hadde funnet opp, og<br />
dermed var det bevist at de andre lite eller intet forsto <strong>av</strong> disse<br />
dyrebare hemmeligheter.<br />
<strong>Johan</strong> O. Smiths urokkelige selvtillit hadde sitt utspring i de<br />
sterke religiøse opplevelser han hadde i 1900, hvor han mente<br />
at <strong>Gud</strong> selv begynte å tale direkte til hans indre n til hans<br />
ubevisste jeg.<br />
Dette ble også hans bror til del på slutten <strong>av</strong> 1906. Han<br />
responderer på Aksels kort med følgende brev:<br />
Just som jeg stod og skulle gå på kontoret i dag, fikk jeg ditt<br />
brev. Det var med spenning jeg åpnet det; men ved å lese det,<br />
begynte mitt hjerte å juble <strong>av</strong> fryd, og jeg kunde ikke holde<br />
tårene tilbake. [...] Jeg vet nesten ikke hva jeg skal skrive nå, for<br />
du har jo selv salvelse fra <strong>Gud</strong>, og salvelsen skal lære oss alt og<br />
minne oss om alt Jesus har sagt (s. 84).<br />
116
Nå var altså også hans bror kommet til det stadiet hvor han<br />
ikke lenger behøvde å ta imot annen lærdom enn den som <strong>Gud</strong><br />
selv talte i hans indre.<br />
La oss et øyeblikk forlate <strong>Johan</strong> O. Smith, og se litt nærmere på<br />
hva broren opplevde. I den lille boken Fire trin i en troendes liv<br />
som han fikk utgitt post mortem på Skjulte Skatters forlag kan<br />
vi lese om denne opplevelsen:<br />
Aandens daap eller kraftens stadium.<br />
En ny, hittil ukjent aapenbarelse <strong>av</strong> <strong>Gud</strong> bryter ind i sjælen i<br />
samme øieblik kraften fra <strong>Gud</strong> gjennomstrømmer den. Livet er<br />
med et slag plutselig forandret. Fra den sjeliske er man kommet<br />
ind i den aandelige sfære. <strong>Gud</strong>s kraft gaar ofte som en kjendbar<br />
strøm gjennom hele legemet medbringende en uendelig salighet,<br />
som utløser seg i en overvettes fryd og glæde. Man er kommet<br />
fra <strong>av</strong>magt ind i <strong>Gud</strong>s kraft, fra mørke ind i skjønt lys. <strong>Gud</strong>s<br />
fred sænker seg dypt ind i sjælen; den er i sandhet som en<br />
mektig flod; gleden ombølger den som en herlig luftning fra<br />
himmelen, søt og vederkvegende; sjælen er som indhyllet i en<br />
taakedis. Den hviler som i idel kjærlighet. Sjælen magter nesten<br />
ikke si andet end tak og pris i dette øieblik. Lovsang har fyldt<br />
hjertet, tonerne synes at gi gjenklang i himlen.<br />
Umiddelbart kan dette kan se ut som beskrivelse <strong>av</strong> en<br />
rusopplevelse, hvilket også var den spontane reaksjon ved<br />
pinsefestens dag. «De har drukket seg fulle på søt vin» var<br />
betrakternes kommentarer i Apostelgjerningene kapittel 2.<br />
Fra nå <strong>av</strong> utgjør han og broren et tospann som har blitt<br />
pålagt store oppg<strong>av</strong>er:<br />
<strong>Gud</strong> har gitt meg en tilsynsmanns gjerning her på Horten, og har<br />
lagt alle tråder i mine hender. <strong>Gud</strong> har gitt meg makt til å <strong>av</strong>gjøre<br />
stridigheter og la den få rett som har rett. Han har gitt meg makt<br />
117
til å løse alle vanskeligheter osv. Ingen har ansatt meg i denne<br />
gjerning, uten <strong>Gud</strong> selv. Da jeg har full forståelse <strong>av</strong> og full klarhet<br />
i at <strong>Gud</strong> har gitt deg den samme gjerning i Kristiania, så vil jeg be<br />
og formane deg til at du skjøtter denne vanskelige gjerning, men<br />
dog velsignede gjerning, med all skjønnsomhet. [...]<br />
De kjødlige vil oppta disse ting som selvros, men de åndelige vil<br />
forstå det. [...] Jeg skal ut i mai med panserskip. Hva det trenges nå<br />
rundt i Menighetene er først og fremst tilsynsmenn (eldste),<br />
dernest tjenere. En trenger dog mest <strong>av</strong> alt apostler som kan<br />
innsette og finne ut de rette menn til disse store gjerninger.<br />
Ja, nå har jeg skrevet til deg om ting som antagelig ikke har vært<br />
praktisert meget siden apostlenes dager (s.125).<br />
Senere kobler han sine åndelige kvaliteter og sin krigerske<br />
væremåte sammen til en helhet:<br />
Jeg vil ikke rose meg selv over all måte, men jeg tør påstå at siden<br />
jeg fikk <strong>Gud</strong>s Ånd, har jeg alltid lagt vinn på å være velbehaglig for<br />
<strong>Gud</strong>, og har hele tiden hatt en vemmelse for å tekkes mennesker. Dette<br />
har brakt meg så rike belønninger at mitt hjerte hopper <strong>av</strong> fryd over at<br />
ingen <strong>av</strong> disse kjødlige mennesker kan fryde seg over å ha overmannet<br />
meg. Men alltid har disse ord gått i oppfyllelse: «Intet våpen som blir<br />
smidd mot deg skal ha fremgang, og hver tunge som går i rette med<br />
deg, skal du få domfelt; dette er Herrens tjeneres arv og den rett de får<br />
<strong>av</strong> meg, sier Herren» Esaias 54,17 (s.129).<br />
Dette siste er fortsatt ett <strong>av</strong> de viktigste sitater for ledelsen i<br />
Smiths Venner.<br />
La oss bevege oss videre, og se på hvilket forhold <strong>Johan</strong> O.<br />
Smith hadde til den personen som, nest etter hans bror, sto han<br />
nærmest, Elias Aslaksen. Den omtale han får i Smiths<br />
korrespondanse med sin bror, fortjener å bli sitert. Det er et<br />
118
godt utgangspunkt for å forstå den unike posisjon Aslaksen<br />
fikk i Menigheten.<br />
I et brev til broren Aksel, skriver Smith den 14. mai 1909:<br />
Broder Aslaksen (kadetten) har nå fått eksamen og ble nr.1 med et<br />
godt forsprang til annenmann. Krigsskolens sjef n kommandør<br />
Dawes n gratulerte ham. Han blir mere og mere grei for hver gang<br />
vi taler sammen. Det er en bestemt natur. Han har en grei<br />
forståelse på mange ting, og hva han har, er rent. Han har lett for<br />
å prøve forskjellige ånder. Det er morsomt å høre hvor greit han<br />
kan gjøre forskjell (s.173).<br />
Tre skritt fra livet må man holde alle mulige mennesker, og aller<br />
mest religiøse ledere, om man skal beholde fekte<strong>av</strong>stand og plass for<br />
å svinge Åndens sverd. [...] Broder Aslaksen blir en sann<br />
stridsmann, og det er en fryd å høre ham. Jeg føler han har en<br />
inderlig kjærlighet til oss i Ånden. Broder Ellefsen kan jeg neppe<br />
kjenne igjen. Hele hans tale er om i sitt resterende liv å vandre i<br />
Kristi fotspor. [...] Broder Aslaksen var her for et par dager siden.<br />
Han er sikkerlig et <strong>av</strong> <strong>Gud</strong> utvalgt redskap som er under utvikling<br />
(s.211).<br />
Broder Aslaksen var her i går. <strong>Gud</strong> g<strong>av</strong> meg nåde til å tale mer fritt<br />
til ham enn noensinne før, om å løsne og slite over alle bånd. Han<br />
lo <strong>av</strong> fryd og mottok ordene i sitt hjerte. Fritt ut <strong>av</strong> posen har jeg<br />
ikke kunnet tale til ham før, som just nu. Det er stoff i den karen,<br />
ser det ut til (s.213).<br />
Løytnant Aslaksen hadde siste dag om bord i «Frithjof» som kadett<br />
(eldstemann) stått opp og <strong>av</strong>lagt vidnesbyrd for sine kamerater.<br />
Flere hadde tårer i øynene. Han spurte sist han var hjemme, om vi<br />
i vinter kunne gå igjennom brevet til Romerne, da han ville få mere<br />
foredrag og ikke så meget lesning på sjøkrigsskolen (s.227).<br />
119
Broder Aslaksen fortalte at han har skrevet hjem at de får være<br />
forberedt på at han en dag i nær fremtid går helt ut <strong>av</strong> marinen for<br />
å ofre seg helt i Herrens tjeneste. Han ber <strong>Gud</strong> å handle hurtig med<br />
seg, at han kommer inn i Kristi lidelsessamfunn, og at han må bli<br />
forunt å lide for Kristi n<strong>av</strong>ns skyld. Det er en merkelig mann. Han<br />
sier selv at han i den sist måned har gjort store fremskridt, og det<br />
er sant. Han har fått en vidtgående oppfattelsesevne og bønnens<br />
Ånd. Mon det blir <strong>av</strong> denne mann? (s.232)<br />
Broder Aslaksen leverte i dag kl.1 sin <strong>av</strong>skjedsansøkning som var<br />
et eneste vidnesbyrd om Jesus Kristus, hvem han for fremtiden<br />
aktet å tjene helt og udelt n eventuelt som misjonær. Kl. 2 ble han<br />
sendt bud etter, og da anmodet om å ta noen dagers permisjon for<br />
å tale om tingene med sine foreldre før han gjorde noe mer med<br />
ansøkningen, som var stilet til kongen. [...] Broder Aslaksen kan<br />
jeg ikke noksom rose, han er en <strong>av</strong> de få. <strong>Gud</strong> må ha en særlig<br />
hensikt med ham. Det er underlig å høre den visdom han har<br />
mottatt <strong>av</strong> <strong>Gud</strong>. Det følger med ham en vekkende Ånd, og jeg tror<br />
det er mer enn alminnelig gjæring blant oss her nå (s.234).<br />
Som det fremgår <strong>av</strong> disse klipp fra Smiths korrespondanse,<br />
beundret han Aslaksen på mange vis, hvilket kunne tilskrives<br />
minst to forhold. Først og fremst hans kombinasjonen <strong>av</strong><br />
intellekt og satiriske evner, som bedre enn noen annen satte han<br />
i stand til å føre verbal krigføring. Dette var evner som de<br />
færreste kunne matche. Dernest kom Aslaksens beundring for<br />
<strong>Johan</strong> O. Smith, som bekreftet Smiths selvbilde. Dermed oppsto<br />
det en fantastisk gjensidig beundring mellom disse to. En<br />
beundring som raskt utviklet seg til et kulturtrekk, som fortsatt<br />
preger forsamlingen.<br />
Uttalt beundring for lederne, med stadig gjentatte<br />
panegyriske hilsningstaler er en fast del <strong>av</strong> samværene. Det er<br />
en grunnfestet tradisjon å «takke <strong>Gud</strong> for BRØDRENE og det lys<br />
120
de lar skinne i forsamlingen» i de vitnesbyrd som <strong>av</strong>legges på<br />
møtene. Og det kan aldri gjentas ofte nok.<br />
Forholdet mellom Smith og Aslaksen kan oppsummeres på en<br />
fortettet måte i to sitater fra boken Smiths Brever. Først Smiths<br />
brev til Aslaksen datert 19. april 1927:<br />
<strong>Gud</strong> har gitt deg en ånd og et skarpt sverd, bruk det alle dine<br />
levedager. Takk for dine gode ord til meg i en stor forsamlings<br />
påhør. Jeg tok det som fra <strong>Gud</strong> selv, ettersom det var sagt til <strong>Gud</strong>s<br />
ære og med visdom. Også dette bidro til å styrke enheten innad og<br />
utad (s.319).<br />
Motsatsen til dette kommer i Aslaksens nekrolog som også<br />
siteres i samme bok:<br />
Natt til 1. mai 1943 hensov denne vår elskelige og høyt elskede bror<br />
i Herren, han som har vært vår årvåkne, ypperlige og trofaste leder<br />
og tilsynsmann gjennom så mange år. Dermed har den største<br />
<strong>Gud</strong>s mann vi kjenner i vår samtid, <strong>av</strong>sluttet sitt løp i denne<br />
verden. [...] Hans troskap mot <strong>Gud</strong>, og det lys som <strong>Gud</strong> g<strong>av</strong> ham,<br />
overstiger i høy grad det alminnelige, ja i så stor grad at han må<br />
regnes som en reformator.<br />
Elias Aslaksens lovgivning<br />
Som nevnt tidligere i boken, ville det ikke blitt noen Smiths<br />
Venner uten Elias Aslaksen. Han var den lysende beg<strong>av</strong>elsen og<br />
gudbenådede retoriker som Smith trengte for å kunne bygge<br />
opp en menighet. Han kombinerte religiøs fanatisme med sjarm<br />
og humor, på en besnærende måte.<br />
Ingen stilte seg likegyldig til Aslaksen. De fleste innefor<br />
(men langt fra alle) underkastet seg villig hans retoriske<br />
121
poenger, mens mange utenfor så på ham med hoderystende<br />
undring.<br />
Han kunne hente ut to-tre ord fra Bibelen og utlede de mest<br />
fantastiske, og etter hans mening selvinnlysende, resonnementer<br />
<strong>av</strong> disse. Totalt løsrevet fra enhver sammenheng ble det<br />
<strong>Gud</strong>s Ord og <strong>Gud</strong>s befalinger ut <strong>av</strong> det allikevel.<br />
For Elias Aslaksen var ikke Bibelen bare <strong>Gud</strong>s Ord, det var<br />
også en slags idiomordbok n et oppslagsverk med spesielle ord,<br />
faste uttrykk og talemåter n som han kunne plukke fra når han<br />
skulle formidle sine synspunkter og illustrere sine poenger.<br />
Og han var svært fri i sin bruk <strong>av</strong> denne idiomordboken.<br />
Han kunne for eksempel hente et uttrykk fra Salomos Høysang:<br />
«Vi har en liten søster og bryster har hun ennå ikke.» Helt<br />
uanfektet benyttet han dette til å forklare at «det ikke er nok at<br />
vi er på rett vei og har den rette trang, vi må også ha nådd en<br />
viss modenhet om vi skal være med i Brudeskaren» (Traktaten<br />
Jesu Kristi Brud (1948) Side 29).<br />
Det er umulig for meg n innenfor denne bokens rammer n<br />
å gi en fyldestgjørende presentasjon <strong>av</strong> fenomenet Aslaksen.<br />
Men jeg håper å kunne formidle et lite glimt <strong>av</strong> denne<br />
sammensatte personen, som på <strong>av</strong>gjørende måte forandret<br />
livsløpet til så mange mennesker, inkludert <strong>Johan</strong> O. Smith. I<br />
ettertid tidfestet J.O.S. Menighetens tilblivelse til sitt møte med<br />
den unge Krigsskolekadetten i 1908.<br />
For å gi en liten presentasjon <strong>av</strong> Elias Aslaksen, velger jeg å<br />
ta for meg hans trilogi Livets Ånds Lover. Grunnen til at jeg<br />
velger nettopp denne boken, er at den er så full at retoriske<br />
kunstgrep og sterke meninger, at de i seg selv blir et portrett.<br />
Alle tre bind ble utgitt på eget forlag i 1939.<br />
Aslaksen innleder sin lovsamling med å forklare den<br />
grunnleggende forskjellen mellom Moseloven og Livets Ånds<br />
lov, med vekt på at det fulgte nåde, dvs. hjelp og kraft med den<br />
sistnevnte. Takket være den nåde og hjelp som følger med<br />
Livets Ånds lover, er det mulig å overholde dem, selv om de er<br />
122
langt strengere enn Moseloven. Synd, sier Aslaksen, er<br />
lovbrudd, mens seier over synd er lovlydighet. Og dette er<br />
rammen hans lovgivning skal ses i lys <strong>av</strong>. Dersom man<br />
etterlever disse lovene kan man være trygg på at man ikke<br />
forsynder seg. Dersom man bryter disse lovene, vil man få<br />
oppleve «<strong>Gud</strong>s hevnende rettferdighet».<br />
Første del <strong>av</strong> trilogien begynner med «Troens Lover», og §1<br />
har han gitt n<strong>av</strong>net Fullvisshetens lov, som han utlegger slik:<br />
«Tro er full visshet om det som håpes. n Hebr 11,1. Det fremgår<br />
med all tydelighet <strong>av</strong> Mark 11,21-24 at det ikke går an å tro uten<br />
at det må skje. Dette er lov. Tro er full visshet. Så sant man har<br />
full visshet, så skjer det. Vi oppflammes sterkt til å tro <strong>Gud</strong>: ‘Ha<br />
tro til <strong>Gud</strong>!’ ‘ Tro bare (vær fullvisse) at I har fått det, så skal det<br />
vederfares!’ Dette er lov, en del <strong>av</strong> Livets Ånds lov, fast takst for<br />
alle personer, i alle tilfeller, gjennom alle tider og slekter.<br />
Fullvisshetens lov frigjør fra uvisshetens og vantroens lov.»<br />
For meg er det naturlig at han begynner med dette, som jeg<br />
tror utgjorde et sentralt punkt i hele hans tilværelse. Han oppga<br />
sin yrkeskarriere før den var begynt og levde fra hånd til munn<br />
hele livet, i trygg forvissning om at alt skulle ordne seg. Uten<br />
fast inntekt etablerte han en stor familie, og han holdt fast på<br />
dette levesettet livet ut.<br />
Han utpensler dette tema videre i §2 n Tillitens lov; «Og<br />
dette er den frimodige tillit vi har til ham, at dersom vi ber om<br />
noe etter hans vilje, da hører han oss; og dersom han hører oss,<br />
hvad vi så ber om, da vet vi at vi har de ting som vi har bedt<br />
ham om. n 1. Joh 5,14-15. De som forlater seg på Herren, er som<br />
Sions berg som ikke rokkes, men står evindelig. n Salme 125,1.<br />
Det går ikke an å sette sin lit til herren og så bli til skamme, å<br />
stole på ham uten å bli hjulpet. Dette er lov. Tillitens lov frigjør<br />
fra mistillitens syndige lov.»<br />
De neste lover spinner videre på samme tema: «Troens lov<br />
gjør oss urokkelige og frigjør fra all vaklen» (§3). «<strong>Gud</strong>s<br />
absolutte vilje er at vi skal ha fullkommen tillit til ham, blind<br />
123
tillit! [...] Ubekymrethetens livslov frigjør fra bekymringens<br />
syndige og drepende lov» (§4). «Det er lov at den som tror på<br />
<strong>Gud</strong> er mandig og sterk. Å tro på <strong>Gud</strong> og være svak, det henger<br />
ikke sammen. [...] Livets Ånds lov frigjør fra kraftløs-hetens og<br />
kjerringaktighetens syndige lover» (§5). «Den gir ikke rum for<br />
noe som er løst eller vaklende» (§6).<br />
Disse sterke holdninger står i kontrast til kalvinismens «husk<br />
alt er ditt ansvar!» Aslaksen hadde bare ansvar for én ting,<br />
blind tro på <strong>Gud</strong>, og så var resten <strong>Gud</strong>s ansvar. Dersom han ba<br />
til <strong>Gud</strong> om mat til i morgen, og ikke fikk det, da var vel det<br />
<strong>Gud</strong>s vilje, og dermed måtte det ses som en unik anledning til<br />
frelse.<br />
At Aslaksen valgte en slik levemåte i sin ungkarstid er<br />
selvfølgelig helt uproblematisk. Han tøyde grensene for hva<br />
han selv kunne utstå og fikk testet ut egne holdninger og<br />
reaksjoner. Litt verre ble det med disse holdningene og dette<br />
levesettet da han fikk familie. Å utsette sin kone for slik<br />
ekstremsport er betenkelig. Å utsette sine barn for det kan<br />
oppfattes som omsorgssvikt. Heldigvis hadde han en liten<br />
venneflokk som tok ansvar. De så familiens behov, og etter<br />
hvert ble det en jevn strøm <strong>av</strong> milde g<strong>av</strong>er, både i form <strong>av</strong><br />
penger og i form <strong>av</strong> mat og klær, som fant veien til Aslaksens<br />
hjem.<br />
På denne måten fikk familien det de trengte til livets<br />
opphold, og Aslaksen fikk bekreftelsen på at <strong>Gud</strong> sto ved sine<br />
løfter. Dermed kunne han forsette på samme vis, hele livet<br />
gjennom. Han behøvde aldri å ta ansvar for det timelige. <strong>Gud</strong><br />
ordnet med alt.<br />
Hvilens lov gir oss uopphørlig sabbat i vårt indre. [...] Det er en<br />
naturnødvendighet, en ufr<strong>av</strong>ikelig lov at den som har tro, han<br />
har hvile i sitt indre. Hvilens lov er troens lov som frigjør fra<br />
124
den vantroens og tvilens lov som gjør mennesket urolig, redd og<br />
utrygg (§13).<br />
Litt lenger ut i første del <strong>av</strong> trilogien kommer Rettferdighetens<br />
lover, hvor han legger for dagen en sterk rettferdighetssans og<br />
gir strenge regler for økonomiske forhold. I §1 n Pålitelighetens<br />
lov n starter han med å sitere Lukas 16,10: «Den som er tro i<br />
smått, er også tro i stort, og den som er urettferdig i smått, er<br />
også urettferdig i stort.» Og han fortsetter:<br />
Rettferdighetens lov driver oss til å oppfylle våre forpliktelser,<br />
både hjemme og borte og i menigheten, både idet jordiske og i<br />
det åndelige, både i smått og i stort, til å gjøre vår plikt på alle<br />
vegne, til å bli på post, til å holde kontrakter, til å bli i vår dåps<br />
pakt. Den som ikke gjør således, er en urettferdig mann, ja<br />
strengt talt: en kjeltring. Pålitelighetens lov er en<br />
rettferdighetens lov som frigjør fra upålitelighetens,<br />
utroskapens, forsømmelsens og kjeltringstrekenes urettferdige<br />
lover.<br />
I neste paragraf fortsetter han:<br />
Å betale hva man kjøper, og hvad man skylder for øvrig, både i<br />
det timelige og i det åndelige, hvad det enn gjelder n det er A-<br />
B-C’en i rettferdighetens lov. Betalingsloven frigjør fra<br />
kjeltringstrekenes og skyldbetyngethetens syndige og drepende<br />
lover.<br />
Disse normer har i tidens løp vært gjeldene regler og<br />
retningslinjer for menighetens medlemmer. Aslaksen satte<br />
normen, både i ord og handling. Meg bekjent har aldri noen<br />
trukket Aslaksens rettskaffenhet i tvil.<br />
I tillegg til de sterke beskjeder om at «her skal vi ikke ha<br />
noen kjeltrinsgstreker» (det er en god idé å formulere seg<br />
125
folkelig) hadde han også andre økonomiske retningslinjer: Å<br />
betale kontant er rettferdig og elskelig. Det bevarer fra mange snarer<br />
og ugreier. I §8 sier han:<br />
Avbetalingsmetoden er ikke så god, sier han i. Den kan<br />
forsvares, hvis man da ikke tar på <strong>av</strong>betaling mer enn hva man<br />
rimelig kan tenke seg å kunne overkomme å betale. Men dette<br />
er jo ikke lett å bedømme. Å borge [ta ut varer, med <strong>av</strong>tale om<br />
senere betaling] er heller ikke godt. Det er noe på det uvisse.<br />
Man vet ikke om man får betalt det. Kontantloven frigjør fra å<br />
risikere å gjøre sin neste urett.<br />
Disse retningslinjene blir ekstra sterke når vi ser dem i lys <strong>av</strong><br />
den økonomiske situasjonen mange var i på den tiden. I «de<br />
harde 30-årene» var det mange som i lange tider ikke hadde til<br />
livets opphold, og derfor måtte ta matvarer «på borg». Jeg vet<br />
at dette iblant var situasjonen for vår familie.<br />
Aslaksen var absolutt i nærmest alle sine holdninger, hvilket<br />
kunne være prisverdig, men det kunne også være urimelig og<br />
skape en utilstrekkelighetsfølelse hos mange. Det er disse sterke<br />
doktrinene som langt på vei sier at folk ikke skal gjøre<br />
selvstendige vurderinger og <strong>av</strong>veininger. Aslaksens ord var lov,<br />
og lover er til for å overholdes. Basta! At han omtalte dem som<br />
Livets Ånds lover, forandrer ikke på den realitet at det var han<br />
som utledet dem, iblant med særdeles tynt belegg i Skriften.<br />
Paragraf 33 n Antikausjoneringsloven n starter med sitat fra<br />
Salomos Ordspråk 17,18: «Et menneske som fattes forstand, gir<br />
håndslag og går i borgen hos sin neste.»<br />
Dette inspirerer Aslaksen til følgende tankerekke:<br />
Å kausjonere for (gå i borgen, stå god for) en annen, er en<br />
alminnelig uskikk. Det er en snare for begge parter. Når en<br />
annen har kausjonert for en, da fristes en til ikke å ta det så<br />
126
nøye, i det man trøster seg til at den annen har gått god for en,<br />
og dette er urettferdig. Den som har skrevet under, uten å ha<br />
det beløp han har skrevet under for, har derved gjort urett. Og<br />
den som eier dette beløp på det tidspunkt han underskriver<br />
papiret, han kan n <strong>av</strong> forskjellige grunner n komme til å<br />
mangle dette beløp den dag han skal ut med det, og har derved<br />
gjort urett. Ja, selv om han <strong>av</strong>setter beløpet i en bank, og ikke<br />
rører dette, blir det ikke helt riktig. Banken kan gå konkurs, og<br />
han risikerer ikke å kunne betale beløpet. Da er det noe ganske<br />
anderledes rent og greit og skvært å låne bort eller gi bort<br />
beløpet når man har anledning til det. Det står for enhver rett<br />
og enhver dom!<br />
At han kunne få en slik tankerekke <strong>av</strong> sitatet fra Ordspråkene<br />
er ikke innlysende, og holdningene og anvisningene er så sterke<br />
og så konkrete, at det blir lite spillerom for egne vurderinger.<br />
Loven for utstøtelse <strong>av</strong> menigheten n Paragraf 40 n skiller seg<br />
ut fra den øvrige lovgivningen, ved at den er noe mer romslig.<br />
Starten på lovteksen er:<br />
«At I ikke skulde ha omgang med nogen som er en horkarl<br />
eller h<strong>av</strong>esyk eller <strong>av</strong>gudsdyrker eller baktaler eller dranker<br />
eller røver ...» 1. Kor 5,11 og han forsetter:<br />
For syv ganger faller den rettferdige og står opp igjen. [...] Det<br />
er ikke den som faller i synd som skal støtes ut, men det er<br />
sådanne som ligger i synden, som forsvarer den og vil fortsette<br />
med den. En mann som har drukket seg full en gang, er ikke en<br />
dranker, og en som har baktalt en gang, er ikke en baktaler. Den<br />
som pleier å drikke, er en dranker, den som pleier å baktale er en<br />
baktaler, osv. «Støt da den onde ut fra eder!» 1.Kor.5,13. Den<br />
onde er ikke hver den som faller i synd, men den som er ett med<br />
sin synd, som unnskylder og forsvarer den og fortsetter med<br />
den. Å støte ut en sjel som f.eks. har falt i hor, og som hater sin<br />
127
synd og er bedrøvet over den, og anklager seg selv for den n det<br />
er hårdhet, ondskap og urettferdighet, og hykleri. Det var da<br />
mere rettferdig å støte ut en sådan person som vilde støte ut en<br />
angrende og bedrøvet sjel. En sjel som har falt i hor en gang,<br />
blir ofte utstøtt, mens andre som lever i h<strong>av</strong>esyke, og forsvarer<br />
sin h<strong>av</strong>esyke hele året rundt, anses for å være kjære brødre og<br />
søstre, likeså sådanne som ligger under for vrede og hissighet,<br />
<strong>av</strong>ind og misunnelse, tvedrakt, stridigheter og partier. [...] En<br />
som faller i en synd [hor] og reiser seg igjen er naturligvis<br />
meget bedre enn andre som ligger i synder året rundt og hele<br />
livstiden lang!!!<br />
Jeg tror Aslaksens poeng er at Bibelen ikke graderer de ulike<br />
synder, og han mener derfor at alt skal bort, og at det ikke er<br />
vår oppg<strong>av</strong>e å gradere synder som mer eller mindre alvorlige.<br />
For Aslaksen ville en gradering være å ufarliggjøre de sosialt<br />
aksepterte syndene. Han ser helt bort fra det faktum at<br />
graderingen faktisk er der i folks bevissthet, enten han liker det<br />
eller ikke. Dermed vil hans tilnærming uvegerlig forstås som<br />
romslighet og toleranse med hensyn til hor.<br />
Aslaksen behandler det samme tema i en artikkel i Skjulte<br />
Skatter nr. 4/1922. Hovedpoenget er det samme, men i tillegg<br />
mener han at litt hor «ved en given leilighet» heller ikke<br />
kvalifiserer til <strong>av</strong>settelse som predikant, dersom man angrer sin<br />
synd.<br />
At en person med så ekstreme og så absolutte holdninger på<br />
de fleste <strong>av</strong> livets arenaer, plutselig slår til lyd for et moderat<br />
reaksjonsmønster overfor hor, kan synes oppsiktsvekkende. I<br />
bladet «Misjonæren» nr. 24/1922 tar C.M. Seehuus fatt i denne<br />
artikkelen i Skjulte Skatter. Under overskriften Slapp Moral sier<br />
han bl.a. «Det maa vel staa klart for enhver at den som faller i<br />
en saa grov synd som drukkenskap og hor, straks bør utelukkes<br />
<strong>av</strong> en bibelsk menighet.»<br />
Til dette respondere Aslaksen i Skjulte Skatter nr. 11/1922:<br />
128
«Naar Jesus sier vi skal tilgi syv ganger sytti ganger, hvorledes<br />
kan De da driste dem til å si noe slik?»<br />
I alt jeg har kommet over <strong>av</strong> litteratur og korrespondanse, er<br />
dette det eneste området hvor Aslaksen legger for dagen en mer<br />
liberal holdning enn det som gjelder i de fleste kristne<br />
forsamlinger.<br />
La oss gå videre i Aslaksens lovsamling, til kapittelet<br />
Sannhetens lover. §3: Enfoldighetens lov er også karakteristisk for<br />
Menighetens Lagabøter. Han starter med å sitere<br />
Kolosserbrevet 3,22; «...ikke med øientjeneste som de som vil<br />
tekkes mennesker, men i hjertes enfold...» Og han fortsetter slik:<br />
Når hjertet ikke er mangfoldig, men enfoldig og rett frem, når<br />
man ikke er tvesinnet, men kun har ett sinn og én tanke, nemlig<br />
å vandre i sannhet for <strong>Gud</strong>s åsyn, da bortfaller øientjeneste, og<br />
da blir man ikke tvetunget. Man taler ikke som man skulle ha<br />
to tunger, så man snart sier ett og snart et annet. Nei, man<br />
holder seg til sannheten. Det som er sant den ene gang, er også<br />
sant en annen gang, og det som er sant når man snakker med<br />
den ene person, det er også sant når man snakker med en<br />
annen. Hva man sier stemmer alltid overens. Hvor godt det er<br />
å vandre med hjertets enfold i <strong>Gud</strong>s sannhet.<br />
Det var noe befriende med en del <strong>av</strong> hans retningslinjer.<br />
Treffende, enkelt og renskåret. n Apropos renskåret; §6 er<br />
Renskårethetens lov:<br />
Akkurat som en slakter kan fristes til, og falle i, ikke å levere<br />
kjøttet renskåret, men ta med noe mindreverdig kjøtt sammen<br />
med det til høiere pris, således kan man også på det åndelig<br />
område overtrede renskårethetens lov, og således komme på kant<br />
med sannheten. Når man f.eks. skal oppgi hvor mange som har<br />
tatt imot sannheten på et sted [blitt med i Menigheten] da<br />
129
gjelder det om å være renskåret så man ikke oppgir for mange.<br />
Renskårethetens lov frigjør også fra løgnens lov.<br />
Jeg har en opplevelse <strong>av</strong> at dagens ledere <strong>av</strong> Smiths Venner<br />
ikke har latt seg frigjøre ved denne loven. Det kan virke som<br />
om de skjøter på litt både med hensyn til antall medlemmer og<br />
antall menigheter hist og her. De har brukt å oppgi<br />
medlemstallet i Norge til ca. 10 000, mens det antall de får<br />
statstøtte for er bare drøyt 5 000. Antall deltakere på møter eller<br />
stevner er gjerne inklusive nyfødte og de som stakk innom.<br />
Tilsvarende er det med den internasjonale utbredelse. En norsk<br />
familie som bor i et fjernt land og har lykkes å skaffe seg en<br />
omgangskrets på et par tre familier, kan neppe kalles en lokal<br />
menighet. Dette fremstår ikke som renskåret. Vi skal senere se<br />
at deres forhold til pressen heller ikke preget <strong>av</strong> Renskårethetens<br />
lov som frigjør fra løgnens lov.<br />
Blant Sannhetens Lover finner vi også §7 n Skjønnhetspleiens<br />
motlov n som også skal være frigjørende. Han starer med å<br />
sitere profeten Esaias 3,24: «Og det skal skje: Istedenfor balsam<br />
skal det være stank [...] og for kunstig krusede krøller skallet<br />
hode ...» Og han legger videre til sitt personlige syn på<br />
skjønnhetspleie:<br />
Når man har sminket, malt, lakkert og kruset seg til, så man ser<br />
så og så pen og fin ut, hva annet er dette enn løgn? Efter å ha<br />
vasket det påsmurte <strong>av</strong> igjen osv. får man se sannheten! De<br />
menn som liker den såkalte skjønnhetspleie, de liker løgn og<br />
humbug! <strong>Gud</strong> liker det ikke. [...] Man risikerer n<br />
overensstemmende med Esaias 3,24 n som straff for sin<br />
forfengelighet å bli både skallet og annet. Om så skjer, er det vel<br />
fortjent.<br />
Den neste paragraf heter Pyntesykens motlov, og går omtrent i de<br />
samme baner:<br />
130
Når man har pyntet sig og fiffet sig, så man tar seg ut som en<br />
«engel», så er dette falskhet og løgn. For sannheten er den at<br />
man på ingen måte er noen engel. Lærer man sådanne<br />
pyntedukker å kjenne, ser man nok at de i sannhet har større<br />
likhet med djevler enn med engler. Om en klædde sig i sekk og<br />
aske, ville ens utseende mere svare til ens innhold enn når man<br />
kler sig i skinnende hvit kledning eller i vakre blomstrede tøier.<br />
Alminnelig rett og slett klædning til nødtørft er sikkert godt<br />
nok. Kvinnene i særdeleshet har påbud om «ikke å pynte sig».<br />
1. Timoteus 2,9. Ved å bruke pynt og skjønnhetsmidler<br />
overtreder man brutalt sannhetens lover. Menneskene er i<br />
sannhet ikke så søte og yndige i sitt indre som maskene gir<br />
utseende <strong>av</strong>. Det får man erfare under livets vanskeligheter og<br />
motganger.<br />
Det er Aslaksens sterke holdninger til disse spørsmål, som har<br />
ført til den tydelige uniformering <strong>av</strong> kvinnene i Smiths Venner.<br />
Klesdrakten og utseendet for øvrig er som anvist <strong>av</strong> Aslaksen<br />
i Livets Ånds Lover, og kan derfor lett gjenkjennes på gata.<br />
Annen del <strong>av</strong> Aslaksens trilogi starter med Visdommens lover,<br />
hvor han på sin snedige måte går inn på et bredt spekter <strong>av</strong><br />
dagliglivets forhold. Det vil føre for langt å gå inn på alle disse.<br />
Jeg tror at vi allerede har fått et godt inntrykk <strong>av</strong> hans retoriske<br />
kunstgrep og sterke holdninger.<br />
Derfor går vi til neste kapittel; Kyskhetens lover. §1 er<br />
Ekteskapsloven og her er Aslaksen rett på sak:<br />
Når en ungkar eller enkemann kjemper alvorlig for å holde seg<br />
ren, og enten ikke makter det n tross det er kraft nok å få hos<br />
<strong>Gud</strong>n da bør han vite å vinne sig sin make, ikke etter lystens<br />
brynde, men i helligelse og ære. 1. Tess. 4,5. Han bør ikke se<br />
etter et vakkert ansikte og et frodig kjøtt, men efter et hjerte og<br />
et vesen, et sinnelag som behager ham. Og en kvinne som har<br />
131
det på samme måten, bør være villig til å gifte seg, selv om hun<br />
ellers helst vil være alene; for det er bedre å gifte seg enn å lide<br />
brynde. 1. Kor 7,9. [Uttrykket «å lide brynde» har gått ut <strong>av</strong><br />
språket. Det betyr å plages <strong>av</strong> innestengt seksualitet.]<br />
Når man så er gift, kommer man inn under § 5 n Skyldighetens<br />
lov n som er retningslinjene for seksualitet i ekteskapet. Her er<br />
lovteksten:<br />
Men for hors skyld, skal hver mann ha sin egen hustru og hver<br />
kvinne sin egen mann. Mannen gjøre sin skyldighet mot<br />
hustruen, og likeså hustruen mot mannen; hustruen råder ikke<br />
over sitt eget legeme, men mannen; likeså råder heller ikke<br />
mannen over sitt eget legeme, men hustruen. Hold eder ikke fra<br />
hverandre uten efter samråd, for en tid, for å leve i bønn, og<br />
kom så sammen igjen, for at ikke Satan skal friste eder, fordi I<br />
ikke makter å være <strong>av</strong>holdende! Dette (om efter samråd å holde<br />
seg fra hverandre, for en tid, for å leve i bønn) sier jeg som en<br />
tillatelse, ikke som påbud. 1. Korinterbrev 7, 2-6.<br />
På dette punkt har nok mange, også <strong>Gud</strong>s folk tumlet noe<br />
forferdelig, forsyndet seg massevis, tatt grundig feil og fart stort<br />
vill. At man ikke har kjent og fulgt denne Livets Ånds lov, det<br />
har nok forårsaket unevnelig meget synd, fall, pine, plage,<br />
frafall, forbannelse, bitterhet, utroskap, mistanke, fortvilelse og<br />
elendighet <strong>av</strong> alle slags. Denne lov er nok den fineste og<br />
ømmeste <strong>av</strong> alle lover.<br />
Foruten å være en kyskhetens lov, er det også en<br />
rettferdighetens lov: gjøre sin skyldighet = betale sin gjeld. n<br />
Det er også en kjærlighetens, dvs. opofrelsens, lov n idet det<br />
alltid er den annen part man n om mulig n skal ta hensyn til.<br />
132
I følge denne loven, gifter man seg ikke fordi man er glad i<br />
hverandre, men fordi det er en nødvendighet for at<br />
seksualdriften skal få utfolde seg innenfor tillatte rammer.<br />
Dernest handler det seksuelle samlivet ikke om gjensidig<br />
attraksjon og naturlig tiltrekning, men om å gjøre sin plikt.<br />
Dersom mannen kjenner at behovet melder seg, er det konas<br />
plikt å stille opp, der og da, enten hun har lyst eller ikke. Og<br />
motsatt.<br />
Variasjoner over dette tema husker jeg også fra brødremøter<br />
hvor Aslaksen gjentatte ganger hevdet, fra talerstolen, at<br />
BRØDRENE så absolutt ikke skulle føle at de var på tiggerstien<br />
når de skulle be om samleie. Nei, dette er din rett. Dessuten står<br />
det «til mannen skal hennes attrå stå», så hvis hun ikke har slik<br />
attrå, bør hun ta et oppgjør med seg selv.<br />
I det mest ekstreme tilfellet foreslo han at man skulle rive <strong>av</strong><br />
henne nattkjolen, dersom hun vegret seg.<br />
Et par sider lenger ut sier han at dette er godt og rent (å ha<br />
sex med ektefellen). «Men,» sier han, «like sikkert som dette er<br />
rett og rent, like sikkert er det at all annen tilfredsstillelse <strong>av</strong><br />
den samme lyst og trang er urett og uren.»<br />
Vi er ikke helt ferdig med lovgivningen, om vi skal forstå<br />
Aslaksens etikk og Menighetens ånd på disse områder. Det som<br />
gjenstår er §6 n Barnebegrensningens motlov.<br />
Den tvilsomme bibelske forankring er fire gammeltestamentlige<br />
sitater og ett sitat fra apostelen Paulus, som alle<br />
har det til felles at de i det hele tatt ikke handler om<br />
barnebegrensning.<br />
De to første argumenter han fremfører er skapelsesberetningens<br />
«Vær fruktbare og bli mange...» og <strong>Gud</strong>s befaling<br />
til Jacob litt lenger ut i 1. Mosebok, «Jeg er <strong>Gud</strong> den allmektige;<br />
vær fruktbar og bli tallrik!» Til disse skriftstedene knytter han<br />
følgende kommentar:<br />
133
Ja, således har <strong>Gud</strong>, den allmektige befalt! Derfor passer det ikke<br />
å gjøre innvendinger og si at man ikke orker å føde flere barn,<br />
eller å få dem så tett på hverandre, eller at man ikke makter å<br />
forsørge dem, eller annet slikt. <strong>Gud</strong> selv har omsorg for oss og<br />
gir oss hvad vi trenger til legem, sjel og ånd. Ja, det gjør han<br />
som, blant svært meget annet <strong>av</strong> samme slags sier: Se, jeg er<br />
Herren, alt kjøds <strong>Gud</strong>, skulde noen ting være for vanskelig for<br />
meg?<br />
Derfra går han til beretningen om syndefallet: Til kvinnen sa han:<br />
Jeg vil mangfoldiggjøre din møie og ditt svangerskap 1. Mosebok 3,16.<br />
[ser ut til å være feilsitert] Dette er altså <strong>Gud</strong>s vilje, den som også er<br />
vår helliggjørelse.<br />
Derfra går han til sitatet <strong>av</strong> Paulus som vi har vært innom<br />
tidligere: Men hun skal bli frelst gjennom sine barnefødsler, såfremt<br />
de blir i tro og kjærlighet og helliggjørelse med tuktighet. 1. Tim 2,15.<br />
Kristi n og alle hans tro disiplers n valgspråk er: Gjennem!!! ikke<br />
utenom!!!!<br />
Deretter kommer et sitat fra Salmenes bok: Se barn er en<br />
Herrens g<strong>av</strong>e og livsfrukt er en lønn. Som piler i den veldige kjempes<br />
hånd, således er ungdoms sønner. Lykksalig den mann som har sitt<br />
kogger fullt <strong>av</strong> dem. Og så til slutt: Din hustru er som et fruktbart<br />
vintre der inne i ditt hus, dine barn som oljekvister rundt om ditt<br />
bord. Se, således blir den mann velsignet som frykter Herren.<br />
Som man ser, finnes det ikke engang en vag hentydning til<br />
temaet barnebegrensning i disse sitater, men like fullt utgjør det<br />
altså det bibelske grunnlag for følgende tirader fra Aslaksens<br />
side:<br />
Barnebegrensning er noe <strong>av</strong> det mest ugudelige som eksisterer!<br />
Det innebærer vantro, bekymring, frykt, unddragelse,<br />
egenkjærlighet, nytelsessyke, ulydighet, fusk, opprør, hat og<br />
mord, menneskefrykt, feighet, pengekjærhet, h<strong>av</strong>esyke, og er en<br />
134
kilde til hor, fall og frafall. Ved å nektet å gjøre sin skyldighet på<br />
naturlig vis, forårsaker man elendigheters elendighet. Den<br />
lidelse og møie og det tap som man, ved å unndra seg<br />
barnefødsler, tror seg å være klok nok til å spare seg selv for,<br />
dette vil <strong>Gud</strong>s hevnende rettferdighet trofast sørge for på andre<br />
måter å anbringe i ens liv. Den som unndrar seg <strong>Gud</strong>s vilje er<br />
dum. n Mer enn en hustru har på denne måte forårsaket sin<br />
manns fall, fortvilelse og frafall, og har således også skaffet seg<br />
selv et helvede allerede her på jorden. Livets Ånds lov frigjør fra<br />
barnebegrensningens lov, fra alle de vederstyggelige syndens og<br />
dødens lover som hører inn under denne den senere tids<br />
moderne, fordervelige lov.<br />
Med denne forkynnelsen har han innprentet en så sterk angst<br />
i mange <strong>av</strong> Menighetens kvinner, at de har født svært mange<br />
flere barn enn de hadde helse til, eller lyst til. Angsten for den<br />
<strong>Gud</strong>s straffedom som Aslaksen ga dem et forvarsel om, og<br />
angsten for fortapelsen, har hindret dem i å ta styringen over<br />
sitt eget liv.<br />
De har ikke en gang våget å undersøke om Aslaksen hadde<br />
noe holdbart belegg i Bibelen for sin lovgivning. De fleste tok<br />
Aslaksens ord som <strong>Gud</strong>s ord.<br />
For mange var det ødeleggende, de fikk ikke det ut <strong>av</strong> livet<br />
som de hadde fortjent. For noen var det dødelig, de mange<br />
barnefødslene tok langsomt livet <strong>av</strong> dem.<br />
Sigurd Bratlies apokalypse<br />
Gjennom boken Bruden og Skjøgen pensler Sigurd Bratlie ut en<br />
blomstrende mytologi om Menighetens storslagenhet og<br />
samtlige andre kristne samfunns himmelropende utilstrekkelighet.<br />
Selve uttrykket Bruden, eller Kristi Brud, henspeiler på de<br />
utvalgte som Jesus ifølge <strong>Johan</strong>nes Åpenbaring, skal komme<br />
135
tilbake til jorden for å hente hjem til seg. Dette er «de som<br />
Kristus finner behag i, og som er forunt å bli ett med ham».<br />
Uttrykket Skjøgen er også hentet fra <strong>Johan</strong>nes Åpenbaring, og<br />
hun rider på Dyrets rygg. Dyret i Åpenbaringen med sine sju<br />
hoder og ti horn er ingen trivelig skapning. Det er Dyret som<br />
bereder grunnen for Antikrist.<br />
Dette er scenografien for Sigurd Bratlies bok, og han starter<br />
friskt med å konstatere at Dyret er resultatet <strong>av</strong> Satans arbeid<br />
blant <strong>Gud</strong>s folk, (side 12) og han er ikke sen om å konkludere<br />
med at dette omfatter alle kristne forsamlinger unntatt<br />
Menigheten. De fleste <strong>av</strong> disse andre kristne hadde en lovende<br />
start, men det skulle snart vise seg at de ikke hadde det rette<br />
sinnelag. «En kan da ikke ta det så nøye. Det står da at der hvor<br />
synden er stor, er nåden enda større. [...] vi skal da ikke hjelpe<br />
<strong>Gud</strong> med frelsen. [...] Jesus har gjort alt, vi skal ingenting gjøre.<br />
[...] Det kan da ikke gjøre noe om vi synder litt, vi må ikke bli<br />
treller <strong>av</strong> loven» (s. 14).<br />
Det skulle vært interessant å vite hvor han henter disse<br />
sitatene fra, men han oppgir ingen kilder. n Selv har jeg aldri<br />
truffet noen som har hevdet slike synspunkter, så jeg mistenker<br />
at sitatene kan være konstruert eller fordreid.<br />
Litt lenger ut skriver han at «For skjøgen er troen bare<br />
trolldom n noe upersonlig n noe som ikke behøver å gripe inn<br />
i vårt liv. [...] Nåden settes i stedet for et gudfryktig liv, og<br />
derved kommer de inn under den dom; ugudelige som<br />
forvender vår <strong>Gud</strong>s nåde til skamløshet» (s. 31+44). Det er DEN<br />
RELIGIØSE VERDEN som rider på Dyrets rygg og uten at de selv<br />
vet det, er med og forbereder Antikrists komme.<br />
Her går altså andre velmenende kristne rundt og tror at de<br />
tjener <strong>Gud</strong>, mens de, ifølge Sigurd Bratlie, i realiteten løper<br />
Satans ærend, og bereder grunnen for Antikrist. Hvilket<br />
selvbedrag!<br />
136
I lignelsen i Matteus 25 sier Jesus: «Da skal himlenes rike være<br />
å ligne med ti jomfruer som tok sine lamper og gikk ut for å<br />
møte Brudgommen. Men fem <strong>av</strong> dem var dårlige og fem kloke;<br />
de dårlige tok sine lamper, men tok ikke olje med seg; men de<br />
kloke tok olje i sine kanner sammen med lampene.» De tidlige<br />
kristne så på Kirken som de fem kloke jomfruer, mens<br />
Synagogen representerte de fem dårlige jomfruer.<br />
Nå fastslår Bratlie at det er de ypperste i Smiths Venner som<br />
utgjør de fem kloke jomfruer, mens de fem dårlige er de<br />
medlemmer <strong>av</strong> Menigheten som ikke helt lykkes «å få del i<br />
<strong>Gud</strong>dommelig natur» i levende live her på jorden.<br />
«De fem dårlige jomfruer er ikke i verden, heller ikke i den<br />
religiøse verden n skjøgen, for de er jo jomfruer. Derfor finner<br />
vi dem i Menigheten sammen med de kloke.» (s. 129)<br />
De medlemmer <strong>av</strong> Menigheten som ikke har nådd det<br />
ultimate nivå, har dårlige fremtidsutsikter:<br />
«Det blir en grufull tid [som] de fem dårlige jomfruer går i<br />
møte, og de <strong>av</strong> <strong>Gud</strong>s folk som ikke lyder røsten fra himmelen.<br />
[...] Det er <strong>Gud</strong>s dom over den religiøse verden» (s. 164).<br />
Han har også en åpenbaring mht. «Dyrets tall» som er 666.<br />
Dette er det samme som 2/3 (666 promille), altså kvalifisert<br />
flertall i en <strong>av</strong>stemning. Dyrets tall henspeiler på demokrati, og<br />
han fortsetter:<br />
«En ting er sikkert, at flertallet har aldri vært gudfryktig; det<br />
er de få som er det. Så når en kristen forsamling har<br />
demokratiske ledervalg, er det «Satan [som] i <strong>Gud</strong>s n<strong>av</strong>n har<br />
fått ordnet Menigheten etter ‘bibelsk’ mønster» (s. 16). Dermed<br />
burde den debatten være <strong>av</strong>blåst. For godt.<br />
At han selv og Menigheten representerer «Bruden» eller<br />
«Lammets hustru» som det også kalles, er hevet over enhver<br />
tvil. Han er da også raskt ute og konkluderer med at «det kan<br />
ikke bli mer enn en Menighet på et sted» (s. 22). Når det i Oslo<br />
f.eks. finnes et stort antall menigheter, er det bare en som er<br />
ekte.<br />
137
Fremtidsutsiktene for disse to, litt grove grupperingene er<br />
selvfølgelig svært ulike. Om den ene grupperingen siterer han<br />
følgende fra <strong>Johan</strong>nes Åpenbaring:<br />
Og jeg så, og se, Lammet sto på Sions berg og med det hundre<br />
og fire og førti tusen, som hadde dets n<strong>av</strong>n og dets Faders n<strong>av</strong>n<br />
skrevet på sine panner. Og jeg hørte en røst fra himmelen som<br />
lyden <strong>av</strong> mange vann og som lyden <strong>av</strong> sterk torden, og røsten<br />
jeg hørte var som harpespillere som spilte på sine harper. Og de<br />
sang en ny sang for tronen og for de fire livsvesener og de<br />
eldste, og ingen kunne lære sangen uten de hundre og fire og<br />
førti tusen, de som er kjøpt i fra jorden. [...] Det ble reddet en<br />
liten førstegrøde.(s.82)<br />
n Det er bare Menighetens medlemmer som er aktuelle her.<br />
Alle andre vandrer i mørket og er derfor utelukket. Spørsmålet<br />
melder seg selv: Har du lyst til å bli <strong>av</strong> Bruden, eller er du<br />
fornøyd med å være blant «de religiøse»?<br />
Om den andre grupperingen, «dessa relljøse», kunne han<br />
melde om mindre attraktive fremtidsutsikter:<br />
De engstes i fortvilelsen, mens h<strong>av</strong> og brenninger bruser (s.<br />
85). [...] Mens resultatet <strong>av</strong> skjøgens arbeid ble å overgi jorden<br />
og folkene til Antikrists og Dyrets herredømme, med krig, pest<br />
og død, så er resultatet <strong>av</strong> Brudens arbeid sammen med Jesus å<br />
befri jorden og folkene fra Dyret, Antikrist, krig, pest og død (s.<br />
87). [...] For jeg hører et rop som <strong>av</strong> en kvinne i barnsnød, et<br />
angstskrik som <strong>av</strong> en kvinne som føder sitt første barn; det er<br />
[...] skjøgen som roper; hun stønner, hun strekker ut sine<br />
hender og sier: Ve meg! Maktløs synker min sjel i morderens<br />
vold. n Da synger Bruden en ny sang på Sions berg sammen<br />
med Lammet» (s.93).<br />
Han fortsetter med Harmageddon:<br />
138
Nå da dyrets rike er blitt formørket, og de tygger sine tunger i<br />
pine, stiger det en tanke opp i den falske profet [...] Han<br />
begynner å tenke ut onde råd og si: Jeg vil dra opp imot et land<br />
med åpne byer for å rane og røve og ta hærfang. [...] (s.171)<br />
Nå blir det onde tatt ved roten:<br />
Og dyret ble grepet og sammen med det, den falske profet, han<br />
som for dets øyne hadde gjort de tegn hvormed han hadde<br />
forført dem som tok dyrets merke, og tilbad dets bilde; disse to<br />
ble kastet levende i ildsjøen som brenner <strong>av</strong> svovel. Og de andre<br />
ble drept med hans sverd som satt på hesten, det sverd som gikk<br />
ut <strong>av</strong> hans munn; og alle fuglene ble mettet <strong>av</strong> deres kjøtt.<br />
Dyret og Antikrist fór levende ned i ildsjøen. Kristus og Bruden<br />
fór levende opp til himmelen.<br />
Litt lenger ut i boken har Bratlie noen betraktninger om den<br />
endelige dom:<br />
Nå er da regnskapet oppgjort og alt satt i rette skikk. Nå er det<br />
slutt på for evig med synd og død. Men ut <strong>av</strong> all denne nød og<br />
jammer og Satans forførende makt har <strong>Gud</strong> i sin visdom og<br />
makt, <strong>av</strong> syndige og falne mennesker skapt en Brud for Lammet<br />
- en førstegrøde. Han har dannet konger til den nye jord - en<br />
annengrøde, og folkeslag til å fylle den nye jord - en tredjegrøde.<br />
Vi kan lære <strong>av</strong> det naturlige. Når en snekker har laget et flott<br />
polert møbel, så står ikke bare møbelet der, men rundt omkring<br />
på gulvet ligger det en haug med sagflis, spån og trebiter.<br />
Møbelet kunne ikke lages uten at det ble en slik haug. Den sopes<br />
sammen og brennes. Slik også her. Under dette veldige <strong>Gud</strong>s<br />
arbeid er det blitt en <strong>av</strong>fallshaug <strong>av</strong> mennesker. Dem kunne han<br />
ikke få noe ut <strong>av</strong>. De ble kastet i ildsjøen (s.211).<br />
139
n Bratlies billedbruk her, med en gruppe mennesker (faktisk<br />
folk flest) som betraktes som diverse oppsop eller en<br />
<strong>av</strong>fallshaug som best kan brukes til å fyre med, er betegnende<br />
for hans og Menighetens menneskesyn og holdninger til<br />
omverdenen. For å kunne se på dette som kristne verdier må<br />
man vel være helhjertet medlem <strong>av</strong> Smiths Venner.<br />
Det blir ekstra interessant å dvele ved disse noe forskjellige<br />
fremtidsutsikter når man vet at hans nærmeste familie, foreldre<br />
og søsken var aktede medlemmer i Pinsemenigheten Filadelfia,<br />
som selvfølgelig var et «godt» eksempel på en Skjøgeforsamling.<br />
I sin apokalyptiske <strong>av</strong>handling går han videre til «Dyrets<br />
merke», uten at han blir særlig konkret. Han sier: «Nå begynner<br />
dyret å «merke» alle mennesker, og de som ikke vil la seg<br />
merke blir drept. De får ikke lov, verken til å kjøpe eller selge»<br />
(s. 93).<br />
Andre dommedagsprofeter har vært betydelig mer kreative<br />
enn Sigurd Bratlie på dette punkt. Noen har f.eks. ment at dette<br />
måtte ha noen med frihandel å gjøre, og EU-merkingen har<br />
vært sett på som et mulig «Dyrets merke». Andre har vært mer<br />
fantasifulle og lansert strekkodene i dagligvarehandelen som<br />
dyrets hemmelige merke. (Alt må være merket med strekkode<br />
for å få hylleplass i de store dagligvarekjedene.)<br />
Sigurd Bratlie <strong>av</strong>slutter denne passasjen i sin bok med å<br />
sitere <strong>Johan</strong>nes’ Åpenbaring 14, 9-10:<br />
Dersom noen tilber Dyret og dets bilde og tar merket på sin<br />
panne eller sin hånd, da skal han også drikke <strong>av</strong> <strong>Gud</strong>s<br />
vredesvin, som er skjenket ublandet i hans harmes beger, og han<br />
skal pines med ild og svovel for de hellige englers og for<br />
Lammets øyne.<br />
140
Sigurd Bratlie har også klare meninger om det borgerlige liv.<br />
Den kristne kultur og det kristne verdigrunnlag som den<br />
vestlige verden er bygget på, levner han enda mindre ære. Hans<br />
vurdering er at stammefolk i Afrika eller indianere i Sør-<br />
Amerika som aldri har hørt om kristendom, har betydelig bedre<br />
odds i det hinsidige, enn de som «på verdslig vis» har forsøkt<br />
å fremme kristne verdier i samfunnet.<br />
Dyret har jo skjøgen på sin rygg, så det må [også] ha et kristelig<br />
folkeparti. Så kan da alle disse styre i forening til tiden da han<br />
kan samle dem i ett dyr n ett parti n med én fører. Og denne<br />
fører blir Antikrist (s. 90).<br />
n Dette er selvfølgelig en konkret beskrivelse <strong>av</strong> Kristelig<br />
Folkeparti (med store forbokst<strong>av</strong>er) som ble etablert i 1933, med<br />
det formål å verne om kristne og moralske verdier i samfunnet.<br />
Gjennom boken Bruden og Skjøgen, fikk Menigheten en sterk<br />
overbevisning om at enden var nær.<br />
Om vi ikke er kommet så nær dagen [for Jesu gjenkomst] at<br />
anskriket lyder, så har Jesus gitt oss forskjellige merketegn for<br />
at vi skal glede oss. Han sier: «lær <strong>av</strong> lignelsen om fikentreet: Så<br />
snart det kommer saft i dets grener, og dets blader springer ut,<br />
da vet I at sommeren er nær.» [...] Vi skal oppløfte våre hoder,<br />
for vår forløsning stunder til (s. 148).<br />
Når <strong>Gud</strong> samler det jordiske jødefolk [til forskjell fra det<br />
åndelige Israel; Smiths Venner] i Palestina, da skal han samle<br />
Bruden og rykke henne opp i skyer og vi skal alltid være med<br />
Herren. Vi har før sett i Åp.14. At de hundre og fire og førti<br />
tusen står på Sion med Lammet og synger en ny sang, når<br />
engelen kommer og forkynner at timen for <strong>Gud</strong>s dom er<br />
kommet. Trøst da hverandre med disse ord (s. 151).<br />
141
Boken ble skrevet på den tiden da opprettelse <strong>av</strong> staten Israel<br />
var et <strong>av</strong> de heteste internasjonale temaer, etter Hitlers<br />
ufattelige jødeforfølgelser. Dette ga Bratlie en sterk overbevisning<br />
om at det måtte være meget kort tid igjen: «Når<br />
Jerusalem blir befridd og jødene samles der, er timen for vår<br />
befrielse kommet» (s.154).<br />
Hans begeistring er stor, når han kan tidfeste dette store<br />
under til nettopp vår tid: «Hør bare hva den britiske<br />
utenriksminister Bretvin uttalte 13.11.1945 på en pressekonferanse:<br />
‘Jeg vil sette min politiske anseelse på spill for å<br />
finne en løsning på Palestinaproblemet. Min eneste store drøm<br />
er å gi jødene demokratisk frihet.’ n Dette er tidens tegn som vi<br />
skal gi akt på til trøst og glede for oss som venter på Herren» (s.<br />
154).<br />
Som kjent ble staten Israel opprettet i 1948, og Sigurd Bratlies<br />
entydige fortolkninger <strong>av</strong> dette tegn i tiden bidro til mye<br />
gudsangst og en god del hysteri. «Å arbeide på sin frelse med<br />
frykt og beven» ble et vanlig uttrykk. Det ble forfattet en rekke<br />
nye sanger som handlet om den snarlige himmelfarten. Dette<br />
refrenget er et representativt eksempel på den stemningen som<br />
rådet:<br />
«Snart skal han komme n han komme skal i sky<br />
og da bryter frem for Jesu Brud en morgen ny.<br />
Tenk hvilken glede det skal bli for alle dem<br />
som da får flytte til det Ny Jerusalem!»<br />
Årene gikk, uten at noe skjedde, og Bratlie justerte sine<br />
profetier med at anskriket ville komme først når hele Jerusalem<br />
var på jødenes hender. Foreløpig var Jerusalem en delt by. Så<br />
kom seksdagers krigen i 1967 hvor jødene tok hele Jerusalem.<br />
NÅ var det ingen tvil lenger. Nå måtte det bare komme.<br />
Kanskje var underet allerede skjedd?<br />
142
En gudfryktig Smithevenn med sterk <strong>Gud</strong>sangst leste om<br />
seksdagers krigen i <strong>av</strong>isen og var stygt redd for at hun var<br />
akterutseilt. Kanskje var hun blant de fem dårlige jomfruer?<br />
Dette måtte hun sjekke ut! Hun oppsøkte min kones mor, som<br />
hun så opp til og hadde tillit til. Til sin store glede fant hun<br />
henne hjemme. «<strong>Gud</strong>skjelov at du fortsatt er her!» glapp det ut<br />
<strong>av</strong> henne, uten at min svigermor forsto hva hun siktet til. «Jeg<br />
var redd for at Jesus allerede hadde hentet sine, og at jeg var<br />
latt tilbake,» forklarte hun.<br />
Eksempelet er ekstremt, men sier noe om hvilken makt en<br />
leder har som er i stand til å krydre sin forkynnelse og sitt<br />
lederskap med lammende angst.<br />
Boken var utsolgt fra forlaget fra slutten <strong>av</strong> 50-tallet, og etter at<br />
Sigurd Bratlie <strong>av</strong>sluttet sin vandring her i Jammerdalen skulle<br />
man tro at etterfølgerne valgte å lyse fred over hans minne og<br />
søke videre fremover. I stedet trykker de opp et nytt opplag, 50<br />
år etter den opprinnelige utgivelsen, og arrangerer<br />
«kunnskapskonkurranser» blant barn og unge, med basis i<br />
boken.<br />
Gjennom Bruden og Skjøgen har ledelsen i Smiths Venner fått<br />
penslet ut en uvurderlig mytologi om sin verdighet og status,<br />
og i desember 2000 kan vi lese følgende i medlemsbladet Skjulte<br />
Skatter:<br />
«Dersom man mener at Menigheten, Kristi legeme er et<br />
demokrati, da er ens tanker like langt fra <strong>Gud</strong>s tanker som<br />
himmelen er over jorden.»<br />
Dette var en kommentar til at noen <strong>av</strong> utbryterne <strong>av</strong><br />
forsamlingen hadde kommentert det manglende demokratiske<br />
sinnelag hos ledelsen. Her skal intet forandres!<br />
I alle fall ikke noe <strong>av</strong> det som utgjør ledelsens maktbase.<br />
I Sigurd Bratlies angrep på demokratiet sier han;<br />
«En ting er sikkert, at flertallet har aldri vært gudfryktig; det<br />
er de få som er det» (s. 16).<br />
143
Med dette mener han selvfølgelig at lederne er mer<br />
gudfryktige enn det jevne medlem <strong>av</strong> Menigheten. Derfor er<br />
enhver tanke på demokrati helt forfeilet.<br />
Dette er det motsatte <strong>av</strong> hva jeg opplever. Det er den jevne<br />
kvinne og mann som preges <strong>av</strong> de kvaliteter vi forbinder med<br />
ekte kristendom.<br />
Boken Bruden og Skjøgen utgjør bare en liten del <strong>av</strong> Sigurd<br />
Bratlies samlede produksjon. Årsaken til at jeg har valgt å<br />
begrense meg til den i min presentasjon <strong>av</strong> forfatteren, er for<br />
det første at den er den største litterære produksjon fra hans<br />
hånd, og hans taler var ofte variasjoner over temaer fra denne<br />
boken. For det andre har boken hatt en stor betydning for<br />
forsamlingens kollektive selvbilde, og dermed har den vært<br />
med på å styre utviklingen.<br />
Boken viser også på en særlig tydelig måte slektskapet med<br />
det åndelige aristokratiet som kalvinistene mente seg å være en<br />
del <strong>av</strong>. De var utvalgt <strong>av</strong> <strong>Gud</strong> fra evighet <strong>av</strong>. «Dette var et<br />
aristokrati som med sitt uutslettelige preg var skilt fra den<br />
øvrige, fra evighet <strong>av</strong> forkastede menneskehet, med en kløft<br />
som hardt og skarpt skar seg inn i alle sosiale følelser,» skriver<br />
Max Weber. Og han fortsetter slik:<br />
For var man på denne måte utvalgt til <strong>Gud</strong>s nåde og dermed<br />
hellig, var den adekvate holdning overfor nestens synd ikke<br />
overbærende hjelpsomhet i bevisstheten om egen svakhet, men<br />
derimot hat og forakt siden han jo var <strong>Gud</strong>s fiende, som bar<br />
tegnet <strong>av</strong> evig fortapelse på seg.<br />
Dette er så treffende at man skulle tro han refererte fra Smiths<br />
Venner. Men det er altså kalvinistene et par-tre hundre år<br />
tidligere som er hans tema.<br />
144
Sigurd Bratlie er den person som, ved siden <strong>av</strong> <strong>Johan</strong> O. Smith<br />
og Elias Aslaksen, i sterkest grad har preget Menighetens<br />
utvikling.<br />
I likhet med Aslaksen ga han opp sin yrkeskarriere i ung<br />
alder og brukte all sin tid og kraft på bibelstudier og<br />
forkynnelse i skrift og tale. Han la bort skreddersaksa og levde<br />
stort sett <strong>av</strong> småslanter fra sin åndelige virksomhet og milde<br />
g<strong>av</strong>er fra medlemmene.<br />
Med sin asketiske livsførsel og sitt demonstrativt l<strong>av</strong>e<br />
privatforbruk nøt han stor respekt. «<strong>Gud</strong>sfrykt med<br />
nøysomhet» var hans leveregel, og det var åpenbart at denne<br />
regelen ikke var et påklistret smykke, men en levemåte. I<br />
økonomiske forhold var han uklanderlig, og det utgjorde noe<br />
<strong>av</strong> hans maktbase.<br />
Aksel J. Smiths nekrolog<br />
I min ungdom var det en ledertroika i Menigheten, bestående<br />
<strong>av</strong> (i hierarkisk orden) Elias Aslaksen, Sigurd Bratlie og Aksel<br />
J. Smith. Det var disse tre som, uten sjenanse, la ut bilder <strong>av</strong> seg<br />
selv for salg i bokhandelen på Brunstad, og disse bildene<br />
pryder ethvert godt Menighetshjem. På samme måte som bildet<br />
<strong>av</strong> Kongen finnes i enhver militærleir og enhver<br />
ambassadebygning.<br />
Aksel J. Smith hører derfor naturlig hjemme i disse<br />
lederportrettene. Jeg har søkt i min rikholdige litteratursamling<br />
for å finne noe som kunne være en treffende presentasjon <strong>av</strong><br />
yngstemannen i troikaen. Jeg har lite skriftlig materiale fra hans<br />
hånd, men jeg har en del minner.<br />
Jeg husker Aksel J. Smith som en trivelig fyr som var sønn <strong>av</strong><br />
gründeren og på den bakgrunn hadde fått en posisjon i<br />
forsamlingen. Han hadde ikke de mest ekstreme synspunktene,<br />
og var ikke noen høyt profilert person, bortsett fra at<br />
han i min ungdom brukte å være tredje taler på de fleste<br />
stevner, etter Aslaksen og Bratlie. Etter Aslaksens bortgang, går<br />
145
jeg ut fra at han var andre taler på disse arrangementene, etter<br />
Bratlie.<br />
Midt i alt det ekstreme som ble forkynt, syntes jeg det var en<br />
lise å lytte til Aksel J. Smith, som var mer moderat både i stil og<br />
innhold. n Neste dag var det kanskje ikke så lett å huske hva<br />
han hadde snakket om, men jeg brukte å ha en god følelse i<br />
magen mens han holdt på.<br />
I unge år hadde jeg også en del personlig kontakt med ham,<br />
og denne kontakten understreket det inntrykket han ga fra<br />
talerstolen. Han var en ukomplisert og vennlig person, uten de<br />
helt store visjoner, men med en lun karisma og et godt<br />
folketekke. Jeg trivdes i hans selskap og har bare gode minner.<br />
Etter hans bortgang ble han hedret med et minnenummer i<br />
medlemsbladet Skjulte Skatter. Bladet som han selv hadde vært<br />
redaktør for i ca. 55 år. Hele oktoberutg<strong>av</strong>en <strong>av</strong> bladet i 1998 er<br />
en serie nekrologer som sier ganske lite om personen Aksel J.<br />
Smith, men mye om Menighetens talemåter og tradisjoner.<br />
Nekrologene er nærmest endeløse tirader med lovprisninger <strong>av</strong><br />
hans åndelige innsats og betydning. Personlig synes jeg <strong>av</strong>døde<br />
hadde fortjent en mer ærlig, redelig og sannferdig nekrolog.<br />
Som tidligere nevnt, fikk Aksel J. Smith en <strong>av</strong>gjørende<br />
betydning for Menighetens utvikling gjennom at han resolutt<br />
gikk til innkjøp <strong>av</strong> Nedre Brunstad gård i 1956. Han la<br />
personlig inn et bud på Menighetens vegne og fikk tilslaget.<br />
Valget var godt, og han klarte å få ideen akseptert <strong>av</strong> de fleste<br />
i forsamlingen. Med dette initiativet og den etterfølgende aktive<br />
deltakelse i utviklingen <strong>av</strong> stevnestedet, kom han til å forandre<br />
Menighetens egenart, vekst og utvikling.<br />
Etter min oppfatning er det nettopp dette han burde ha vært<br />
hedret for, men det drukner i åndelige euforismer som virker<br />
malplasserte og dermed innholdsløse.<br />
146
Man kan få inntrykk <strong>av</strong> at nekrologens reelle hensikt er å<br />
manifestere og åndeliggjøre den nye maktstrukturen. Den<br />
heder som strøs over Aksel <strong>Johan</strong> Smiths gr<strong>av</strong> er et middel.<br />
Ikke et mål.<br />
Dersom nekrologene hadde vært en god oppsummering <strong>av</strong><br />
Aksel J. Smiths liv og virke, kunne de ha vært grunnlag for et<br />
lederportrett. Min opplevelse er at de er mer treffende som<br />
kommentarer til generasjonsskiftet på 1990-tallet enn som<br />
oppsummering <strong>av</strong> et liv. Derfor kommer jeg tilbake til<br />
nekrologene over Aksel J. Smith i neste del <strong>av</strong> boken.<br />
147
148
DEL 3: GENERASJONSSKIFTET
«Den Store Vekkelsen»<br />
Det er svært høvelig å ha ordnet seg slik at<br />
man med makt kan tvinge folk til å holde fast<br />
ved sin tro, selv når de ikke lenger tror<br />
Niccoló Machi<strong>av</strong>elli.
Forspillet<br />
For meg ser det ut til at brytningen mellom Enok Hansen og<br />
Sigurd Bratlie på 1970-tallet ble selve skjebnevalget for Smiths<br />
Venner. Med dette utfallet <strong>av</strong> maktkampen var Menighetens<br />
skjebne i realiteten beseglet. Hadde det vært arrangert et valg<br />
på det tidspunktet, ville Enok Hansen trolig fått nok stemmer<br />
til å beholde posisjonen som leder for Oslo-Menigheten. Det<br />
kunne gitt Smiths Venner en helt annen utvikling enn det vi har<br />
sett på 1990-tallet. – Ikke fordi han nødvendigvis hadde et mer<br />
demokratisk sinnelag enn Sigurd Bratlie – men spenningsforholdet<br />
dem i mellom kunne trolig ført til gjensidige korrigeringer,<br />
både <strong>av</strong> handlinger, forkynnelse og væremåte.<br />
Etter at Enok Hansen var effektivt tilintetgjort som leder, ble<br />
Olaf Bekkevold hans etterfølger som «kronprins» i Oslo-<br />
Menigheten. Han var yngste sønn <strong>av</strong> <strong>av</strong>døde Edwin Bekkevold,<br />
som hadde vært Oslo-Menighetens leder fra 1920 til<br />
slutten på 60-tallet og hadde en god bakgrunn i Menigheten.<br />
Olaf Bekkevold hadde tilbrakt hele sitt liv i forsamlingen og ble<br />
<strong>av</strong> mange sett på som en mild og vennlig person, som ikke<br />
hadde særlig mange fiender. Noen mente nok at han manglet<br />
vilje til makt og var en for svak person til å kunne ta over som<br />
leder etter at Bratlies tid var omme.<br />
Olaf Bekkevold hadde neppe noen som helst anelse om at<br />
det å bli utpekt som nestleder og dermed potensiell for opprykk<br />
ved neste beleilige dødsfall, var å begi seg inn i et minefelt. Han<br />
152
kunne ikke ane at dette var begynnelsen til slutten. Han hadde<br />
gleden <strong>av</strong> å være den utpekte arvtaker etter Sigurd Bratlie i ca.<br />
15 år. Så møtte han virkeligheten.<br />
Bratlie styrte Smiths Venner med jernhånd i sin lederperiode<br />
fra Aslaksens død i 1976 og frem til begynnelsen <strong>av</strong> 1990-tallet.<br />
Den samme jernhånden som han hadde styrt seg selv med. Han<br />
grublet, «dødet synden i kjødet» og «tok hver dag sitt kors opp<br />
og fulgte Ham». Livet hans var fylt <strong>av</strong> selvinstruksjoner.<br />
Allerede i unge år mistet han nattesøvnen for godt. Selv om<br />
det selvfølgelig ikke var tilsiktet, brukte han å si at ingen kunne<br />
finne ham sovende, og det var ment i bokst<strong>av</strong>elig forstand. Han<br />
kunne slumre, men var allikevel våken og registrerte alt som<br />
foregikk rundt ham. Det virket som han var tilfreds med det.<br />
Helt fra unge år var han besatt <strong>av</strong> ideen om å seire over synden<br />
og kroppen. Han snakket åpent, og ikke uten stolthet, om at<br />
han i ungdomsårene fullstendig hadde lyktes i å underkue<br />
kjønnsdriften, med en detaljrikdom som var meget privat.<br />
Fremført med beklemmende frimodighet på brødre-møter i<br />
Vogstgate 35 på 1960-tallet.<br />
Som leder var Sigurd Bratlie den utilnærmelige asketen, som<br />
ikke hadde fortrolighet til noen. «Som fettet var skilt fra<br />
takkofferet, var D<strong>av</strong>id skilt fra Israels barn,» var et sitat han<br />
hyppig benyttet. Han hadde det ikke med å uttale seg i<br />
klartekst. Det skulle et bibelsitat til for at han kunne uttrykke<br />
seg. Det meningsinnholdet han fortolket inn i dette gammeltestamentlige<br />
skriftsted, var at han ikke skulle ha noen nærhet<br />
til noen, eller noen binding. Han skulle være fullstendig habil<br />
i alle spørsmål, fri til å påpeke, korrigere, og dirigere.<br />
Det er minst to tydelige fordeler med billedlige fortolkninger<br />
<strong>av</strong> løsrevne skriftsteder, fremfor åpent og rett frem å si sin<br />
mening. Den ene fordelen er at det virker som om man har<br />
belegg i Skriften for det man sier, hvilket hever egne holdninger<br />
og meninger til en annen og høyere dimensjon. Slik unngår<br />
man at de blir gjenstand for vurdering, analyse og drøfting.<br />
153
Den andre åpenbare fordelen er at de som hører på, spør seg<br />
om de kanskje selv burde ha forstått at det var dette det<br />
aktuelle Skriftens ord henspeilet på. Dermed føler de seg litt<br />
usikre. I beste fall kanskje litt dumme. Slik får den som er mest<br />
dreven i å slå om seg med løsrevne skriftsteder et fortrinn i<br />
samtalen, og oppnår dermed full situasjonskontroll. Tidseffektivt.<br />
Man slipper å bli unødvendig heftet <strong>av</strong> alternative<br />
synspunkter, og man slipper å stå til rette for sine meninger.<br />
Resultatet <strong>av</strong> dette lederskapet, som altså hadde en slående<br />
likhet med fettets atskillelse fra takkofferet, ble at Sigurd Bratlie<br />
effektivt kvittet seg med alle de personer som kunne<br />
representere en naturlig kontinuitet. De som hadde det<br />
åndelige format som var nødvendig for å kunne overta som<br />
leder, hadde han i tidens løp hundset med så kraftig at de enten<br />
var gått, hadde syknet hen, eller var blitt offentlig ydmyket slik<br />
at deres naturlige autoritet var blitt varig svekket. Som leder<br />
hadde han bidratt til betydelig vekst i medlemstall, men<br />
samtidig hadde han tatt knekken på den ledelsesmessige<br />
tilveksten i forsamlingen. På slutten <strong>av</strong> sin karriere sto han<br />
alene igjen på toppen. Det var ingen andre som hadde autoritet<br />
og tillit. Resultatet <strong>av</strong> hans lederskap, var en forsamling som lå<br />
åpen for kupp.<br />
Den fremstillingen jeg i det etterfølgende gir <strong>av</strong> hendelsene<br />
rundt generasjonsskiftet er i stor utstrekning basert på de store<br />
bunker <strong>av</strong> brev og notater som ble sirkulert gjennom postverket<br />
i forbindelse med at nærmere tusen personer ble ekskludert<br />
eller selv valgte å gå i forbindelse med tumultene som oppsto<br />
i den forbindelse. Begge sider i striden, altså både de som var<br />
for og de som var mot de nye lederne, er bra representert i<br />
bunken, som derfor gir et variert bilde.<br />
Når det gjelder muntlig kilder, har det bare vært mulig å få<br />
kontakt med de utstøtte. Som det vil fremgå <strong>av</strong> kapittelet<br />
Idéutveksling 2001, gjorde jeg forgjeves gjentatte forsøk på å få<br />
til et møte med styrelederen i DKM Brunstad, Sigurd <strong>Johan</strong><br />
154
Bratlie. Jeg går ut fra at en grundig samtale med ham, ville<br />
brakt andre synspunkter inn i saken, men det lot seg altså ikke<br />
gjøre.<br />
Anslaget<br />
Kåre <strong>Johan</strong> Smith, sønnesønn <strong>av</strong> gründeren, var en person med<br />
åpenbare lederambisjoner. Han hadde i stigende grad tiltatt seg<br />
plass i møter og sammenkomster, hvor han spesielt la vekt på<br />
å pleie god kontakt med ungdommen. Med sin beg<strong>av</strong>else til å<br />
dramatisere enkle hendelser og gi dem et forunderlig eller<br />
overnaturlig innhold, ble han en forteller som fikk stor<br />
oppmerksomhet hos en del ungdom. Disse ungdommene ble<br />
langt på vei hans supportergjeng og hans maktbase.<br />
Deler <strong>av</strong> den eldre garde hadde derimot liten sans for Kåre.<br />
Mange anså at han manglet noe vesentlig, og de hadde<br />
betenkeligheter med hans stil. De ønsket helt enkelt ikke at han<br />
skulle få noen fremtredende posisjon. Men Kåre utfordret og<br />
provoserte stadig de etablerte lederne. Noe han trygt kunne<br />
gjøre, vel vitende om at han hadde ryggdekning hos «onkel<br />
Sigurd» og «onkel Aksel».<br />
På den tiden var det knapt noen som forsto at det var en<br />
familiebesvergelse som lå til grunn for den gryende uroen.<br />
Nærmest alle tok for gitt at den som var mest gudfryktig og<br />
som nøt størst tillit i Menigheten ville være den fremtidige<br />
lederen. Et merittokrati n de merittene man kan vise til, utgjør<br />
maktbasen. Dette var en så grunnfestet idé, at ingen forsto hva<br />
som var under oppseiling. De så ikke det de så, og hørte ikke<br />
det de hørte. De var trent opp til å se og høre bare det de skulle<br />
se og høre.<br />
Den Menigheten som var vokst frem i Drøbak rundt<br />
etterfølgerne <strong>av</strong> Aksel Smith, var etter hvert blitt svært<br />
forskjellig fra Oslo-Menigheten. Sigurd Bratlies innbitte og<br />
humørløse «kors, død og gr<strong>av</strong> over alt kjød» hadde ingen<br />
særlig appell i dette miljøet. Denne Menigheten var fra 1970-<br />
155
tallet ledet <strong>av</strong> et uvanlig overskuddsmenneske, «den syngende<br />
elektriker», Ole Kristiansen. Han var opptatt <strong>av</strong> at folk skulle<br />
være gode mot hverandre.<br />
Budskapet i 1. Korinterbrev 13. om kjærlighetens skapende<br />
kraft var et sentralt element i hans forkynnelse:<br />
Om jeg eier profetisk g<strong>av</strong>e og kjenner alle hemmeligheter og all<br />
kunnskap, om jeg har all tro, så jeg kan flytte fjell, men ikke har<br />
kjærlighet, da er jeg intet. [...] Kjærligheten er langmodig, er<br />
velvillig; kjærligheten bærer ikke <strong>av</strong>ind, kjærligheten brammer<br />
ikke, oppblåses ikke, den gjør intet usømmelig, søker ikke sitt<br />
eget, blir ikke bitter, gjemmer ikke på det onde; den gleder seg<br />
ikke over urettferdighet, men gleder seg ved sannhet; den<br />
utholder alt, tror alt, håper alt og tåler alt.<br />
Her mente Ole Kristiansen at han var ved selve kjernepunktet<br />
i det kristne budskap. Et kjernepunkt som kunne forvandle et<br />
menneske.<br />
Men han la altså for lite vekt på Sigurd Bratlies hjertesaker,<br />
«troens lydighet» og «hver dag ta sitt kors opp og fornekte seg<br />
selv». Og han <strong>av</strong>sluttet ikke sine taler med «å takke <strong>Gud</strong> for<br />
BRØDRENES lys». Noen henledet Sigurd Bratlies oppmerksomhet<br />
på hva Ole Kristiansen ikke prediket, og dermed kunne<br />
man forrykke maktbalansen og destabilisere miljøet i Drøbak,<br />
som var så tett rundt Ole Kristiansen, og samtidig ganske<br />
reservert overfor Kåre Smith.<br />
Fra en rekke personer som siden har forlatt forsamlingen har<br />
jeg blitt fortalt at destabiliseringen <strong>av</strong> Ole Kristiansen kom i full<br />
offentlighet på Brunstad den 8. oktober 1989. I et møte spør<br />
Sigurd Bratlie om noen i salen kan synge sangen «Jeg trenger<br />
din fylde O Jesus». Etter noe nøling melder tre SØSTRE seg<br />
frivillig til oppg<strong>av</strong>en. De går opp på podiet på Sigurd Bratlies<br />
oppfordring og gir sitt beste i fremføringen <strong>av</strong> denne sangen,<br />
som var publisert i Drøbak-Menighetens uautoriserte sangbok.<br />
156
Når de er ferdige, er det Sigurd Bratlies tur til å entre podiet.<br />
«Var ikke dette en vakker sang!» sier han, med bitende<br />
sarkasme, før han fortsetter med å sitere den siste strofen i<br />
refrenget: så fyll meg og bruk meg min frelser, hver stund til ditt<br />
velbehag. «Hvem er det som blir formant her?» spør han, og han<br />
svarer selv: «Det er <strong>Gud</strong> som blir formant, mens vi ikke skal<br />
gjøre noe!» Han konkluderer raskt med at dette er religiøst vissvass<br />
fra ende til annen. Det er en «skjøge-sang».<br />
En slik takk i full offentlighet har vel ingen tidligere fått, når<br />
de på oppfordring har fremført en sang på et kristent møte. En<br />
fremførelse hvor de med entusiasme og oppriktighet ga alt.<br />
Etter denne grove sjikane <strong>av</strong> sangen (og sangerne) spør han<br />
plutselig etter Ole Kristiansen. Er han til stede i salen? Jo det var<br />
han. Ganske overrumplet vinker han til Bratlie fra sin plass bak<br />
i salen. «Kan ikke du holde den talen som du har holdt en gang<br />
før» spør Bratlie. «– Den om å så med gråt og høste med<br />
fryderop?» Ganske fortumlet tar Ole Kristiansen seg opp til<br />
podiet og holder en improvisert tale om temaet.<br />
Bratlie fant ikke noe konkret som kunne angripes i denne<br />
talen, men han fortsetter allikevel, i en spottende tone, å snakke<br />
om «alle disse som ikke vil sørge, lide og lyde, og hver dag ta<br />
sitt kors opp.» Det er noe religiøst som er i ferd med å snike seg<br />
inn i Menigheten. Det må fjernes! Uten å ha noe konkret å<br />
anføre, hudfletter han Ole Kristiansen og det han står for.<br />
Mange <strong>av</strong> tilhørerne tror knapt sine egne ører, og stemningen<br />
i salen er mildt sagt utrivelig. I full offentlighet håner Sigurd<br />
Bratlie menighetsforstanderen i Drøbak. —En mann som er<br />
elsket og aktet <strong>av</strong> så mange, og som nyter så stor tillit i inn- og<br />
utland.<br />
Svært mange satt helt lamslått da Sigurd Bratlie var ferdig med<br />
sin overhøvling <strong>av</strong> Ole Kristiansen. Det var bare et beskjedent<br />
fåtall som visste at det også hadde vært noen konfrontasjoner<br />
157
på en forutgående ledersamling. Det var altså en opptrappingsplan,<br />
men den var det få som var kjent med.<br />
Etter noe tid kommer det neste trekket. Sammen med en<br />
aldrende og alderdomssvekket Sigurd Bratlie, kommer Kåre<br />
<strong>Johan</strong> Smith til Drøbak og innsetter en harmløs og anonym<br />
person som ny leder. Selvfølgelig til høylytte protester fra den<br />
jevne mann og kvinne i Menigheten. Mest <strong>av</strong> alt protester de på<br />
maktarrogansen fra toppledelsens side.<br />
I tumultene skriver en energisk og ivrig dame, mor til en stor<br />
barneflokk, et brev som hun distribuerer til en rekke ledere og<br />
nøkkelpersoner, hvor hun uttrykker sin fortvilelse:<br />
Til å begynne med fikk jeg sjokk, ble lammet. Jeg håpet det hele<br />
var et mareritt og at jeg våknet snart. Men langsomt gikk det<br />
opp for meg at dette var virkeligheten framover. Da ble jeg<br />
fortvilet, sint. Jeg ba til Jesus at Han måtte hjelpe, jeg tryglet<br />
om hjelp [...] Så tenkte jeg at det måtte kunne gå an å få<br />
oppklart de misforståelser som det hele skyldtes, men det skar<br />
seg helt. [...] Inne i magen min har jeg en smerteklump,<br />
tåreklump. Den er der hele tiden. Noen ganger blir den stå stor<br />
at den sprekker, og da kommer Jesus og tørker tårene. [...] Noen<br />
ganger hører jeg at søsknene mine gråter. Da prøver jeg å trøste<br />
litt, men det blir helst til at vi gråter begge to. Andre ganger<br />
later jeg som jeg ikke hører, orker ikke. Noen vil helst ikke at<br />
andre skal vite at de er lei seg, så vi later som ingenting, og<br />
dagen etter smiler vi utenpå. Vi kan jo ikke forandre<br />
situasjonen allikevel. [...] Vi får besøk <strong>av</strong> onkler og tanter også.<br />
De skjønner nok at vi har det tungt og prøver å være ekstra<br />
vennlige. Men hvis jeg forsøker å formidle hvordan jeg har det,<br />
har de ferdigprogrammerte svar på det, og de kan jeg utenat nå.<br />
Det er lettere å late som om alt er OK. Vi er ganske flinke til «å<br />
lata som om» nå, og sier at vi har det bra, nesten så vi tror det<br />
selv. [...] Jeg har sett det i øynene nå: Vi må bære smerten hele<br />
livet ut!<br />
158
Ingen responderte på dette brevet, som nærmest var et<br />
overtydelig rop om hjelp. Maktmisbruket får lov til å fortsette.<br />
Ingen er i stand til å gripe inn overfor de selvbestaltede lederne<br />
som skyver en åpenbart desorientert Sigurd Bratlie foran seg.<br />
Det neste trekket er at den nyinnsatte lederen i Drøbak-<br />
Menigheten i full offentlighet lister opp, med fullt n<strong>av</strong>n, alle de<br />
personer som nektes adgang til Brunstad på det stevnet som<br />
nærmer seg. Her leses dommen over hele familier, og til og med<br />
barn helt ned i ti-årsalderen n<strong>av</strong>ngis i full offentlighet som<br />
uønskede på Brunstad.<br />
«Et fellesskap som på innsida oppleves som varmt og<br />
inkluderende, kan fra utsida virke kaldt og ekskluderende. Men<br />
selv om bildene er aldri så motsatte, kan de godt være sanne,<br />
begge to.» sier Trond Skard Dokka, dekanus ved Det Teologiske<br />
Fakultet ved Universitet i Oslo. Og han fortsetter «Etter det jeg<br />
kan skjønne, er Smiths Venner både et godt og et grusomt<br />
fellesskap, alt etter hvor det sees fra.» n En skarp iakttakelse <strong>av</strong><br />
en person med begrenset kjennskap til forsamlingen.<br />
Det grusomme fellesskapet ble grundig dokumentert i<br />
«Drøbak-saken.» Listen over «persona non grata» n uønskede<br />
personer n utgjør ganske nøyaktig halvparten <strong>av</strong> Drøbak-<br />
Menighetens medlemmer. I tumultene regnet mange med at det<br />
hele berodde på en misforståelse og at det ville ordne seg etter<br />
hvert. n Dette kan bare ikke være mulig. Den Menigheten som<br />
de har satset hele sitt liv på, som de har gitt nærmest all sin tid<br />
og alle de penger de har kunnet <strong>av</strong>se, de er ikke virkelig blitt<br />
kastet ut derfra?<br />
Opptrapping<br />
Etter Drøbakkuppet ble det tydelig for mange at Kåre Smith<br />
hadde tatt mål <strong>av</strong> seg til å overta lederskapet i Smiths Venner.<br />
Han skjøv en aldersdement Sigurd Bratlie foran seg og lot som<br />
159
om det var han som var inititativtakeren, og at Kåre bare var<br />
hans sekretær og sjåfør.<br />
Men Kåre hadde et betydelig problem: Han manglet<br />
nødvendig tillit hos mange fremtredende nest-ledere og nestenledere.<br />
Mange <strong>av</strong> disse opplevde Kåre som en noe primitiv og<br />
grunn person, og de ville ha seg frabedt at han skulle få en<br />
fremtredende posisjon i Menigheten. Misnøyen ulmet under<br />
overflaten, nærmest overalt, og man begynte å snakke litt<br />
sammen mann og mann imellom, om ikke dette burde stanses.<br />
Helt siden begynnelsen hadde normen for lederskap i<br />
Menigheten vært anvist i skriftens ord:<br />
Derfor skal en tilsynsmann være ulastelig [...] ikke voldsom,<br />
men saktmodig, ikke stridslysten, ikke pengekjær [...]. Men han<br />
skal og ha godt vidnesbyrd <strong>av</strong> dem som er utenfor for at han<br />
ikke skal bli hånet og falle i djevelens snare. Likeså skal<br />
menighets-tjenere være verdige, ikke tvetungede [...] ikke lystne<br />
efter ussel vinning. [...] Også disse skal først prøves; derefter<br />
skal de tjene i Menigheten, om de er ulastelige.<br />
(Paulus’ 1. brev til Timoteus, kapittel 3)<br />
n Det var få <strong>av</strong> disse karakteristiska man anså passet spesielt<br />
bra på Kåre Smith.<br />
På toppen <strong>av</strong> dette kom hans økonomiske problemer.<br />
Børskrakket i oktober 1988 slo inn med full styrke i<br />
eiendomsmarkedet, og problemene forplantet seg også til hans<br />
lille entreprenørvirksomhet. Som så mange andre i bransjen,<br />
var egenkapitalen i selskapet tapt ved utgangen <strong>av</strong> 1989, og<br />
virksomheten ble n i strid med lovens bestemmelser n drevet<br />
videre for kreditorenes penger. Som vi har sett i de tidligere<br />
siterte Livets Ånds Lover <strong>av</strong> Aslaksen, har det alltid blitt sett på<br />
som fullstendig forkastelig å ikke gjøre opp for seg. «Den som<br />
ikke gjør således er en urettferdig mann, ja strengt talt en<br />
kjeltring,» sies det i Rettferdighetens lover, paragraf 1.<br />
160
Praksis fra tidligere år var derfor at både næringsdrivende<br />
og privatpersoner som ikke kunne gjøre opp for seg, fikk<br />
taleforbud på møtene og ble henvist til bakerste benk i lokalet.<br />
Mange fant ut at Kåres lille entreprenørbedrift var teknisk<br />
konkurs, og her øynet man muligheten for å få satt en stopper<br />
for hans fremmarsj som lederkandidat. Her hadde man et 100<br />
prosent sikkert angrepspunkt. Trodde man.<br />
Hva ingen på den tiden hadde forstått, var at det var fattet et<br />
vedtak hos dem som satt i <strong>Gud</strong>s Hemmelige Råd, om at Kåre<br />
<strong>Johan</strong> skulle løfte arven fra bestefaren, <strong>Johan</strong> Oscar Smith.<br />
Derfor hadde onkel Sigurd, tante Rakel og onkel Aksel endret<br />
på spillereglene. Nå var det Kåres kritikere som hadde blamert<br />
seg selv gjennom å kritisere ham. Det at noen hadde snakket<br />
sammen om hans råkjør for å tilrane seg makten i forsamlingen<br />
ble plutselig definert som baktalelse! I et samfunn hvor det ikke<br />
finnes rom for åpen meningsutveksling, blir selvfølgelig all<br />
meningsutveksling henvist til smågrupper og private samtaler.<br />
Den neste som fikk oppleve at spillereglene var endret, var<br />
Stockholms-Menighetens leder Erling Ekholt. I samråd med<br />
andre ledende personer hadde han i all fortrolighet skrevet en<br />
betenkning til Sigurd Bratlie i sakens anledning. Onkel Sigurd<br />
tok initiativ til et møte hvor Erling Ekholt skulle ta saken opp<br />
med Kåre i full åpenhet. Hans forundring var stor da han så at<br />
samtlige møtedeltakere hadde fått utdelt en kopi <strong>av</strong> hans<br />
personlige brev til Sigurd Bratlie. Omsider gikk det opp for ham<br />
at møtets agenda var noe annet enn hva han trodde: Det<br />
problemet som skulle drøftes var hans kritikk <strong>av</strong> Kåre Smith.<br />
«På dette skal man kjenne at man har gått over fra døden til<br />
livet; at vi elsker brødrene,» er et yndet sitat for å få folk til å<br />
underkaste seg ledelsen. Det var åpenbart at Erling Ekholt ikke<br />
elsket Kåre Smith, og dermed hadde han kompromittert seg<br />
selv. n Over og ut med ham!<br />
161
Fortumlet og ute <strong>av</strong> stand til å forstå hva som foregikk,<br />
vendte Erling Ekholt tilbake til Stockholm. Et drøyt halvår<br />
senere oppsøkte Kåre Smith ham i Stockholm, og spikret<br />
personlig igjen kistelokket. Uten blygsel ber han sin tidligere<br />
venn og åndelige leder om «å omvende seg» (altså ta tilbake<br />
enhver kritikk og legge seg flat). Når dette ikke skjer, får han<br />
beskjed om at han intet forstår <strong>av</strong> aktivitetene til «ondskapens<br />
åndehær» (Kåres kritikere) og denne udugelighet gjør ham<br />
uegnet til å være leder for Menigheten i Stockholm. Han må gå.<br />
n På dagen.<br />
Jeg innser at denne historien er for fantastisk til å bli trodd.<br />
Ingen, selv i sin villeste fantasi, ville forestille seg at en<br />
toppleder for en kristen forsamling kan opptre slik. Jeg har<br />
tilgang til korrespondansen som dokumenter det, og vet derfor<br />
at det medfører riktighet.<br />
I et «oppklarende» udatert brev til Sigurd Bratlie og Aksel J.<br />
Smith, forklarer han de aldrende menn hva han hadde foretatt<br />
seg, og hvorfor. Samtidig som han overfor Erling Ekholt ga<br />
inntrykk <strong>av</strong> at han handlet på Sigurd Bratlies instruks. I<br />
korrespondansen forsøker han å godtgjøre at eksekusjonen er<br />
tvunget frem <strong>av</strong> Kåre Smiths omsorg for Menigheten i<br />
Stockholm:<br />
Da vekkelsen kom, var de fleste venner i Stockholm med i<br />
vekkelsen, men så begynte br. Ekholt å herske ved å nekte<br />
ungdommen å løfte hånd når de sang. Dette bevirket at<br />
urolighetene bare økte. Også på andre møter prøvde han å få<br />
ungdommen under sin kontroll, mens det var helt klart at <strong>Gud</strong>s<br />
nåde vek fra ham. [...] Vi ber ham tenke seg grundig om til<br />
neste dag og formaner ham til å omvende seg. Neste dag har vi<br />
et velsignet møte. Det er en fryd å høre unge vidner med glød<br />
og med innhold. Br. Ekholt virker å være utenfor det hele.<br />
162
Vi har igjen en samtale med ham, men det er ingen forandring<br />
å spore. Etter det er det helt klart, at han ikke kan fortsette som<br />
hyrde, og dette gjør vi oppmerksom på. Han sier at menigheten<br />
er dog hans hjem, og han vil være der. [...]<br />
Broderhilsen Kåre Smith og Gunnar Gangsø<br />
Erling Ekholt kompromitterte seg selv ved å forsøke å hindre<br />
at dette med hevet hånd skulle bli et nytt innslag i møteritualet.<br />
Det var «hans forsøk på å herske over ungdommen». Og når<br />
han ikke vil «omvende seg» vil nok de gamle koryfeer forstå at<br />
«<strong>Gud</strong>s nåde er veket fra ham». Formuleringen er hentet fra<br />
beretningen om D<strong>av</strong>id og Saul i første Samuels-bok kapittel 16:<br />
Da tok Samuel oljehornet og salvet ham midt iblant hans<br />
brødre, og Herrens Ånd kommer over D<strong>av</strong>id fra den dag og<br />
fremdeles [...] Men Herrens Ånd vek fra Saul, og en ond ånd fra<br />
Herren forferdet ham.<br />
Det er ganske snedig praksis dette å uttrykke seg med løsrevne<br />
uttrykk og sitater fra Bibelen. Overfladisk sett kan det gi et<br />
skinn <strong>av</strong> at man har belegg i skriften for det man sier og gjør.<br />
Det setter saken i et spesielt lys og nøytraliserer potensielle<br />
kritikere.<br />
Kåre Smith, som selv var stridens kjerne, opptrådte her både<br />
som regissør, forhørsleder og dommer. Når han så <strong>av</strong>slutter det<br />
hele med selv å underskrive dokumentet som skal være en<br />
«objektiv orientering» til toppledelsen, blir bildet komplett. Det<br />
sier noe om hvilket perspektiv han har på habilitet og<br />
anstendighet. Og det gir noen tanker om spesielle<br />
personlighetstrekk.<br />
Neste offer i maktkampen var nestlederen i Oslo som Bratlie<br />
tidligere hadde utpekt som sin arvtaker, Olaf Bekkevold. Også<br />
han hadde stilt seg meget kritisk til Kåres kandidatur som ny<br />
163
toppleder, og ble den neste som fikk nærkontakt med ham som<br />
var like uhildet som Kong D<strong>av</strong>id. Fra talerstolen fikk han<br />
beskjed i klare ordelag <strong>av</strong> Sigurd Bratlie om at han var <strong>av</strong>satt<br />
som leder i Oslo-Menigheten fordi han hadde baktalt Kåre<br />
<strong>Johan</strong> Smith (dvs. stilt spørsmål overfor toppledelsen ved den<br />
plass han tiltok seg i forsamlingen).<br />
Reaksjonene var sterke. Den ene etter den andre gikk opp på<br />
talerstolen og sa ifra at dette var helt uakseptabelt. Blant mange<br />
<strong>av</strong> medlemmene i Oslo nøt Olaf Bekkevold en respekt og tillit<br />
som Kåre ikke var i nærheten <strong>av</strong>.<br />
«Dessuten,» sier en fra talerstolen «så har vel du også i<br />
årenes løp vært en svært aktiv baktaler, Sigurd Bratlie. Når jeg<br />
har vært sjåfør for deg har jo våre samtaler i stor grad dreid seg<br />
om dine oppfatninger og meninger om personer som ikke har<br />
vært til stede.» Mange visste at det var pinlig treffsikkerhet i<br />
denne kommentaren. Sigurd Bratlie hadde aldri noe perspektiv<br />
på taushetsplikt, diskresjon eller respekt for andre mennesker.<br />
Overfor nærmest enhver han hadde fortrolighet til, øste han ut<br />
<strong>av</strong> seg de mest underlige og detaljrike fortellinger om personer<br />
han hadde et ansvar for som leder og sjelesørger.<br />
Klimaks<br />
De åpne konfrontasjonene i dette møtet rystet de fleste, ikke<br />
minst Kåre <strong>Johan</strong> Smith og hans senile, men kjære onkel Sigurd.<br />
En <strong>av</strong> dem hadde trolig innsett at Kåres insolvens ikke var<br />
saken. Selve saken handlet om mistillit. Og mistillit er ikke noe<br />
godt utgangspunkt for en ny leder. Man sto overfor to<br />
problemer: Den skjønnhetsplett som hans insolvens medførte,<br />
og det langt alvorligere, nemlig mistillit fra de fleste etablerte<br />
autoriteter og halv-autoriteter i forsamlingen. Her måtte noe<br />
gjøres.<br />
Slagplanen var like elementær som genial: Avledende<br />
manøver, som vi kaller Vekkelse, kombinert med aktivisering<br />
164
<strong>av</strong> Kåres støttespillere. I løpet <strong>av</strong> få uker samlet de inn<br />
tilstrekkelig med penger til å dekke Kåres andel <strong>av</strong><br />
underbalansen i selskapet, hvilket jeg går ut fra at staten og<br />
kreditorene satte pris på. Og vips, så var skjønnhetspletten<br />
borte.<br />
La meg for de uinnvidde fortelle litt om dette med vekkelse. På<br />
individuelt nivå dekker uttrykket omtrent det samme som<br />
oppvåkning. Man blir plutselig oppmerksom på noe vesentlig<br />
som man tidligere har vært blind for, eller har misforstått. En<br />
vanlig oppvåkning mange opplever i 40-års alderen, kan for<br />
eksempel være at man plutselig ser at man har prioritert helt<br />
feil. Karrieren og yrkeslivet har gått foran alt annet, mens det<br />
som virkelig betyr noe er å være til stede i familiens liv. n Og<br />
sitt eget liv. Dersom det er en virkelig oppvåkning, fører det til<br />
varig endret atferd. Nyttårsforsetter er artsforskjellig fra<br />
oppvåkning. De er gjerne et blaff uten varig virkning.<br />
Dette er altså den individuelle varianten <strong>av</strong> vekkelse, som<br />
gjerne benyttes i betydningen sterk religiøs opplevelse, med varig<br />
endring som resultat. Men det finnes også en kollektiv variant<br />
<strong>av</strong> vekkelse, som beskriver sterke felles opplevelser, gjerne med<br />
en suggererende eller oversanselig effekt. Man blir revet med<br />
<strong>av</strong> andres sjelsopplevelser. Beretningen om da Saul ble konge<br />
over Israel, inneholder et slikt fenomen:<br />
... og når du kommer der til byen, skal du treffe på en flokk<br />
profeter som kommer ned fra haugen med harpe og tromme og<br />
fløite og citar foran seg, og selv er de i profetisk henrykkelse. Og<br />
Herrens Ånd skal komme over dig, så du skal gripes <strong>av</strong> profetisk<br />
henrykkelse likesom de, og bli et nytt menneske. [...] Da nu Saul<br />
vendte og gikk sin vei fra Samuel, da g<strong>av</strong> <strong>Gud</strong> ham et annet<br />
hjerte. (Første Samuels-bok, kapittel 10)<br />
165
Fenomenet er altså velkjent siden uminnelige tider, og i dagens<br />
sekulariserte og pragmatiske betraktningsmåte vil en psykiater<br />
trolig betegne fenomenet som massepsykose, mens folk flest<br />
kanskje vil se på det som massehysteri.<br />
For å komplettere bildet må det også sies at det for Sauls<br />
vedkommende ikke ble noen varig endring, til tross for at han<br />
«hadde fått et nytt hjerte». Hans betrodde medarbeider D<strong>av</strong>id<br />
ble folkets yndling. Det vekket til live en sykelig misunnelse hos<br />
Saul, som etter hvert fant på de underligste ting for å rydde den<br />
unge konkurrenten <strong>av</strong> veien. Gjentatte drapsforsøk overfor en<br />
lojal og respektert medarbeider, som attpå til var hans<br />
svigersønn, lyder ikke bra.<br />
Vekkelse er også beskrevet i Smiths Brever (s. 394):<br />
Hjertelig takk for ditt kjære brev. Ja nå har vi hatt det mest<br />
underlige stevne jeg har opplevet. Som du vet, bad vi i ca. 1½<br />
mnd. før stevnet. Mange på Horten ble døpt med Den Hellige<br />
Ånd og talte med tunger. Så kom skjærtorsdag og langfredag<br />
med brødrestevne. Det ble bønn som jeg aldri har hørt make til.<br />
Det var nødrop. Den ene etter den andre ble fylt med Den<br />
Hellige Ånd. Vi fikk ikke tid til annet enn å be. Bønnens ånd<br />
grep alle. 1. og 2. påskedag kom søstrene til stevnet. Det var et<br />
eneste bønneh<strong>av</strong> alt sammen til langt over midnatt. Må anta at<br />
ca. 100 <strong>av</strong> vennene fikk tungemålsg<strong>av</strong>en foruten alle de som ble<br />
fylt <strong>av</strong> Den Hellige Ånd. Flere syke ble helbredet. Også i<br />
privathusene og på hotellene bad de. Verken i 1907 eller senere<br />
har jeg sett maken.<br />
Her hadde jo Kåre <strong>Johan</strong> oppskriften fiks ferdig, servert både<br />
fra Samuels-boken og fra bestefarens skrivebord. Et<br />
brødresamvær på Torsteinslåtta i Hallingdal sto for døra og der<br />
kunne man jo kopiere suksessen fra 1934. I et brev fra en <strong>av</strong><br />
deltakerne på samlingen, fremgår det at noen <strong>av</strong> de fremmøtte<br />
var nær ved å ødelegge stemningen gjennom å stille spørsmål<br />
166
offentlig om Kåres vandel, men man klarte på forunderlig vis<br />
å vri fokus bort fra dette sårbare tema og over på vekkelse.<br />
Vel tilbake fra ledersamlingen på Torsteinslåtta i Hallingdal<br />
iscensatte man det mest vanvittige massehysteri jeg har hørt<br />
om. Ifølge et tyvetalls personer jeg har snakket med, var det<br />
bønnemøter, skrik og skrål og hatske utfall mot alle som ikke<br />
var begeistret for BRØDRENE (nå var det plutselig Kåre <strong>Johan</strong><br />
Smith og hans supportere som utgjorde «brødrene»). Utrop om<br />
å rive og brenne kirker og alt som var <strong>av</strong> Skjøgen, og trampe<br />
motstanderne under fot, var også en del <strong>av</strong> dette uvirkelige<br />
massehysteri.<br />
Jeg fikk selv «besøk» <strong>av</strong> noen utsendinger fra vekkelsen,<br />
hvilket jeg kommer tilbake til under kapittelet om vold og<br />
voldspornografi. Møtene endret karakter fullstendig i denne<br />
perioden.<br />
Nå var det kamprop, vitnesbyrd og allsang med knyttet neve<br />
i lufta som symbol på at man skulle knuse Satan og alt hans<br />
vesen og alle hans redskaper (personer som stilte seg kritiske til<br />
BRØDRENE). Aksel J. Smith reagerte på de knyttede never, som<br />
han mente var et symbolspråk som var forbeholdt politikkens<br />
ekstreme venstreradikale. Han mente det var mer sømmelig<br />
med en åpen hånd. At dette ble seende ut som en nazi-hilsen<br />
var det visst ingen som reagerte på. Kåre <strong>Johan</strong>s våpendrager<br />
og støttespiller, Bernt Stadven profeterte at vekkelsen ville vare<br />
helt til Jesus kom tilbake for å hente sine.<br />
Her var stemningen på topp og fremtidsutsiktene de beste!<br />
Mange i den voksne garde reagerte med <strong>av</strong>sky på dette<br />
sirkuset og forsøkte forgjeves å stagge det hele. Disse ble da<br />
omgående definert som motstandere <strong>av</strong> Vekkelsen, hvilket var<br />
fullgodt med å være motstandere <strong>av</strong> <strong>Gud</strong>s arbeid her på jorden.<br />
De ble nærmest kastet til rovdyrene som antikkens gladiatorer.<br />
Det var fritt frem for «nidkjære» ungdommer å sjikanere dem<br />
167
på det groveste, og dersom de ikke sluttet seg til vekkelsen,<br />
ville de bli utestengt fra møtene.<br />
Etter hvert gikk det opp for noen og hver at dette faktisk<br />
medførte riktighet. Deres egne barn vendte seg mot dem, sluttet<br />
å hilse på sine gudfryktige foreldre, og skulle ikke ha noe mer<br />
med dem å gjøre. Menighetens hooligans arrangerte opptog<br />
hvor barna kom hjem med sine body-guards for å hente sine<br />
eiendeler og starte et nytt liv sammen med dem som elsket<br />
BRØDRENE og var med i vekkelsen.<br />
I Københ<strong>av</strong>n ble det arrangert bussreise til Oslo for<br />
ungdommene, hvor de ble instruert i «vekkelsesarbeid». Etter<br />
hjemkomsten fra den vellykkede turen til Oslo, begynte de å<br />
kalle seg stormtropperne og mente seg å ha et spesialoppdrag for<br />
å hjelpe andre ungdommer som fikk motstand hjemme.<br />
Moral og lærdom<br />
Etter hva jeg forstår, var nærmest alle toneangivende personer<br />
i Menigheten overbeviste motstandere <strong>av</strong> dette sirkuset fra<br />
starten <strong>av</strong>, men de fleste ble banket på plass i løpet <strong>av</strong> kort tid.<br />
En som innledningsvis var blant kritikerne til opptrinnet,<br />
forfattet siden et helt nummer <strong>av</strong> medlemsbladet Skjulte Skatter<br />
hvor han med tilsynelatende begeistring omtaler denne herlige<br />
vekkelsen som han et knapt år tidligere tok <strong>av</strong>stand fra.<br />
Jeg tror det blir for vanskelig å stå for det man står for, når<br />
ledelsen påstår at de har salvelse fra Den Høyeste, står i <strong>Gud</strong>s<br />
Fortrolige Råd, og være så nær forløsende fullkommenhet at<br />
det i høyden må være et par småting som gjenstår før man er<br />
likedannet med Kristus.<br />
Jeg er også i stand til å forstå at folk er villige til å renonsere<br />
på sine egne overbevisninger, hvis det er hva som må til for å<br />
beholde kontakten med egne barn og barnebarn. En tidligere<br />
fremtredende leder som ikke hadde denne fleksibiliteten<br />
fortalte meg at <strong>av</strong> hans drøyt 50 barnebarn var det 17 som han<br />
168
ennå ikke hadde sett. Mange vil være villig til å tolerere så<br />
mangt, for å holde kontakt med sine barn og barnebarn.<br />
Hvordan gikk det så med vekkelsen? Holdt den seg helt til<br />
Jesus kom tilbake for å hente sin Brud, slik som Bernt Stadven<br />
så vakkert profeterte i 1992? Det ser ikke slik ut. Etter hva jeg er<br />
blitt fortalt er stemningen flatet fullstendig ut.<br />
Men den var <strong>av</strong>gjort nyttig for dem som iscenesatte den.<br />
Etter god gammel oppskrift fra 1934. Konkurs ble unngått,<br />
utrenskningskampanjene virket, makten er plassert der de<br />
mener den skal være, og all kvalifisert opposisjon er brakt til<br />
taushet. At hundrevis, kanskje mer enn tusen personer ble<br />
frarøvet det åndelige hjem de hadde satset hele sitt liv og hele<br />
sin familie på, anses åpenbart som små omkostninger i forhold<br />
til den nytte lederne anser at de har hatt <strong>av</strong> prosessen.<br />
De personer som inntil for få år siden var deres nære,<br />
fortrolige venner og lidelsesfeller, omfattes nå <strong>av</strong> den samme<br />
forakt og kollektive bakvaskelse som tidligere var forbeholdt<br />
andre kristne miljøer. Også dette forsvarer man med et løsrevet<br />
bibelsitat:<br />
De er gått ut fra oss, men de var ikke <strong>av</strong> oss; for hadde de vært<br />
<strong>av</strong> oss, så var de blitt hos oss; men det skulle bli åpenbart at ikke<br />
alle er <strong>av</strong> oss.<br />
Apostelen <strong>Johan</strong>nes’ første brev, kapittel 2<br />
Beretningen om Korahs opprør mot Moses ble også en viktig<br />
«forklaring» på hvorfor det måtte gå som gikk med Kåre Smiths<br />
kritikere. Som ledd i den interne oppbyggelsen trakk flere <strong>av</strong><br />
de ivrigste støttespillerne paralleller mellom de to brødrene<br />
Moses og Aron og de to fetterne Kåre <strong>Johan</strong> Smith og Sigurd<br />
<strong>Johan</strong> Bratlie. I beretningen i Fjerde Mosebok, kapittel 16<br />
fortelles det at Korahs opprør var støttet <strong>av</strong> to hundre og femti<br />
høyt respekterte menn. Straffen kom raskt. Jorden åpnet seg og<br />
169
oppslukte opprørslederne og deres familier. De to hundre og<br />
femti tilhengerne ble fortært <strong>av</strong> Herrens ild.<br />
Her hadde de jo faktisk «dokumentasjon» for at alt de gjorde<br />
var rett og riktig. At dette gikk ut over uskyldige barn og andre<br />
familiemedlemmer var helt i tråd med Bibelens lærdom.<br />
Dessuten var det Herrens ild som hadde fortært Korah og hans<br />
menn. Det var ikke Moses og Aron som sto for henrettelsene.<br />
Man mente også at tallet 250 respekterte menn passet perfekt.<br />
Med tillegg <strong>av</strong> familiemedlemmer passet dette bra med de ca.<br />
ett tusen medlemmer som ble utstøtt, eller valgte å gå.<br />
Beretningen fra Sinai-ørkenen fra rundt år 1200 før Kristus<br />
kunne faktisk leses som en profeti om hendelsene i Smiths<br />
Venner på 1990-tallet. Det er noe oppbyggelig over å kunne<br />
sette seg selv og sine inn i en større sammenheng.<br />
På toppen <strong>av</strong> det hele har den nye topplederen funnet på et<br />
nedlatende øken<strong>av</strong>n på dem som deltar på møter i regi <strong>av</strong><br />
tidligere Smithevenner: De er DUFer. De Utstøttes Forsamling.<br />
Det er forunderlig at de selv i ettertid ikke er i stand til å se at<br />
de handlet uriktig overfor en del <strong>av</strong> sine venner.<br />
Aksel J. Smiths nekrolog n fortsatt<br />
Det er først i lys <strong>av</strong> denne «vekkelsen» at vi kan forstå<br />
minnenummeret <strong>av</strong> Skjulte Skatter, med en serie nekrologer<br />
over den <strong>av</strong>døde lederen, som hadde vært en del <strong>av</strong><br />
ledertroikaen gjennom 40 år.<br />
La oss starte med nekrologen som Kåre J. Smith har skrevet:<br />
Den [dato] fikk vår høyt elskede [N.N.] hjemlov. Hva han har<br />
betydd for meg personlig ved sitt liv og virke n sitt strålende<br />
eksempel i alt det gode, er umulig for meg å få fram i ord. Men<br />
for alle dem som har sans for gudsfrykt, har han etterlatt seg et<br />
himmelsk dragsug: «Følg du meg!» Nå er han ikke mer i blant<br />
oss, denne fine mannen som ved sin visdom og sitt ydmyke<br />
170
vesen anskueliggjorde [<strong>Gud</strong>dommen] og hans vesen, kanskje<br />
mer enn de fleste i hans samtid. Nå er han i vitneskaren hjemme<br />
hos Herren, og har tatt sete sammen med de fullendte<br />
rettferdige ånder på <strong>Gud</strong>s Sion. [...] Det er mange forkynnere,<br />
men det er få som kan si: «Mine ord er ånd og liv.» Derfor<br />
hadde han slik løftekraft, og hans ord nådde så langt n og det<br />
ble til en usigelig stor hjelp for alle sørgende i Israel. Som profet<br />
og hyrde hadde han et ekstra øre for Åndens vinder. Han var<br />
født <strong>av</strong> Ånden, vi hørte suset, men visst aldri hvor det kom fra.<br />
Dersom vi la ut denne nekrologen og ba folk om å gjette hvem<br />
som var NN, tror jeg mange ville ha sagt at det måtte være<br />
Jesus.<br />
Jeg kan forstå behovet for å opphøye <strong>av</strong>døde til slike<br />
svimlende høyder. Han var til uvurderlig hjelp med hensyn til<br />
å bringe de nye makth<strong>av</strong>erne inn i sine posisjoner. Jo mer<br />
opphøyet rang denne hjelperen hadde, desto sterkere blir<br />
styringsfundamentet for dem som får hjelpen. Å være hjulpet<br />
til rette i lederposisjonen <strong>av</strong> en som til forveksling likner på<br />
Jesus, det gir styrke.<br />
La oss foreløpig forlate nevø Kåre J. Smiths nekrolog, og gå<br />
videre til nevø Sigurd <strong>Johan</strong> Bratlies:<br />
... og det er mange som minnes denne formidler <strong>av</strong> <strong>Gud</strong>s godhet<br />
med stor takknemlighet og glede. Men han var også en kriger <strong>av</strong><br />
format. Han var alltid parat til å føre Herrens kriger, og stride<br />
troens god strid, med et tveegget sverd. Allerede i aug/sept.nummeret<br />
<strong>av</strong> Skjulte Skatter i 1988 kunne denne høvding ane<br />
at det i åndeverdenen lå kamper foran menigheten. Jeg husker<br />
svært godt da han etter dette sommerstevnet ba meg om å holde<br />
<strong>av</strong> plass til, som han sa, «et meget viktig stykke». Det hadde<br />
overskriften «Peke finger og tale ondt.» Og videre: «Har man<br />
ikke et rent og godt hjerte, blir det til at man stadig peker finger<br />
171
og taler ondt. [...] Ved disse pekefingre blir det ikke noe<br />
kjærlighetens husvalelse og Åndens samfunn ... De fører ingen<br />
frem til fullkommenhet i tjenstegjerning. De kan tukte, men<br />
ikke oppbygge.» I dag kjenner vi historien gjennom de følgende<br />
10 år. Tenk om dette stykket til Aksel J. Smith var blitt lest og<br />
levd <strong>av</strong> flere.<br />
Dette er snedig historieskriving. I 1988 var slaget om den<br />
fremtidige makten i Menigheten allerede godt i gang, med<br />
Aksel J. Smith som en aldrende, men allikevel verdifull<br />
støttespiller for den maktglade, yngre generasjon. Han behøvde<br />
derfor ikke å ha spesielle forbindelser med «åndehæren i<br />
himmelrommet» for å forstå hva som lå foran. Maktkampen var<br />
jo allerede i full gang, selv om den ennå ikke hadde nådd alles<br />
ører.<br />
Her benyttes nekrologen til å tillegge <strong>av</strong>døde overnaturlige,<br />
profetiske evner, mens det i realiteten ser ut til å være et <strong>av</strong>talt<br />
spill. Et spill som raskt kom fullstendig ut <strong>av</strong> kontroll og artet<br />
seg annerledes enn de fleste hadde håpet, Aksel J. Smith<br />
inklusive.<br />
Lenger ut i nekrologen skriver Sigurd <strong>Johan</strong> Bratlie:<br />
I begynnelsen <strong>av</strong> vekkelsen, på vei til et møte i Oslo, sa han en<br />
gang til dem som satt sammen med ham i bilen: «Tenk om jeg<br />
hadde vært 30 år!» I den ånd sto han helhjertet sammen med de<br />
unge i den kamp som ble ført mot hykleri, anklage, svik og<br />
falskhet. I oktober 1990 har han et stykke som heter «Motstand<br />
på den onde dag». Der skriver han bl.a.: «Det går virkelig an å<br />
bli utrustet til seierrik kamp mot all ondskapens åndehær. [...]<br />
Vi skal ikke undervurdere vår sterke fiende som er Satan selv,<br />
med sine åndsmakter.» [...] «Djevelen er feig og flyr for alle<br />
lysets våpen. Han er bare kommet for å myrde, stjele og<br />
ødelegge.»<br />
172
Religiøse maktkamper er ofte mer smakløse enn maktkamper<br />
i andre samfunn, der demonisering <strong>av</strong> motstanderne gjerne er<br />
et gjennomgangstema.<br />
Til slutt, i rekken <strong>av</strong> søskenbarn, skriver <strong>av</strong>dødes datter, som<br />
er kusine til de andre to nekrologforfattere<br />
Pappa var veldig takknemlig for vekkelsen [...og] viste stor<br />
takknemlighet for og glede over de brødre som <strong>Gud</strong> har satt i<br />
Menigheten i dag, for å føre verket videre. Spesielt var han<br />
takknemlig for Kåre J. Smith og den åndskraft og visdom som<br />
han opplevde at <strong>Gud</strong> hadde gitt ham, til tjeneste for hele<br />
menigheten.<br />
For meg er det vanskelig å forstå at de uverdige<br />
kampmetodene, triksingen og kameraderiet som førte Kåre<br />
frem til makten, med rimelighet kan omtales som «<strong>Gud</strong> har satt<br />
i menigheten». Onkler og tante var vel de viktigste medspillere<br />
så vidt jeg kan forstå.<br />
Noen <strong>Gud</strong>s finger er det vanskelig å få øye på.<br />
Men <strong>av</strong>dødes datter, de nye ledernes kusine, syntes åpenbart<br />
det var naturlig å benytte nekrologen til å støtte opp under den<br />
nye maktstrukturen i menigheten.<br />
«Vekkelsen» førte til at ca. 25 prosent <strong>av</strong> medlemmene i Norge<br />
takket for seg rundt 1991-92. Noen <strong>av</strong> dem har etablert sitt eget<br />
lille samfunn, hvor de forsøker å lete seg tilbake til de<br />
opprinnelige ideer, mens de fleste har valgt sin egen vei, uten<br />
tilhørighet i noe miljø.<br />
Journalisten Kjell Arne Bratli har, som tidligere nevnt,<br />
skrevet noen bøker om Smiths Venners historie på bestilling fra<br />
ledelsen. I en <strong>av</strong> disse autoriserte historiebøker presenterer han<br />
en trendfremskriving n en forlengelse <strong>av</strong> et hendelsesforløp inn<br />
i fremtiden n for Smiths Venner. Han sier at medlemstallet i<br />
173
1956 var 4 000 og at det i 1996 har vokst til 30 000. n Jeg vet<br />
ikke hvor han henter tallene sine fra. For meg høres det ut som<br />
om man har regnet med alle som i løpet <strong>av</strong> disse 40 årene har<br />
vært innom Brunstad. I så fall er også jeg med i dette<br />
«medlemstallet».<br />
På basis <strong>av</strong> denne utviklingen tegner han et scenario n et<br />
fremtidsbilde n hvor Menigheten om ytterligere 40 år (2036)<br />
har vokst til 250 000 medlemmer.<br />
174
Etikk<br />
og sosial ansvarlighet<br />
Den som jug,<br />
og vet at’n jug,<br />
og vet at andre vet at’n jug,<br />
og ennå jug;<br />
han er itte sæt’n!<br />
Munnhell fra Østerdalen<br />
(Sæt’n = til å stole på)
Fakta eller fiksjon<br />
For meg er det forunderlig å se hvilket forhold ledelsen i Smiths<br />
Venner har til objektive fakta. I tilknytning til splittelsen ble<br />
Bernt Stadven intervjuet i Aftenposten den 17. desember 1992.<br />
Friskt og freidig sier han: «Det har aldri funnet sted noen<br />
utstøtelse. Jeg kjenner ikke til en eneste én.» Aftenpostens<br />
journalist trekker da frem brevet de hadde sendt Olaf<br />
Bekkevold, med sluttsatsen «Mao. er du nå utstøtt. Dette til<br />
underretning.» I tillegg til den aldrende Sigurd Bratlies<br />
skjelvende underskrift prydes brevet <strong>av</strong> signaturene til Bernt<br />
Stadven selv, samt Kåre J. Smith. Sistnevnte underskrift måtte<br />
vel ses som å peke nese til Olaf Bekkevold.<br />
Og Stadven utdyper dette nærmere: «Det er ingen splittelse,<br />
heller en <strong>av</strong>skalling. Det er enkelte som er forsvunnet, ikke noe<br />
annet. De har gått <strong>av</strong> seg selv. Det er vanskelig å forklare<br />
grunnen.»<br />
Konfrontert med de fakta at hundrevis <strong>av</strong> personer var<br />
erklært uønskede på stevnestedet Brunstad, sier han kort og<br />
godt at «de har satt seg selv utenfor ved å motarbeide oss.» Han<br />
sier ikke noe om hvem som er «oss». Reporteren kommer inn<br />
på det forhold at kritikken gjelder en sentral leder som er<br />
teknisk konkurs, og at dette i tidligere tider ville fått følger for<br />
en leder. Til dette svarer Stadven: «Det som hevdes er kort og<br />
godt løgn. Han er ikke teknisk konkurs.» Konfrontert med at<br />
176
dette nettopp var uttrykket vedkommendes egen advokat<br />
benyttet i et brev til kreditorene, vil ikke Stadven høre mer<br />
snakk om dette tema.<br />
En liknende sak i pressen finner vi i Tønsberg Blad den 8. juli<br />
1992, hvor forsamlingens pressetalsmann, Svein Kronstad, blir<br />
intervjuet om den insolvente topplederens plutselige<br />
betalingsevne. Var det Menigheten som hadde hjulpet han ut <strong>av</strong><br />
knipa? Pressetalsmannen kunne forsikre at, så langt han visste,<br />
hadde det ikke foregått noen pengeinnsamling til Kåre Smith<br />
på Brunstad. «Men,» fortsatte han, «vi har jo en tradisjon med<br />
å hjelpe dem som har det vanskelig.»<br />
Alle visste at dette var dobbelt feil. For det første hadde ikke<br />
innsamlingsaksjonen foregått i det skjulte, og for det andre har<br />
det aldri vært noen tradisjon å hjelpe folk ut <strong>av</strong> selvforskyldte<br />
økonomiske problemer.<br />
n Tvert imot. n Normen har vært at enhver må stille seg slik<br />
at man kan gjøre opp for seg. Dersom man ikke klarer det, har<br />
man et alvorlig problem. Både i forhold til debitor og i forhold<br />
til Menigheten. Enhver skal løse sine egne problemer. n Eller<br />
steke i sitt eget fett, så å si.<br />
På ett vis kunne kanskje pressetalsmannen hevde at han<br />
snakket sant; innsamlingene hadde foregått i de lokale<br />
menigheter, og ikke på Brunstad stevnested hvor intervjuet fant<br />
sted. Men utsagnet var snedig formulert slik at man fikk<br />
inntrykk at det ikke hadde vært noen pengeinnsamling i det<br />
hele tatt.<br />
Dagen etter blir forholdene rundt den nye ledelsen ytterligere<br />
utdypet i et nytt intervju i Tønsberg Blad. Der medgir<br />
pressetalsmannen motvillig at det har vært samlet inn noen<br />
penger til den aktuelle lederen, men det er ukjent for ham at<br />
formålet var å betale ned momsgjeld på 300 000 kroner i hans<br />
konkurstruede ansvarlige selskap.<br />
Intervjueren dreier samtalen inn på de konflikter som rir<br />
forsamlingen. « Vi vil på det sterkeste tilbakevise at det er strid<br />
177
og uro på grunnplanet i Smiths Venner,» sier Kronstad. Noen<br />
få måneder tidligere hadde hundrevis <strong>av</strong> personer fått skriftlig<br />
meddelelse om at de var nektet adgang til Brunstad på grunn<br />
<strong>av</strong> at de var uttalt kritiske til ledelsen.<br />
Deretter fortsetter pressetalsmannen ufortrødent: «Det har<br />
aldri vært tvil om ledelsens redelighet.» For meg er det<br />
utenkelig at han ikke hadde tilgang til de mange brev som gikk<br />
på sirkulasjon medlemmer imellom og som nettopp<br />
dokumenterte at det var sterk tvil om ledelsens redelighet. Så<br />
sterk, at mange anså hans meritter i økonomiske saker som<br />
komplett diskvalifiserende i forhold til å lede Menigheten.<br />
Det er åpenbart at pressetalsmannen uttalte seg mot bedre<br />
vitende i alle de nevnte saker. n Det må være en selsom<br />
opplevelse å bla opp i lokal<strong>av</strong>isen og lese et intervju med seg<br />
selv, hvor det man sier stort sett er det reneste tøv. Spalte opp<br />
og spalte ned med notoriske usannheter. Kanskje er det slik at<br />
pressetalsmannens viktigste oppg<strong>av</strong>e er desinformering <strong>av</strong><br />
pressen?<br />
Også styrelederen Sigurd <strong>Johan</strong> Bratlie legger seg på samme<br />
linje i sitt forhold til fakta. I et intervju med den amerikanske<br />
religionskritikeren Lowell Streiker fremsetter han den samme<br />
usannheten om de ekskluderte medlemmene. I ordlag som ikke<br />
kan misforstås sier han at ingen har ennå blitt utstøtt. (Smith’s<br />
Friends, side 121.)<br />
Deres offisielle internettsider www.brunstad.org viser også<br />
den fleksible holdningen de har til fakta. Avsnittet «Hva vi<br />
tror» er side opp og side ned med gjennomsnittlige kristelige<br />
betraktninger som på ingen måte presenterer hva de tror på og<br />
hvordan de har ordnet seg.<br />
Det ser ut til at de i kontakt med omverden ønsker å legge<br />
seg nær opp til Den lutherske kirke i trosspørsmål og nær opp<br />
til gjeldende samfunnsnormer i sosiale spørsmål. Begge deler<br />
er sterkt misvisende. Kapittelet med lederportretter<br />
178
dokumenter at dette ikke er en gjennomsnittlig kristen<br />
forsamling.<br />
Det kan synes påfallende at ledende personer i kristne<br />
miljøer helt uanfektet fremsetter åpenbare usannheter. Ikke<br />
minst når det kommer fra ledende personer i Smiths Venner<br />
som påstår at de selv er de eneste her i verden som elsker<br />
sannheten; alle andre elsker løgnen.<br />
Hvordan får de det i det hele tatt til å henge sammen? Jeg<br />
har foreløpig to svar på dette. Det ene er indoktrinering fremfor<br />
resonnering. Det andre er fr<strong>av</strong>ær <strong>av</strong> personlig moral.<br />
La meg starte med doktrinene. De fleste <strong>av</strong> dagens<br />
medlemmer i Smiths Venner er født inn i forsamlingen og har<br />
ingen referanseramme utenfor dette snevre miljøet. Helt fra<br />
man forsto de første ord som ble sagt, har man lært at<br />
BRØDRENE er helt i særklasse i universet.<br />
De som tror seg i stand til å vurdere deres levemåte og<br />
talemåte, er på ville veier. Det er hovmod. Og <strong>Gud</strong> står den<br />
stolte imot, men den ydmyke gir han nåde. I forbindelse med<br />
den såkalte vekkelsen forklarte Kåre J. Smiths støttespillere at<br />
det var hovmod å stole mer på sin egen samvittighet enn på<br />
BRØDRENE. Å lyde BRØDRENE var det samme som å lyde <strong>Gud</strong>.<br />
Din samvittighet kan bedra deg, men BRØDRENE står i <strong>Gud</strong>s<br />
Fortrolige Råd. Hos dem finnes ikke svik og intet bedrag. I<br />
stedet for å trene opp barn og ungdom til å gjøre moralske<br />
vurderinger og valg, trenes de opp til å underkaste seg<br />
BRØDRENES forkynnelse.<br />
Elias Aslaksen brukte også uttrykk som «tenk ikke, det bare<br />
forvirrer» eller «vær så dum som en stut, da har du <strong>Gud</strong> på din<br />
side.» Men meningsinnholdet var noe forskjellig. Hans budskap<br />
var i tråd med Tertullians berømte Credo quia absurdum n «Jeg<br />
tror fordi det strider mot all fornuft.» Han utlegger dette<br />
nærmere: «Når <strong>Gud</strong> taler behøver ikke vi å tenke,» sier han.<br />
«Vitenskapen består bare <strong>av</strong> spissfindigheter som forvirrer og<br />
<strong>av</strong>leder. Den som tror på Skriftens ord, vet allerede mer enn<br />
179
den største vismann.» Disse sitater kunne like gjerne vært fra<br />
Aslaksen som fra den nyfrelste romerske juristen Tertullian<br />
(160-240).<br />
Men under «vekkelsen» ble dette forvrengt til: «Når<br />
BRØDRENE taler behøver ikke vi å tenke». Sammen med sitater<br />
fra Hebreerbrevets kapittel 13, blir dette hendige instrumenter<br />
for ledere som ønsker å skaffe seg total situasjonskontroll:<br />
Vær lydige mot deres ledere og rett dere etter dem! For de<br />
våker over deres sjeler og skal en gang <strong>av</strong>legge regnskap.<br />
Sørg for at de kan gjøre det med glede, uten å sukke.<br />
Ellers blir det ikke til gagn for dere.<br />
Doktriner eller resonnement<br />
Drøyt halvparten <strong>av</strong> barna som har vokst opp i Smiths Venner<br />
ønsker å leve livet sitt der. For dem som velger annerledes kan<br />
omstillingen til et normalt liv oppleves som problematisk. Et<br />
vanlig problem er at man ikke har tilgang til de sosiale koder<br />
som gjelder i samfunnet, og <strong>av</strong> den grunn mangler naturlig,<br />
sunn selvtillit i mange situasjoner.<br />
Hvordan man håndterer seg selv og sin situasjon når<br />
selvtilliten er litt for dårlig, kan være svært forskjellig. Noen<br />
kan kompensere med å virke brautende og støyende, andre kan<br />
virke <strong>av</strong>visende for derved å unngå at man selv blir <strong>av</strong>vist,<br />
mens atter andre isolerer seg og blir innadvendt og kontaktløse.<br />
En viktig kilde til problemer for Menighetens barn er at de<br />
har blitt innpodet en helt forskrudd oppfatning <strong>av</strong> hva det vil<br />
si Å VÆRE I VERDEN (dvs. oppsøke storsamfunnet utenfor Smiths<br />
Venner). Et viktig middel til å holde barna «innenfor» er<br />
skrekkhistorier om hvor fælt det er i storsamfunnet, blant<br />
«vennene» kalt VERDEN. I VERDEN, der er det fælt!<br />
Et ekstremt eksempel er Sigurd Bratlie som <strong>av</strong>la et besøk i<br />
uteliggerstrøket i Chr. Krohgs gate i Oslo, hvor han viste den 5-<br />
180
6 år gamle sønnen hvordan FOLK I VERDEN hadde det, og stilte<br />
ham det <strong>av</strong>gjørende spørsmålet: Vil du være i VERDEN eller i<br />
Menigheten, Sigurd <strong>Johan</strong>?<br />
Denne desinformasjonen innprentes helt fra Søndagsskolen,<br />
og i de mest uheldige tilfeller blir disse skrekkbildene til et slags<br />
livskonsept som man forsøker å leve ut når man velger Å GÅ UT<br />
I VERDEN.<br />
De tilpasningsvansker som følger <strong>av</strong> dette livskonseptet kan<br />
i neste omgang benyttes som bevis på hvor bra det er å være i<br />
Menigheten og hvor farlig det er å være utenfor. Slik går det<br />
hele i en spiral, som dessverre skrur en del barn og ungdommer<br />
ned i en vanskelig livssituasjon.<br />
Hovedproblemet med de løgnaktige historiene Smiths Venner<br />
fremsetter om VERDSLIGE FOLK (de som lever et normalt liv)<br />
eller I SVARTE VERDEN som man sier, er ikke at barna tror på det.<br />
De ser jo selv at det ikke stemmer.<br />
Hovedproblemet er at orienteringsevnen svekkes. Sannhet<br />
og løgn er blant sinnets viktigste markører, og når dette blir<br />
rotet til, blir det rot i hodet. Det ser for meg ut til at dette er den<br />
viktigste sektskaden mange <strong>av</strong> Menighetens barn sliter med.<br />
Når autoritetene, som fremstilles som de største sannhetsvitner,<br />
fremsetter løgnaktig informasjon for «den gode hensikts<br />
skyld», påføres barna skader. «Den gode hensikt» kan være<br />
intern oppbyggelse eller <strong>av</strong>skrekking, slik at barna ikke GÅR UT<br />
I VERDEN. Resultatet kan være en form for sosial invalidisering.<br />
En altfor streng barneoppdragelse bidrar også til slik<br />
invalidisering. Det pøses på med regler, forbud og doktriner i<br />
et omfang som virker lammende på mange. For i det hele tatt<br />
å kunne leve, lager barna noen løgner som blir en overlevelsesstrategi,<br />
enten hjemme eller ute. Disse små usannhetene, som<br />
de kloke små hoder tenkte ut for å gjøre livet levelig i<br />
barndommen, tar noen med seg videre i livet. Fra å være en<br />
nødvendig overlevelsesstrategi i barndommen, går det over til<br />
181
å bli et uhensiktsmessig livskonsept i voksen alder. Småløgnene<br />
hindrer dem fra å etablere ekte, gode relasjoner.<br />
Alternativet til de små løgnene, kan være å ikke melde noe<br />
i det hele tatt. Lukke seg inne. Være taus. Eller svare tvetydig<br />
og svevende. Dette er også et særpreg som kan gå fra å være en<br />
nødvendig og nyttig overlevelsesstrategi i barndommen, til å bli<br />
et uhensiktsmessig livskonsept i en voksen verden. Man blir en<br />
gåtefull og utilgjengelig person.<br />
I en del tilfeller er barneoppdragelsen så streng at den må<br />
anses som barnemishandling. Barna blir utsatt for så sterke<br />
fysiske <strong>av</strong>straffelser i <strong>Gud</strong>s n<strong>av</strong>n, at de får mentale sår som<br />
preger dem resten <strong>av</strong> livet. Sammen med helvetesangst utgjør<br />
dette sektskader som fører en del <strong>av</strong> dem inn i psykiatrien i<br />
godt voksen alder.<br />
Voldspornografi<br />
La oss først dvele litt ved begrepet voldspornografi. Den<br />
opprinnelige betydningen <strong>av</strong> ordet var skildringer <strong>av</strong><br />
seksualisert vold som underholdning. Fredsforskeren <strong>Johan</strong><br />
Galtung begynte tidlig å bruke ordet i en utvidet mening, hvor<br />
voldshandlingene i seg selv utgjør underholdningselementet.<br />
Der hvor skildringene i tekst eller bilder fremkaller en<br />
lystfølelse hos den som skildrer eller den som betrakter<br />
voldshandlingene, er det pornografisk. I selvbiografien <strong>Johan</strong><br />
uten land, bruker han Marseillaisen som eksempel på<br />
voldspornografi:<br />
Marchons! Marchons! n Marsjer! Marsjer!<br />
Qu’un sang impur n og la deres urene blod<br />
abreuve nos sillons n overrisle våre marker.<br />
Marseillaisen blir betraktet som verdens første nasjonalsang.<br />
Den ble til under nasjonalismens fremvekst i Frankrike, slik<br />
182
denne manifesterte seg ved revolusjonen i 1789. Jeg har alltid<br />
undret meg over at <strong>Johan</strong> O. Smith skrev en sang på denne<br />
melodien, og ved ny gjennomlesning <strong>av</strong> hans sang finner jeg<br />
igjen noe <strong>av</strong> samme tema: I kraft <strong>av</strong> Lammets blod, hver fi’nde<br />
under fot! Vi stormer frem på løftets ord, og inntar fedres jord. Det<br />
krigerske språket har alltid vært en del <strong>av</strong> Smiths Venners<br />
oppbyggelse og selvforståelse.<br />
Nasjonalismens grunntema er at egen nasjon er andre<br />
nasjoner overlegen. Dette tankegodset ble videreført i fascismen<br />
da Mussolini overtok herredømmet i Italia i 1919. Her er<br />
grunntemaet videreført til dyrkingen <strong>av</strong> staten, nasjonen, eliten<br />
og lederen.<br />
De samme grunnideer ble ytterligere pervertert gjennom<br />
nasjonalsosialismens fremvekst, hvor den ariske rase ble<br />
fremstilt som den mest høytstående og hvor det ble et vesentlig<br />
poeng å holde rasen ren. I siste instans var all makt samlet hos<br />
lederen.<br />
Alle slike -ismer åpner for elitetenkning (man er andre<br />
mennesker helt overlegen), og man er i sin fulle rett når man<br />
trakasserer andre grupperinger eller enkeltpersoner.<br />
Jeg misliker å innse det, men må faktisk erkjenne at den<br />
kristne bevegelse jeg var medlem <strong>av</strong> i min ungdom, har en del<br />
holdninger og atferdstrekk som likner fascismen. De er andre<br />
forsamlinger helt overlegne, de dyrker sin egenart på en usunn<br />
måte, og de går absolutt ikke <strong>av</strong> veien for å trakassere dem som<br />
ikke tilhører denne fantastiske åndelige rase.<br />
Disse holdninger har vi selv fått erfare på kroppen. Den<br />
13.mars 1995 fikk min kone Solveig uventet besøk. På vei ut fra<br />
kontoret traff hun to store, unge menn i korridoren som<br />
åpenbart var på leting etter noe. Hun spurte om hun kunne<br />
hjelpe dem med noe, og de fortalte at de lette etter <strong>Johan</strong> <strong>Velten</strong>.<br />
Hun fortalte at jeg var ute, hvorpå de sa de gjerne ville vente på<br />
meg. Da hun fortalte at jeg var bortreist de nærmeste dagene,<br />
183
ville de vite hvem hun var. Hun presenterte seg, hvorpå de<br />
raskt konkluderte med at de også hadde noe å snakke med<br />
henne om. BRØDRENE hadde sendt dem for å drepe meg, men<br />
også hun hadde uttalt seg ufordelaktig om Menigheten i et<br />
ukebladintervju, så hun skulle også ha sin korreks.<br />
De nektet å si hvem de var, og hun kommenterte at hun dro<br />
kjensel på noen familietrekk. Situasjonen ble så skremmende at<br />
hun ikke husker detaljert hva som siden ble sagt eller gjort, men<br />
har et minne <strong>av</strong> noe snakk om en «vekkelse». Idet hun hørte at<br />
det kom noen andre i korridoren, benyttet hun anledningen til<br />
å løpe ut, og gikk hjem og ringte politiet.<br />
Et par dager senere, hun var da sammen med meg og<br />
sønnen vår, så hun de samme to personene på parkeringsplassen<br />
utenfor kontoret. Vår sønn gikk bort og konfronterte<br />
dem med truslene som de hadde fremsatt overfor henne og<br />
meg.<br />
På den tiden var sønnen vår profesjonell elitesoldat i<br />
marinen, og til alles hell kastet de to personene seg inn i bilen<br />
sin og forsvant fra parkeringsplassen med ropet: «Vi kommer<br />
igjen!»<br />
Vi trodde (selvfølgelig) ikke at det virkelig var BRØDRENE<br />
som hadde sendt dem for å drepe meg. De to guttene, som vi<br />
etter hvert fikk bekreftet identiteten til, har hatt en del<br />
atferdsproblemer, og jeg kunne ikke med rimelighet holde<br />
Menigheten ansvarlig for deres handlinger.<br />
Den galskapen som red forsamlingen var på det tidspunktet<br />
ukjent for meg. Først senere har jeg blitt oppmerksom på at det<br />
fra talerstolen faktisk var blitt oppfordret til drap <strong>av</strong> personer<br />
som motarbeidet «vekkelsen». I en artikkel i Bergens Tidende<br />
8. mai 1993 vedgår Menighetsforstanderen i DKM Brevik, Bernt<br />
Nilsen, at han har gitt en slik oppfordring i et møte i Brevik,<br />
hvor det var ca. 200 personer til stede, i alle aldre.<br />
184
I artikkelen i Bergens Tidende sier han at han ble revet med<br />
<strong>av</strong> forutgående taler som hadde talt ut fra Bibelens beretning<br />
om da Paktens Ark ble ført til kong D<strong>av</strong>ids hus. D<strong>av</strong>id hadde<br />
da vært helt i skyene og danset for <strong>Gud</strong>, noe han ble sterkt<br />
kritisert for <strong>av</strong> sin kone Mikal, som var datter <strong>av</strong> kong Saul.<br />
«Det var det som fikk meg til å bli veldig nidkjær» sier han til<br />
reporteren fra Bergens Tidende.<br />
For dem som ikke er særlig kjent med Det gamle testamente<br />
bør det kanskje forklares at Paktens Ark var den gullbeslåtte<br />
cedertrekisten som fulgte med Israel på deres 40-årige<br />
ørkenvandring. Kisten inneholdt stent<strong>av</strong>lene med De ti bud og<br />
Arons prestest<strong>av</strong> som blomstret. Kisten utgjorde Det aller<br />
helligste i teltet som var deres gudshus under ørkenvandringen;<br />
Tabernakelet. Dette var selvfølgelig et utrolig<br />
klenodium å få i hus, og Bernt Nilsen ble altså sterkt grepet <strong>av</strong><br />
beretningen om at kong D<strong>av</strong>id var blitt kritisert <strong>av</strong> sin kone for<br />
at han lot verdigheten fare og viste sin spontane glede. Hele<br />
beretningen kan leses i Andre Samuels-bok, kapittel 6.<br />
Det er vanskelig å forstå koblingen hans mellom denne<br />
beretningen og den såkalte vekkelsen, men han ble altså så<br />
overstadig oppildnet at han mente de som stilte seg kritiske til<br />
«vekkelsen» (og BRØDRENE) burde henrettes for sine meningers<br />
skyld. At han lot seg rive med i en slik grad, tyder på en noe<br />
sviktende realitetssans.<br />
Det taler til hans unnskyldning at han antakelig trodde at<br />
den såkalte vekkelsen var en opphøyet åndelig hendelse. At det<br />
var <strong>Gud</strong>s ånde som rørte ved hjertene.<br />
En alternativ forståelse kunne være at det var de nye<br />
makth<strong>av</strong>ernes brutale fremferd som beveget hjertene. Og<br />
nervene. Hjerter og sinn var rystet. Kanskje var det sorg og<br />
fortvilelse som lå bak de bevende stemmer. Kanskje var det<br />
ikke en åndelig oppvåkning eller nyorientering, men sorg over<br />
at selve livet gikk i stykker for så mange.<br />
185
Bernt Nilsen fortjener imidlertid honnør for at han var ærlig<br />
overfor journalisten, og ikke kom med talentløse småløgner<br />
som bare er egnet til å svekke omdømmet. Så langt jeg kan se,<br />
er han den eneste lederen i Smiths Venner som har opptrådt<br />
redelig overfor pressen i forbindelse med den såkalte<br />
vekkelsen.<br />
En annen sentral figur i forsamlingen sa i et annet møte at han<br />
«gjerne skulle reist verden rundt, sammen med nidkjære<br />
ungdommer, og rivd ned hver eneste kjærke».<br />
Ingen <strong>av</strong> de siterte talere mente hva de sa. Dette er å forstå<br />
som metaforer, hvor hensikten er «å løfte forsamlingen». Skape<br />
stemning i salen. Få det til å svinge. Grøss og gru kan bringe<br />
tilhørerne (og taleren selv) til uante høyder.<br />
n Og dette er jo nettopp voldspornografiens innerste vesen.<br />
Maleriske beskrivelser <strong>av</strong> voldshandlinger som skaper lystfølelse<br />
og har underholdningsverdi for folk som er disponert<br />
for det. Oppbyggelse heter det i Menighetens terminologi. (Men<br />
all oppbyggelse i Smiths Venner er selvfølgelig ikke voldspornografi.<br />
Det er mange gode talere som har helt andre<br />
budskap til forsamlingen.)<br />
Det ville være urimelig å holde lederne i Smiths Venner<br />
ansvarlige for handlingene til de guttene som oppsøkte mitt<br />
kontor. Det er som å holde en filmregissør ansvarlig for<br />
destruktive handlingsimpulser som ustabile personer kan få <strong>av</strong><br />
å se deres filmer.<br />
Men et minimum <strong>av</strong> ansvarlighet fra ledelsens side ville<br />
være å innføre aldersgrense på møter hvor voldshandlinger blir<br />
forherliget. På kino er det gjerne 18-års grense på voldsfilmer.<br />
Den skremmende opplevelsen sier noe om hva voldspornografi<br />
i Jesu n<strong>av</strong>n kan gjøre med ubefestede sjeler.<br />
Diabolske tilskyndelser under vignetter som nidkjærhet eller<br />
Kristendom er krig n det er krig på kniven!<br />
186
Vår episode er <strong>av</strong>sluttet. Den ene som truet oss ringte noen<br />
uker senere og ba om unnskyldning og forsikret at vi ikke<br />
hadde noe å frykte fra hans side. Et halvår senere fikk vi brev<br />
fra Oslo Politikammer med beskjed om at saken var henlagt på<br />
grunn <strong>av</strong> ukjent gjerningsmann. Det var feil. Gjerningsmennenes<br />
n<strong>av</strong>n sto i saksdokumentene, men Oslo-politiet var<br />
underbemannet og noen hadde åpenbart hatt en ryddedag på<br />
kontoret. I vanvare hadde han (eller hun) «klipt og limt» med<br />
utgangspunkt i feil standardbrev.<br />
Denne voldsepisoden føyer seg for øvrig pent inn i rekken <strong>av</strong><br />
underlige hendelser. Konsernsjef Tormod Hermansen i Telenor<br />
har fått rikelig pressedekning på at han våren 2000 sparket en<br />
journalist i baken, og etterpå unnskyldte seg med at han trodde<br />
det var en narkoman. Moralen i det må være at det er helt OK<br />
å trakassere dem som har problemer.<br />
Jeg har blitt fortalt en liknende episode fra Kåre Smiths<br />
misjonering i Finland. På et møte var det noen lokale besøkende<br />
som uttrykte misbehag over noe i hans fremtreden, hvorpå han<br />
gikk løs på dem med knyttnever og den ene gikk i gulvet med<br />
et brak.<br />
Tormod Hermansen forsto at han ikke var særlig heldig,<br />
verken med selve hendelsen eller sin bortforklaring, og valgte<br />
raskt å be offentlig om unnskyldning.<br />
Dette var ingen naturlig tankerekke for Kåre Smith. Han<br />
benytter historien i underholdningsøyemed når han skal ildne<br />
opp unge «brødre».<br />
Moralen i historien er trolig: Du bråker ikke ustraffet med<br />
Herrens salvede!<br />
187
Samfunnsansvar<br />
Smiths Venner er både en kristen forsamling og et samfunn.<br />
Dermed har lederne både et åndelig ansvar og et sosialt ansvar.<br />
Det ser det ikke ut til at de har tatt inn over seg. Medlemmene<br />
er trent opp til å isolere seg fra VERDEN og jo mindre tilhørighet<br />
man har i storsamfunnet, jo mer vellykket er man som del <strong>av</strong><br />
den enkl<strong>av</strong>en Smiths Venner utgjør i storsamfunnet.<br />
La oss da gå ut til ham utenfor leiren og bære hans vanære.<br />
(brevet til Hebreerne, kapittel 13)<br />
Dette er et viktig bibelsitat i Menighetens selvforståelse. De skal<br />
være utenfor alt, og omgivelsenes eventuelle hoderystende<br />
undring er en bekreftelse på at de er på rett vei. Det er<br />
bekreftelsen på at man ikke er en <strong>av</strong> dem. Men smerten kan<br />
allikevel føles. En smerte jeg tror kan være usunn for sårbare<br />
barnesinn. Og for mange voksne, for den saks skyld.<br />
Det er spesielt to forhold jeg er opptatt <strong>av</strong> med hensyn til<br />
det samfunnsansvaret lederne har. Det ene er dette samfunnets<br />
manglende evne til å mestre meningsforskjeller og uenighet.<br />
Det andre er deres manglende evne til å ta vare på samfunnets<br />
borgere når livet blir for vanskelig.<br />
Den manglende evne til å mestre meningsforskjeller er<br />
allerede belyst i tidligere kapitler. Dersom det er noen<br />
meningsforskjeller <strong>av</strong> betydning, er det grovt sett to muligheter:<br />
Underkastelse under MAKTA, eller utstøtelse. Man mangler både<br />
språk og tradisjoner for å bearbeide konflikter, og man er ikke<br />
i stand til å se at meningsforskjeller kan inneholde viktig<br />
informasjon, og være en kime til vekst og fornyelse. Når ting<br />
blir vanskelig går mestringsstrategiene stort sett ut på å bringe<br />
motparten til taushet. Sanksjonsrekken starter med taleforbud<br />
på møtene og slutter med utkastelse. Utkastelse fra det<br />
samfunnet man har satset hele livet på, og hvor man har<br />
investert nærmest all sin tid, sine krefter og sine penger.<br />
188
Spesielt ille blir det når sanksjonene kommer på basis <strong>av</strong> høyst<br />
betimelige korrektiver til gjeldende praksis.<br />
Et spørsmål som trenger seg på er: Hvem har rett til å kaste<br />
ut et medlem, og hvilke prosedyrer har vi for å sikre at<br />
vedkommende ikke ved dette blir utsatt for et justismord?<br />
Finnes det rettssikkerhet i dette samfunnet? Romerrikets store<br />
advokat og retoriker Cicero (106-43 f.Kr.) innførte ideen om<br />
forsvarsadvokater. Som den mest veltalende mann i det<br />
romerske senatet visste han hva det betydde å ha ordet i sin<br />
makt. Han så at den som ikke kunne formulere seg presist, lett<br />
ble offer for uriktige dommer. Derfor skulle enhver som ble<br />
anklaget for noe, ha en talsmann som kunne hjelpe til med å få<br />
frem det vedkommende ønsket å si, og bidra til å belyse saken<br />
fra flere sider. Dette er blitt et selvfølgelig prinsipp i ethvert<br />
samfunn som respekterer menneskets grunnleggende<br />
rettigheter.<br />
Det er gått over to tusen år siden Markus Tullius Cicero<br />
introduserte ideen, men den har ennå ikke nådd frem til Smiths<br />
Venner. Som vi tidligere har sett, tjenestegjør topplederen både<br />
som anklager og dommer, og det finnes ingen forsvarsadvokater<br />
eller appellinstans. Den som eventuelt tar noen i<br />
forsvar og forsøker å korrigere den urett som begås, vil gå<br />
samme vei som den anklagede. I stedet for å undersøke saken,<br />
og eventuelt ta tak i den urett som begås, velger man «å<br />
overlate det til Ham som dømmer rettferdig.» Dermed er man<br />
selv uten ansvar, både for den urett som begås og de<br />
følgeskader som kan bli påført en uskyldig tredjepart.<br />
En logisk følge <strong>av</strong> den opphøyde posisjonene til lederne, er<br />
at det ikke finnes noen dennesidig appellinstans. Man må vente<br />
på den hinsidige, endelige dommen. For dem saken gjelder, kan<br />
dette oppleves som et vel langsiktig perspektiv.<br />
Dette bringer oss til det sosiale ansvaret som samfunnet<br />
Smiths Venner har for sine borgere. Sett fra et moralsk ståsted<br />
189
er det meget tvilsomt om man har rett til å kaste ut et medlem<br />
på grunn <strong>av</strong> <strong>av</strong>vikende synspunkter eller kritiske kommentarer<br />
til ledelsen. Jeg opplever det som umoralsk. Spesielt opplever<br />
jeg det som moralsk forkastelig når det går ut over uskyldige<br />
barn som er født inn i dette samfunnet, og som ikke er del i den<br />
strid eller den uenighet som fører til utkastelsen.<br />
Et ansvarlig samfunn ville stille spørsmålet om dette er et<br />
rimelig reaksjonsmønster. Med hvilken rett kan jeg, eller vi,<br />
iverksette slike sanksjoner overfor denne personen? Finnes det<br />
en uskyldig tredjepart som påføres lidelser de ikke har fortjent?<br />
Hva har vært forsøkt for å finne en minnelig løsning? Krever<br />
situasjonen «lovens strengeste straff»: utkastelse?<br />
I den rikholdige dokumentasjon jeg har fra maktkampene<br />
rundt 1992-93 finnes det ikke tegn til at slike tanker i det hele<br />
tatt har vært tenkt. Da jeg ca. åtte år på overtid forsøkte å sette<br />
styrelederen på tanken, responderte han med å si at de lidelser<br />
som var påført en uskyldig tredjepart (barn og ungdom) i<br />
sakens anledning ikke plaget ham det aller minste. Det er blant<br />
annet med utgangspunkt i dette, at jeg mener ledelsen ikke har<br />
tatt inn over seg det samfunnsansvar de har. Dette dokumenterer<br />
en sosial utilstrekkelighet i deres tankegang.<br />
Det sies at ethvert samfunn kan forstås i lys <strong>av</strong> hvordan de<br />
behandler sine tapere. Det gjelder enten man har blitt taper i en<br />
styrkeprøve (eller maktkamp) eller om man har blitt en sosial<br />
taper på grunn <strong>av</strong> uheldige omstendigheter i livet for øvrig.<br />
Et annet vesentlig poeng som ledelsen heller ikke har tatt inn<br />
over seg, er det alminnelig kjente og anerkjente faktum at<br />
lukkede samfunn gjerne utvikler seg til arnesteder for vold,<br />
overgrep og andre uhumskheter. Jo høyere gjerder og jo mindre<br />
innsyn man tillater, desto bedre vekstforhold for menneskesinnets<br />
skyggesider I kombinasjon med manisk positivisme blir<br />
dette farlige miljøer. Når man insisterer på å omtale alt innen<br />
Menigheten som herlig, og fornekter eller <strong>av</strong>viser mindre<br />
flatterende trekk ved dette samfunnet, da legger man<br />
190
forholdene til rette for at uheldige særtrekk får utvikle seg. For<br />
å skape et sunt samfunn, og et sunt selvbilde for den saks skyld,<br />
må man være åpen for å se både det som er bra og det som er<br />
dårlig. Dersom man ikke er villig til det, kan man ikke få en<br />
helhetsforståelse. Det blir til selvbedrag.<br />
Når ledere og pressetalsmenn står frem offentlig og serverer<br />
notoriske usannheter om sin egen forsamling, skyldes det<br />
kanskje at de mener journalisten ikke har noe med dette å gjøre,<br />
og derfor ikke fortjener noe ærlig svar. Han eller hun gr<strong>av</strong>er i<br />
noe de burde holde seg unna. Det betyr i så fall at de ikke har<br />
forstått at innsyn er det eneste effektive middel vi har mot<br />
fremvekst <strong>av</strong> korrupsjon, barnemishandling, overgrep og<br />
misbruk. Litt undersøkende journalistikk kan ha helbredende<br />
effekt på syke sider ved ethvert samfunn.<br />
For å skape et sunnere samfunn bør man for det første finne<br />
frem til prosedyrer og arbeidsmetoder som sikrer at ingen blir<br />
utsatt for vilkårlig forfølgelse og urettmessig utkastelse fra det<br />
samfunnet de har satset hele livet sitt på. En god start på<br />
utviklingen vil være å korrigere de feil som nåværende ledere<br />
har begått i forbindelse med generasjonsskiftet og den såkalte<br />
vekkelsen på begynnelsen <strong>av</strong> 1990-tallet. «I ettertid ser jeg at jeg<br />
har begått en del feil i sakens anledning,» ville være den reneste<br />
trylleformelen. Selverkjennelse er et godt grunnlag for vekst og<br />
utvikling, og det kan bygge en bro inn i fremtiden.<br />
En god start ville være å etablere et demokratisk valgt<br />
menighetsråd som utgjør øverste nivå i forsamlingen, med<br />
mandat og kompetanse til å være et korrektiv til lederne. Dette<br />
rådet kunne også være appellinstans for dem som anser seg<br />
urettferdig behandlet <strong>av</strong> ledelsen. Et slikt organ ville i løpet <strong>av</strong><br />
meget kort tid bidra til vesentlig sunnere tilstander på de fleste<br />
områder i Menigheten.<br />
Talemåtene og praksisen med «å overlate alt til Ham som<br />
dømmer rettferdig» bør erstattes <strong>av</strong> holdninger preget <strong>av</strong><br />
191
ansvarlighet og ryddighet i alle forhold. Den som ser en urett<br />
blir begått mot et medlem, uansett alder, kjønn og posisjon, har<br />
en plikt på seg til å ta tak i saken og bidra til å få ryddet opp i<br />
det. De som har vært ofre for slik urett skal oppleve Menighetens<br />
omsorg, støtte og veiledning, slik at de kommer over<br />
problemene og kan fungere godt i samfunnet vårt etterpå.<br />
Mot og ansvarlighet bør innføres som moraldyder, som en<br />
motvekt mot den etablerte praksis med underkastelse og<br />
ansvarsfraskrivelse.<br />
192
Smith-konsernet<br />
I forretningslivet er «timing» viktig.<br />
Å komme seg ut <strong>av</strong> en bransje før det<br />
er for sent, utgjør ofte forskjellen på<br />
suksess og total fiasko.
En familiebedrift tar form<br />
Som jeg har vært inne på tidligere, har Smiths Venner i siste<br />
halvdel <strong>av</strong> 1900-tallet utviklet seg til en ren familiebedrift. Sett<br />
ut ifra det inntrykk jeg fikk i mine ungdomsår, er dette en<br />
overraskende utvikling. Da snakket man om at det var <strong>Gud</strong>s<br />
Menighet. Etter hvert blir det mer og mer tydelig at det er<br />
Smiths Menighet.<br />
Kanskje har dette vært et underliggende motiv hele veien?<br />
Dette at <strong>Johan</strong> O. Smith hele sitt liv motsatte seg n<strong>av</strong>net Smiths<br />
Venner kunne jo være en ubevisst <strong>av</strong>ledende manøver, for å<br />
unngå at de skjulte motivene skulle bli for tydelige. Hans<br />
korrespondanse tyder jo på at han anså seg selv for å være artsforskjellig<br />
fra de fleste, og det kan jo ha satt sitt preg også på<br />
etterkommerne.<br />
Starten på det hele var, som tidligere omtalt, gründerens<br />
relasjoner til broren Aksel, og Menigheten har derfor helt fra<br />
starten <strong>av</strong> vært et Smith-foretak. Ved brorens død i 1919 ble<br />
familieforetaket mindre synlig ved at Elias Aslaksen ble<br />
gründerens nærmeste medarbeider.<br />
Det første tydelige utviklingstrekk tilbake til familiebedrift<br />
var <strong>Johan</strong> O. Smiths overdragelse <strong>av</strong> menighetsbladet Skjulte<br />
Skatter til sin sønn Aksel J. Smith høsten 1942. På det<br />
tidspunktet var han selv sterkt svekket <strong>av</strong> diabetes og hadde<br />
mistet synet. Det kunne vært en rekke alternative kandidater til<br />
redaktør-vervet, men etter hva jeg kan se, ble ingen andre<br />
vurdert, og bladet gikk i arv fra far til sønn.<br />
194
Mitt inntrykk er at ingen syntes dette var spesielt påfallende.<br />
Selv om det ikke var et selvinnlysende valg, var det i de<br />
flestes øyne greit nok.<br />
Rollen som redaktør for bladet ble en viktig basis for Aksel J.<br />
Smiths posisjon i forsamlingen. Det var en maktposisjon som ga<br />
muligheter til å styre hvem som skulle få slippe til i bladets<br />
spalter. Og ikke minst førte det til at han selv ble en synlig<br />
person i forsamlingen.<br />
Som tidligere nevnt utgjorde han, sammen med Sigurd<br />
Bratlie og Elihu Pedersen, den «vekkelses-trioen» som på<br />
midten <strong>av</strong> 1930-tallet reiste rundt på bygdene i Hallingdal,<br />
Valdres og Østerdalen. Utover dette hadde han ikke gjort seg<br />
særlig bemerket. Gjennom redaktøroppg<strong>av</strong>en fikk han et n<strong>av</strong>n,<br />
og etter hvert fikk han en viss posisjon også på stevner og<br />
møter, selv om han ikke var en taler eller leder som i særlig<br />
grad satte sitt preg på forsamlingen. Det var kjøpet og<br />
utviklingen <strong>av</strong> Brunstad som ble hans viktigste handling.<br />
Elias Aslaksen var Menighetens ubestridte toppsjef i en 30års<br />
periode etter <strong>Johan</strong> O. Smiths død i 1943. Bortsett fra ham,<br />
har det i tidens løp stort sett vært barn, svigerbarn og barnebarn<br />
<strong>av</strong> J.O.S som har innehatt posisjonene.<br />
Etter Aslaksens død i 1976 overtok J.O.S’ svigersønn Sigurd<br />
Bratlie. At han var svigersønn hadde liten eller ingen betydning<br />
for hans posisjon i forsamlingen på 1970-tallet.<br />
Men svigersønn-posisjonen ga skyvekraft til hans karriere i<br />
forsamlingen nærmere 30 år tidligere, og med denne skyvekraft<br />
hadde han skaffet seg en posisjon hvor ingen gjorde ham<br />
rangen stridig ved Aslaksens død. Jeg tror nærmest alle anså<br />
det som en selvfølge. Den respekt og tillit han nøt i<br />
forsamlingen gjorde ham til den selvskrevne etterfølger, selv<br />
om mange hadde problemer med hans måte å håndtere makten<br />
på.<br />
195
Det var først ved neste generasjonsskifte at undringen melder<br />
seg og familiebedriften blir tydelig. Den første forunderlige<br />
endring som skjedde var at Sigurd <strong>Johan</strong> Bratlie mot slutten <strong>av</strong><br />
1980-tallet gradvis overtok medlemsbladet Skjulte Skatter etter<br />
den aldrende Aksel J. Smith.<br />
Dette var et skifte som mange undret seg over. Han hadde<br />
frem til da ikke gjort seg særlig gjeldende i noen sammenheng,<br />
aller minst i skrift og tale. Han var nærmest et ubeskrevet blad<br />
for de fleste, og ingen, bortsett fra hans nærmeste slektninger,<br />
så det som naturlig at han etterfulgte gründerens sønn som<br />
redaktør og ansvarlig for alle Smiths Venners publikasjoner.<br />
Det forrige generasjonsskiftet var som sagt noe lettere å<br />
forstå. Aksel J. hadde tross alt vært en aktiv forkynner og<br />
skribent. Men dette siste skiftet var ingen naturlig suksesjon.<br />
Den nye redaktørens viktigste kvalifikasjon var at han var sønn<br />
<strong>av</strong> Sigurd Bratlie og dattersønn <strong>av</strong> <strong>Johan</strong> O. Smith. At dette<br />
skulle være kompetansegivende, var det få som hadde forstått.<br />
Men det var også et annet forhold de ikke forsto, nemlig at<br />
Skjulte Skatters forlag er, og alltid har vært, et personlig firma.<br />
I tidlige tider hadde lederne utgitt sine publikasjoner på eget<br />
forlag. Inntektene fra denne virksomheten var småslanter, som<br />
ga et sårt tiltrengt tilskudd til en slunken privatøkonomi, både<br />
for Aslaksen, Bratlie og Smith.<br />
De som tror at Skjulte Skatter er Menighetens blad og<br />
Menighetens forlag, tar altså feil. Det var Smiths blad og forlag,<br />
og nå er virksomheten arvet <strong>av</strong> tredje generasjon, hvilket<br />
selvfølgelig er helt greit.<br />
På den annen side hadde det vel vært naturlig at markedet,<br />
dvs. Menighetens medlemmer, ble gjort oppmerksom på det. Så<br />
slapp de å være feilinformert. De fleste tror nok at dette er<br />
Menighetens forlag, og at (det antatt beskjedne) overskuddet<br />
fra denne virksomheten tilfaller Menigheten.<br />
196
Det gir for så vidt også en nyanseforskjell til forståelsen <strong>av</strong><br />
den nye informasjonen som gis om opph<strong>av</strong>srett. Den som<br />
sender inn et manuskript på en artikkel eller en sang til Skjulte<br />
Skatters forlag, fraskriver seg opph<strong>av</strong>sretten til åndsverket.<br />
De fleste har vel forstått dette som at de dermed har<br />
overdratt rettigheten etter åndsverksloven til fellesskapet, altså<br />
Menigheten, mens den i realiteten er overdratt til Sigurd <strong>Johan</strong><br />
Bratlies personlige firma.<br />
Så langt misforståelsen omkring forlagsvirksomheten. La oss<br />
nå se litt nærmere på den øvrige arverekken.<br />
Som tidligere beskrevet ble Kåre J. Smith (sønnesønn <strong>av</strong><br />
J.O.S), den neste i rekken som tilkjempet seg posisjonen som<br />
toppleder. Siden vi nå snakker om Smith-konsernet, er det<br />
kanskje naturlig å se på topplederen som konsernsjef. Kåre<br />
forsto sin besøkelsestid og utnyttet en sterkt alderdomssvekket<br />
«onkel Sigurd» til å skvise ut Olaf Bekkevold, og slik sikre seg<br />
jobben som konsernsjef.<br />
Dermed har de to fetterne og barnebarna <strong>av</strong> J.O.S full<br />
kontroll og kan bestemme både hvem som skal slippe til på<br />
møter og stevner og hvem som skal slippe til i spaltene. Og,<br />
ikke minst, har de fått grep om kontantstrømmen og<br />
eiendomsmassen.<br />
På det nærmeste total situasjonskontroll.<br />
Tidligere har vi sett at da Brunstad ble kjøpt <strong>av</strong> Smiths Venner<br />
for drøye 40 år siden var det tolv personer, med en stor<br />
spredning både geografisk og sosialt, som representerte<br />
eierskapet i grunnboken. 30 år senere var antallet eierrepresentanter<br />
begrenset til 5 personer, som alle er medlemmer<br />
<strong>av</strong> Smith-familien:<br />
• Sigurd Bratlie (gift med J.O.S’ datter)<br />
• Aksel Smith (sønn <strong>av</strong> J.O.S)<br />
• Bernt Stadven (gift med datter-datter <strong>av</strong> J.O.S’)<br />
197
• Kåre Smith (sønnesønn <strong>av</strong> J.O.S)<br />
• Sigurd <strong>Johan</strong> Bratlie (dattersønn <strong>av</strong> J.O.S og sønn <strong>av</strong> S.<br />
Bratlie).<br />
Uten at noen hadde åndsnærværelse nok til å se det, var<br />
familiebedriften altså på plass i Brønnøysundregistrene allerede<br />
kort tid etter Elias Aslaksens bortgang.<br />
I skrivende stund er de to førstnevnte døde og er blitt<br />
erstattet <strong>av</strong> Bjørn Nilsen og Bernt Aksel Larsen. Sigurd <strong>Johan</strong><br />
Bratlie er styreformann i konsernet, Kåre <strong>Johan</strong> Smith er<br />
konsernsjef, og den aldrende grand-svigersønn til gründeren,<br />
Bernt Stadven, er styremedlem. Dermed utgjør Smith-familien<br />
flertallet i styret og har full kontroll med hele butikken.<br />
Tyveri <strong>av</strong> fast eiendom<br />
Etter kuppet i 1992, var samling <strong>av</strong> alle eiendommene inn<br />
under ett felles konsern en oppg<strong>av</strong>e som fikk stor oppmerksomhet.<br />
Alle lokale eiendommer var i sin helhet finansiert <strong>av</strong> de<br />
lokale menighetene, som dermed var eiere og utgjorde<br />
generalforsamlingen, mens det gjerne var de lokale lederne som<br />
sto som eierrepresentanter i grunnboken.<br />
Med den store <strong>av</strong>gangen <strong>av</strong> medlemmer etter splittelsen var<br />
inntektsgrunnlaget svekket og mulighetene for å pantstille<br />
andre eiendommer for å sikre Brunstads finansiering, var<br />
åpenbart til stede.<br />
På bakgrunn <strong>av</strong> dette, og de nye ledernes behov for å sikre<br />
seg økonomisk kontroll, ble så godt som alle eiendommer<br />
utstyrt med nye vedtekter hvor eierskapet reelt sett var overført<br />
til konsernet «DKM Brunstad». Det ble også vedtektsfestet at<br />
Brunstad-styret hadde rett til å kaste lokale ledere om ikke<br />
Smith-konsernets ledere var fortrolig med dem. De nye<br />
vedtektene og endringene i eierforhold ble i løpet <strong>av</strong> kort tid<br />
registrert i Brønnøysund-registrene, for så godt som alle lokal-<br />
198
menigheter. Ett unntak var Menigheten på Hedmarken, som<br />
allerede hadde orden i papirene, og hvor de fleste <strong>av</strong> de<br />
toneangivende personer trakk seg fra Smiths Venner i<br />
forbindelse med den såkalte vekkelsen. Denne lokalmenigheten<br />
disponerte to lokaler, som de juridisk var<br />
rettmessige eiere til. De lokale lederne mente imidlertid at det<br />
ville være urimelig om de skulle beholde begge lokaler, siden<br />
ikke alle brøt med Smiths Venner. Derfor overførte de<br />
eierskapet for en <strong>av</strong> eiendommene til dem som forble innenfor.<br />
Et annet unntak var Menigheten i Trondheim, som også<br />
hadde papirene i orden fra før, og hvor så godt som alle<br />
ledende personer takket for seg i forbindelse maktskiftet i<br />
Smiths Venner. De beholdt også lokalet, men etter hvert var det<br />
så få deltakere på møtene at de ikke lenger hadde behov for et<br />
lokale. De gikk over til husmøter, og ble snart enige om å selge<br />
lokalet. Salgsinntektene, som var et betydelig millionbeløp, er<br />
blitt gitt som milde g<strong>av</strong>er til andre kristne organisasjoner.<br />
Men dette var altså unntakene. Regelen var at lokale<br />
eiendommer ble lagt inn under konsernledelsen i DKM<br />
Brunstad.<br />
Prosessen med eierskifte forløp på en spesielt kritikkverdig<br />
måte i Stockholm. Som tidligere nevnt besto menigheten der i<br />
stor grad <strong>av</strong> middelaldrende og aldrende kvinner som samlet<br />
seg rundt Erling Ekholt, samt en liten familie med tre sønner.<br />
Denne familiefaren, som i lange tider var Erling Ekholts eneste<br />
medspiller, tok også hånd om økonomien og var en viktig<br />
sponsor. En <strong>av</strong> de eldre kvinnene var formuende, og alle levde<br />
et spartansk liv. Dette førte til at menigheten hadde betydelig<br />
større inntekter enn utgifter. Derfor hadde de økonomisk styrke<br />
til å kjøpe et fint landsted, hvor de fikk bygget forsamlingslokale.<br />
Menigheten, med den ene familien og de gamle damene,<br />
hadde betalt gildet og utgjorde selvfølgelig generalforsam-<br />
199
lingen. Erling Ekholt var den selvskrevne styreformann, og var<br />
oppført som den ansvarlige i de offentlige registre.<br />
Den vakre landeiendommen var et yndet utfartssted og<br />
samlingspunkt, hvor de som hadde betalt eiendommen naturlig<br />
nok hadde egen nøkkel, og hvor de møttes, både til uformelle<br />
og formelle sammenkomster. Spesielt i sommerhalvåret ble<br />
dette en grønn lunge hvor de dyrket fellesskapet og nøt frisk<br />
luft og skjønn natur.<br />
Når så Erling Ekholt stilte spørsmålstegn ved Kåre Smiths<br />
væremåte og åpenbare kandidatur til toppledervervet, ble han<br />
fjernet i en fart og med en effektivitet som en hvilken som helst<br />
siciliansk familie ville hatt respekt for.<br />
Det var bare ett problem: Erling Ekholt sto som eierrepresentant<br />
i de offentlige registre, og de som hadde betalt lokalet<br />
og som utgjorde hoveddelen <strong>av</strong> generalforsamlingen, var<br />
fortsatt hans trofaste venner.<br />
Den personen som kuppmakerne hadde innsatt som leder<br />
for Menigheten i Stockholm hadde liten eller ingen appell hos<br />
noen <strong>av</strong> dem, og ble en ganske isolert figur i hele oppstyret.<br />
Dette var kinkig.<br />
Men Smith-konsernets nye toppledelse manglet verken<br />
frekkhet eller handlekraft: Første trinn i prosessen var å bytte<br />
lås, slik at verken Erling Ekholt eller de som hadde betalt<br />
lokalet kom inn. Dette skjedde uten forvarsel, og det tok noe tid<br />
før det gikk opp for de moralsk rettmessige eierne hvorfor<br />
nøkkelen ikke lenger passet.<br />
Etter hvert forsto de det og klaget forskrekket sin nød til<br />
Erling Ekholt, som intet kunne gjøre.<br />
Men de hadde jo tross alt det juridiske eierskapet i orden.<br />
Skjøte og øvrige dokumenter var trygt forvart hos Erling<br />
Ekholt. Trodde de.<br />
En sen høstkveld kommer Erling Ekholt kjørende hjem fra en<br />
lengre reise, til sitt hus i Huddinge utenfor Stockholm. Han<br />
kjører inn i garasjen, og idet han går ut <strong>av</strong> bilen, glir en annen<br />
200
il inn på gårdsplassen. Han går den i møte, og ut <strong>av</strong> bilen<br />
stiger ingen ringere enn den aldrende Aksel J. Smith. Hans<br />
forhenværende venn.<br />
Sammen med seg har han den nyinnsatte lederen og et par<br />
unge gutter som jeg <strong>av</strong> diskresjonsgrunner velger å ikke<br />
presentere nærmere. At de lot seg lure til å delta i dette felttoget<br />
mot en hedersmann må tilskrives deres unge alder og den noe<br />
overdrevne oppfatningen <strong>av</strong> at de nå var sammen med en<br />
kristen åndshøvding <strong>av</strong> betydelig format. Å være hånd-plukket<br />
leiesoldat for en slik kapasitet kan virke berusende på en<br />
troskyldig 20-åring.<br />
Uten unødvendige høflighetsfraser forteller Aksel J. Smith i<br />
en brysk tone at han er kommet for å hente dokumentene for<br />
eiendommen som tilhører Menigheten.<br />
Ekholt ble vippet helt <strong>av</strong> pinnen og fortumlet henter han<br />
etter hvert de dokumentene som den aldrende Smith junior ber<br />
om å få utlevert.<br />
Jeg antar at han fortsatt også hadde et fåfengt håp om at alt<br />
skulle ordne seg en dag og komme på et sunt spor igjen. I den<br />
grad et sunt spor er et uttrykk som kan være dekkende i<br />
forbindelse med Smiths Venner.<br />
Derfor ble ikke situasjonen satt på spissen. I befippelsen<br />
utleverer han dokumentene, hvoretter Aksel J. Smith stiger inn<br />
i bilen igjen, bodyguardene lukker dørene og bilen forsvinner<br />
inn i høstmørket, like stille som den kom.<br />
La oss et øyeblikk gå tilbake til Kåre J. Smiths nekrolog over<br />
onkel Aksel, hvor han gir <strong>av</strong>døde følgende skussmål:<br />
«Han var også helt usedvanlig rettferdig i all sin ferd, og han<br />
la oss ofte på hjertet: Men <strong>Gud</strong>s faste grunnvoll står, og har<br />
dette segl: Herren kjenner sine, og: Hver den som nevner<br />
Herrens n<strong>av</strong>n skal <strong>av</strong>stå fra urettferdighet.»<br />
Så langt nekrologen. La oss gå tilbake til de videre hendelser<br />
i Stockholm. Tiden går, og etter hvert går det opp for noen hver<br />
201
at vedtekter og styresammensetning er endret for eiendommen<br />
som de gamle damene hadde fullfinansiert. Nå er det plutselig<br />
Sigurd <strong>Johan</strong> Bratlie som står som styreformann. En person de<br />
knapt kjenner, og som overhodet ikke har noen tilknytning til<br />
Stokholms-Menigheten!<br />
På direkte forespørsel får de rettmessige eiere vite at det har<br />
vært <strong>av</strong>holdt ekstraordinær generalforsamling. «Innkallingen»<br />
hadde vært bekjentgjort gjennom oppslag på veggen på<br />
eiendommen som de ikke lenger hadde adgang til.<br />
Under sterk tvil, kan det tenkes at fremgangsmåten gjennom<br />
juridiske kunstgrep kunne passere i en rettssal, men det er<br />
åpenbart at handlemåten er sterkt å klandre ut fra et moralsk<br />
ståsted.<br />
Den nyinnsatte lederen i Stockholm hadde i realiteten ingen<br />
menighet å være leder for, og etter å ha bestyrt et åndelig<br />
konkursbo i sju-åtte år, valgte kuppmakerne styrt <strong>av</strong>vikling i<br />
Stockholm på høstparten 2000, med salg <strong>av</strong> eiendommen og<br />
overføring <strong>av</strong> midlene til konsernet DKM Brunstad.<br />
De som hadde betalt lokalet fikk verken informasjon eller<br />
oppgjør.<br />
Det er vanskelig å forstå hvordan Smiths venners<br />
handlemåte i Stockholm går sammen med et liv i fullkommen<br />
sier over all bevisst synd.<br />
Nå kan det selvfølgelig tenkes at de ut fra sin egen logikk<br />
handlet i god tro. Kanskje de ikke ser grådigheten i denne<br />
handlemåten eller forstår at dette kan ses på som simpelt tyveri.<br />
Men jeg tviler på at det kvalifiserer til moralsk frifinnelse i<br />
sakens anledning.<br />
202
Fra åndelig fellesskap til eiendomsselskap<br />
Den voldsomme oppmerksomhet om eiendomsforhold og den<br />
sterke satsing på utviklingen <strong>av</strong> Brunstad tyder på at<br />
virksomhetsideen er endret fra å være et åndelig fellesskap til<br />
å bli et eiendomsselskap.<br />
Som tidligere nevnt, foregår det for tiden en utbygging hvor<br />
de uttalte ambisjoner er «å bli Norges flotteste stevnested»,<br />
mens de åndelige ambisjoner er fr<strong>av</strong>ærende. Innen hvilke<br />
områder man har ambisjoner, sier mye om det bakenforliggende<br />
verdigrunnlag. Dette får meg til å tenke at det har<br />
skjedd en glidning i retning <strong>av</strong> forretningsdrift. Bort fra det<br />
opprinnelige utgangspunkt.<br />
Når det gjelder den bygningsmessige siden, tror jeg at målet<br />
for lengst er nådd. Jeg vet ikke om noen frikirkelig forsamling<br />
som har en mer imponerende bygningsmasse og bedre tekniske<br />
fasiliteter enn DKM Brunstads stevnested.<br />
Det burde tilsi at man la bygningsmessige ambisjoner til<br />
side, og konsentrerte seg om organisasjonsmessige og åndelige<br />
forhold. Det er på disse områder at forsamlingen har et spesielt<br />
stort forbedringspotensial.<br />
Men ledelsen fortsetter ufortrødent med den konkurransen<br />
de for lengst har vunnet: «Norges flotteste stevnested». Nå er<br />
det campingplass-preget som skal bort.<br />
Brunstad blir benyttet ca. fire-fem uker pr. år, og det er<br />
campingvogner som har stått for hoveddelen <strong>av</strong> innlosjeringen.<br />
For de barnerike familiene (ofte med 6 til 12 barn eller flere) har<br />
investeringen i campingvogner med fortelt vært et økonomisk<br />
løft. De fleste <strong>av</strong> disse familiene lever på én alminnelig<br />
lønnsinntekt, og det sier seg selv at det ikke er mange kroner til<br />
overs etter at de har kjøpt inn mat og klær til en slik barneflokk.<br />
Mange familier lever på noe nær et eksistens-minimum, og<br />
campingvogn-tilværelsen et par uker i året er allerede en sterk<br />
belastning på familiens økonomi.<br />
203
Nå er det prosjektert 540 hytter, som skal erstatte<br />
campingvognene, samtidig som anlegget for øvrig skal<br />
oppgraderes og bygges ut. Prosjektets totalkostnad er beregnet<br />
til drøyt 200 millioner i løpet <strong>av</strong> de neste fire-fem år, som skal<br />
finansieres gjennom innsamlede midler, samt noe statsstøtte.<br />
Ledelsen føler ikke noe behov for å sjekke ut med sine<br />
medlemmer (de som skal betale regningen) om de ønsker en<br />
slik utvikling, fremfor en videreføring <strong>av</strong> det etablerte til en mer<br />
beskjeden kostnad.<br />
I praksis betyr dette at de påfører medlemmene tunge<br />
betalingsforpliktelser uten på forhånd å ha innhentet deres<br />
fullmakt. Og betalingsforpliktelsene veltes omgående over på<br />
medlemmene, gjennom at hyttene «selges» til medlemmene ved<br />
oppføringen. Det er imidlertid ikke et reelt frikjøp, men en<br />
forskuddsleie på rundt 300 000 kroner for disposisjonsrett til en<br />
hytte på 25-30 m². Uten eiendomsrett og arverett, og uten<br />
demokratiske organer for sameiet.<br />
Den bygningsmessige utviklingen <strong>av</strong> Brunstad til en<br />
omfattende hytteby vil trolig bidra til økt utnyttelse <strong>av</strong> stedet<br />
og større muligheter for barn og voksne til å tilbringe fritiden<br />
sammen med likesinnede. Det kan bety at de både blir styrket<br />
i troen og at båndene medlemmene imellom styrkes. Men det<br />
kan også bety økt isolasjonisme. Stadig mer tid tilbringes i<br />
stadig mindre kretser, med den følge at barnas og<br />
ungdommens atferdsrepertoar forringes ytterligere. Hvilket i<br />
sin tur kan føre til ennå større omstillingsproblemer for dem<br />
som velger seg ut <strong>av</strong> kretsen.<br />
Det må ligge en slags selverkjennelse bak det voldsomme<br />
fokus på eiendomstvikling. Kanskje anser man at man åndelig<br />
sett har dårlige fremtidsutsikter. «La oss flytte fokus fra<br />
åndelige spørsmål til eiendomsmassen før det er for sent, så blir<br />
det allikevel en slags fremgang.» I forretningslivet kalles dette<br />
204
for «timing». Å komme seg ut <strong>av</strong> en bransje før det er for sent,<br />
utgjør ofte forskjellen på suksess og total fiasko.<br />
Eller kanskje er det ment som en foregripelse <strong>av</strong> Det<br />
Himmelske Jerusalem? Dette forjettede land som er den kristne<br />
lengselens endelige mål. Mens <strong>Johan</strong>nes’ Åpenbaring kapittel<br />
21 legger stor vekt på bygningsmessige beskrivelser og bruken<br />
<strong>av</strong> ekstreme bygningsmaterialer: rent gull, perler, jaspis, beryll<br />
og ametyst; legger profeten Esaias vekt på hva slags samfunn<br />
dette skal være:<br />
Da skal ulven bo sammen med lammet, og leoparden skal ligge<br />
hos kjeet, og kalven og den unge løve og gjøfeet skal holde seg<br />
sammen, og en liten gutt skal drive dem. Ku og bjørn skal beite<br />
sammen, deres unger skal ligge hos hverandre, og løven skal ete<br />
halm som oksen. Diebarnet skal leke ved huggormens hule, og<br />
over basiliskens hull skal det <strong>av</strong>vente barn rekke ut sin hånd.<br />
Ingen skal gjøre noe ondt og ingen skal ødelegge noe på hele<br />
mitt hellige berg; for jorden er full <strong>av</strong> Herrens kunnskap,<br />
likesom vannet dekker h<strong>av</strong>ets bunn.<br />
Profeten Esaias, kapittel 11.<br />
Som eventuell foregripelse <strong>av</strong> denne hinsidige salighet kan nok<br />
Brunstad bli et haltende bilde. Maktbrynden, gjeldsbyrden,<br />
pengemaset og en ujevn kvalitet på de åndelige samvær kan<br />
føre til at det for enkelte mer blir en belastning enn en<br />
fornøyelse å tilbringe alle ferier i hyttebyen på Brunstad.<br />
Penge-galoppen<br />
Finansieringen <strong>av</strong> eiendomsutviklingen går ikke <strong>av</strong> seg selv. I<br />
Oslo-Menighetens intern-blad Breivollnytt kan man lese at<br />
økonomisjefen mener de gjennomsnittlige innbetalinger fra<br />
medlemmer som har egen inntekt bør økes fra 600 til 1.800<br />
kroner pr. måned. Ifølge det nevnte intern-bladet går innbetalingen<br />
i stor grad som faste månedlige bankoppdrag og<br />
205
normen er åpenbart at den enkeltes betalingsevne skal utnyttes<br />
fullt ut. Mange medlemmer sliter tungt økonomisk, og har<br />
problemer med de betalingsforpliktelser de pålegges i Menigheten.<br />
Men her er det ikke rom for unna-sluntring. Ifølge et<br />
medlem som fortsatt er med i forsamlingen, har Menighetens<br />
økonomisjef konfrontert enkelte medlemmer med at deres<br />
bidrag er for små. I ett tilfelle skal han ha henvist til informasjon<br />
han hadde innhentet fra skattelikningen, som viste at<br />
vedkommende burde ha betydelig større betalingsevne enn det<br />
han bidro med.<br />
Siden Smiths Venner er et så lukket samfunn er det<br />
vanskelig å få verifisert om dette er en faktisk hendelse, eller<br />
om det skyldes en misforståelse, eller en uheldig uttrykksmåte<br />
fra økonomisjefens side.<br />
Uansett hva det aktuelle eksempelet kan skyldes, fremstår<br />
det som en klar kontrast til den informasjon man finner på<br />
Smiths Venners offisielle internettsider. Der heter det: «Vi<br />
praktiserer ikke tiende; det å gi en tiendedel <strong>av</strong> sin inntekt.<br />
Enhver gir som han har lykke til, som skriften sier. Å gi er en<br />
personlig og frivillig sak, enten det dreier seg om tid eller<br />
penger. Alt som gjøres i menigheten, skjer på grunnlag <strong>av</strong><br />
frivillighet.»<br />
Selv om det nevnte eksempel kanskje skyldes et uhell, tøyer<br />
man begrepet «frivillig giverglede» litt vel langt, når man<br />
konfronterer folk med skattelikningen og tar opp deres<br />
månedlige innbetalinger, som ledelsen synes er altfor små.<br />
I tillegg til de månedlige innbetalinger, kommer de halvårlige<br />
innsamlingskampanjene som arrangeres som festforestillinger;<br />
de såkalte Brunstad-fester. Formålet er å skaffe<br />
penger til stevnestedet Brunstad. «La oss med én sjel og ett<br />
hjerte støtte kraftig opp under denne sak som <strong>Gud</strong> har<br />
fremvirket i vår tids profeter! I dette ligger uante velsignelser<br />
som vi trenger i våre liv og vår tjeneste!» heter det i den interne<br />
markedsføringen på deres nettsted.<br />
206
I den forbindelse kjøres det en «90 prosent kampanje». De<br />
lokale menigheter skal finne ut hvor mange medlemmer som<br />
har egen lønnsinntekt, og dersom over 90 prosent <strong>av</strong> disse<br />
stiller med en egen «D<strong>av</strong>ids søyle» n et bidrag på 4 000 kroner<br />
n blir den lokale menighet hedret med å få n<strong>av</strong>net sitt registrert<br />
på Smiths Venners «verdenskart».<br />
I boken Bruden og Skjøgen <strong>av</strong> Sigurd Bratlie som jeg tidligere<br />
har gitt en fyldig presentasjon <strong>av</strong>, har han en betenkning<br />
omkring eiendommer og økonomi:<br />
Skjøgen derimot skal være stor i verden, må ha noe å vise fram n<br />
noen glimrende frukter <strong>av</strong> sitt arbeid. Hun trenger store bygg og<br />
kostbare utsmykninger. [...] «Et sted må man jo ha for å samles, og<br />
det er godt å ha et lokale til sine møter; men når byggeprosjektet<br />
blir samlingspunktet, da kommer vi inn i skjøgedommen. Det å<br />
samle penger blir tyngdepunktet i møtet, og lykkes det, da går<br />
arbeidet godt, da var møtet eller stevnet vellykket. Å bygge lokale<br />
får større interesse enn å bygge legemets tempel for Den Hellige<br />
Ånd. Når da lokalet er ferdig, står det der som Babels tårn n et<br />
bevis for Menighetens kraft og frukt, ja ære n et samlingssted for<br />
flokken.<br />
Bruden og Skjøgen, side 75<br />
La oss gjøre et raskt klipp til Smiths Venners interne nettsted<br />
hvor det refereres fra Brunstadfest i Finland den 18.03.2001:<br />
Takk for festen! Ved <strong>Gud</strong>s velsignelse fikk vi nok en innholdsrik og<br />
trivelig Brunstadfest! Vi takker brødrene som styrket oss med<br />
<strong>Gud</strong>s ord! Takk til alle venner rundt om i hel verden som var med<br />
både med klingende mynt og oppmuntring! Og takk til alle de<br />
finske vennene og alle andre som var med på å lage en<br />
uforglemmelig fest. [...] Det ble rekordkollekt på ny! D<strong>av</strong>ids søyle:<br />
NOK 10.342.735,85; Barnekollekt: 196.486,87; Hovedkollekt:<br />
207
4.763.788,49; Schlosshof-kollekt: 948.119,66. SUM: NOK<br />
16.251.130,87. Vi gratulerer!<br />
http://bf-lahti.brunstadworld.org/norsk/uusi/tulos.html<br />
Det er åpenbart at forsamlingen har endret den grunnleggende<br />
virksomhetsidé.<br />
Og «barnekollekten» viser at man tenker langsiktig. Beløpet<br />
utgjør bare drøyt en prosent <strong>av</strong> inntektene ved den vellykkede<br />
Brunstadfesten, men det er viktig trening for fremtidige givere.<br />
Barna skal lære å gi lommepengene sine til Brunstad, fremfor<br />
å bruke dem på egne, barnslige behov. «Den skal tidlig krøkes<br />
som god krok skal bli,» heter det i munnhellet.<br />
I lys <strong>av</strong> at mange betaler inn et større beløp enn hva de reelt<br />
sett kan unnvære, og den «oppfølging» man utsettes for dersom<br />
man selv tar styringen på egen familieøkonomi, blir<br />
konsernsjefens levesett en belastning for Smith-konsernet.<br />
Isolert sett er det ikke noe kritikkverdig i hans forbruk. Det er<br />
på linje med det man finner hos en gjennomsnittlig konsernsjef<br />
i en hvilken som helst bransje. Det som gjør det vanskelig, er to<br />
forhold; medlemmenes økonomi og forbildenes levesett.<br />
For å ta det siste først; alle tidligere ledere i Smiths Venner<br />
har ført en asketisk tilværelse, uten noen form for ekstr<strong>av</strong>aganse.<br />
Både Sigurd Bratlie og Elias Aslaksen levde et liv på<br />
eksistensminimum, under slagordet «<strong>Gud</strong>sfrykt med nøysomhet<br />
er en stor vinning». Med disse ledernes holdninger og<br />
levesett som et bakteppe, blir Kåre J. Smiths storslagne<br />
levemåte svært synlig.<br />
Det andre forholdet som blir en belastning er at han nå<br />
eksponerer en velstand som de fleste ikke engang kan drømme<br />
om, og det bare ti år etter at en del medlemmer gr<strong>av</strong>de dypt i<br />
lommeboka og reddet ham unna konkursspøkelset som forsuret<br />
livet og truet hans posisjon som leder i forsamlingen. I dette<br />
perspektiv blir det noe vulgært over å bo i en prangende villa,<br />
208
kjøre rundt i en luksusbil i millionklassen og å være<br />
æresmedlem <strong>av</strong> Ushuaia Golfklubb på den Argenstinske delen<br />
<strong>av</strong> øygruppen Tierra del Fuego.<br />
Dette levesettet representerer et så sterkt brudd med det som<br />
har vært Menighetens grunnleggende verdier og idealer, at det<br />
blir vanskelig å forstå hvordan det kan fungere med ham som<br />
leder.<br />
Regnskap, rapportering og åpenhet<br />
I den spede begynnelsen var det lite penger som sirkulerte i<br />
systemet. Møtene ble arrangert i leide lokaler, og kollekten<br />
dreide seg som regel om å betale dagens husleie for lokalet.<br />
Behovet for et årsregnskap var ikke til stede.<br />
Etter hvert som virksomheten vokste, begynte man fra<br />
midten <strong>av</strong> 1920-tallet å anskaffe egne lokaler. Dette ga et behov<br />
for jevne inntekter og økonomisk styring, for å sikre at<br />
betalingsforpliktelsene kunne mestres. Dette ble løst lokalt,<br />
gjerne gjennom at lederen utpekte en økonomiansvarlig som<br />
sto for administrasjon <strong>av</strong> kollekt, betaling <strong>av</strong> løpende utgifter<br />
og rapportering til ledelsen.<br />
Det er tradisjon for en lite detaljert økonomisk rapportering<br />
overfor medlemmene og de årsmøter og generalforsamlinger<br />
som arrangeres gir ikke medlemmene en reell mulighet til å<br />
styre virksomheten. Virksomheten styres <strong>av</strong> de selvutnevnte<br />
lederne og dem de har tillit til. Medlemmene har til alle tider<br />
overlatt økonomistyringen til ELDSTEBRØDRENE, som med god<br />
grunn har hatt deres uforbeholdne tillit. Med sine klare<br />
standpunkter med hensyn til rettskaffenhet og deres asketiske<br />
livsførsel, var det ikke så mange som følte behov for innsyn i<br />
økonomiske forhold. Dessuten mente lederne at det ville være<br />
en <strong>av</strong>sporing om medlemmene skulle bruke sin dyrebare tid på<br />
så trivielle spørsmål. Med sine sterke tradisjoner for å innordne<br />
seg under lederne, har dette vært en akseptert forklaring.<br />
209
Etter hvert som virksomheten økte i omfang var det stadig<br />
flere som ønsket å få en oversikt over de kollektive betalingsforpliktelser<br />
man hadde pådratt seg, og innsyn i hvordan de<br />
innsamlede pengene ble disponert. Dette ble <strong>av</strong>vist. Ledelsen<br />
hadde oversikten, og dersom du ikke stoler på BRØDRENE bør du<br />
ta et oppgjør med deg selv. Å be om innsyn i regnskaper ville<br />
være et uttrykk for mistillit til BRØDRENE. Og slik mistillit ville<br />
være absolutt kompromitterende for den som ber om innsyn.<br />
Da har du bevist at du er på villspor, og har fullstendig feil<br />
fokus. Hvis du «er <strong>av</strong> Menigheten» arbeider du hver dag på din<br />
sjels frelse med frykt og beven.<br />
Dessuten vil det være uttrykk for hovmod å forsøke å holde<br />
et overoppsyn med Herrens Salvede. Vi har allerede vært<br />
innom sitatet «<strong>Gud</strong> står de stolte imot, men de ydmyke gir han<br />
nåde». Det er spesielt aktuelt i slike situasjoner og forhold.<br />
«Nei, i stedet for å insistere på innsyn i regnskaper, bør du<br />
gå inn i ditt lønnkammer og ta et møte med deg selv for å finne<br />
ut hvorfor dette er viktigere for deg enn din egen frelse.»<br />
En ung mann som ba om innsyn i hvordan store g<strong>av</strong>er og<br />
arv ble regnskapsført og disponert, fikk et rasende svar om at<br />
det var en uhørt frekkhet å komme med slike henvendelser!<br />
Han skulle i alle fall ikke få noe innsyn, var responsen han ble<br />
møtt med.<br />
Det er en særegen logikk bak dette. Ledelsen utgjør både styre<br />
og generalforsamling, mens medlemmene ikke har noen formell<br />
plass eller posisjon i organisasjonen. De skal lytte og lære, og<br />
legge penger i kollektbøssen. Resten skal de overlate til <strong>Gud</strong>,<br />
som sørger for å innsette de riktige ledere og tilsynsmenn i<br />
forsamlingen. Du skal «være i hvilen» n hvile i enfoldig<br />
fortrøstning til <strong>Gud</strong>s fullkomne styrelse i alle forhold. «Alle ting<br />
tjener den til gode som elsker <strong>Gud</strong>» var et <strong>av</strong> Elias Aslaksens<br />
yndlingsuttrykk. Uttrykket var allmenngyldig og omfattet alle<br />
livets forhold. Når du blir nektet innsyn i regnskapene, tjener<br />
210
det deg til gode. Forutsatt at du elsker <strong>Gud</strong>. Og hvis du ikke<br />
elsker <strong>Gud</strong>, har du et dyptgripende problem som du bør gjøre<br />
noe med før det er for sent.<br />
Disse regnskaps- og styringmessige tradisjonene gjelder<br />
fortsatt, og medlemmene vet lite om hvordan inntektene<br />
fordeler seg og hvordan pengene blir disponert. De vet heller<br />
ikke noe om balansen; verdien <strong>av</strong> det forsamlingen eier, hvor<br />
stor gjelden er og hvilken egenkapital som er bygget opp over<br />
tid. I stiftelser og foreninger er det vanlig at medlemmene<br />
velger tillitsvalgte, men i Smiths Venner er prinsippene satt på<br />
hodet. Forsamlingens «tillitsvalgte» er utpekt (eller godkjent) <strong>av</strong><br />
de selvutnevnte lederne, og vedtektene og styringssystemene<br />
er bygget opp med henblikk på at de skal ha full kontroll med<br />
lokale ledere, mens de selv er hevet over medlemmenes styring<br />
og kontroll.<br />
Selv styresammensettingen er et uklart punkt for mange.<br />
Våren 2001 retter et medlem <strong>av</strong> forsamlingen en henvendelse<br />
til ledelsen på nettstedet «forlosning.com». Han forteller at han<br />
har vært medlem <strong>av</strong> Menigheten siden barndommen, og at han<br />
føler et behov for større åpenhet. Som et minimum mener han<br />
at man bør informeres om hvor stor andel <strong>av</strong> inntektene som<br />
kommer fra offentlige tilskudd og hvor stor andel som samles<br />
inn blant medlemmene. Videre mener han at det bør informeres<br />
om hvordan disse inntektene disponeres og, ikke minst, at det<br />
bør være åpenhet omkring endringer i styre-sammensetning<br />
etc.<br />
På Smiths Venners nettsted kan man lese en artikkel som<br />
omhandler samme tema:<br />
Styret for Brunstad Stevnested har lagt ned tusenvis <strong>av</strong><br />
arbeidstimer for å planlegge, koordinere og styre utviklingen og<br />
driften <strong>av</strong> stedet. Disse brødrene har ved sin uselviske og<br />
oppofrende tjeneste vunnet tillit i vennenes hjerter. Hva som<br />
211
har blitt innsamlet og investert på Brunstad de siste årene viser<br />
med all tydelighet at tilliten er stor. «Av de andre vågde ingen<br />
å holde seg til dem, men folket priste dem.» Apg 5,13. «Og de<br />
priste <strong>Gud</strong> for meg.» Gal 1,24. Vi ser hvor godt og riktig det er<br />
å prise <strong>Gud</strong> for de redskaper <strong>Gud</strong> bruker i sin tjeneste. Lovet<br />
være <strong>Gud</strong> for broderskapet! Høylovet være <strong>Gud</strong> for Brunstad!<br />
Og ære være <strong>Gud</strong> for våre inderlig kjære brødre som står i<br />
spissen for det hele!<br />
Artikkelen er udatert, så jeg vet ikke om den er en kommentar<br />
til den siterte henvendelse via forlosning.com. Uansett er det<br />
tankevekkende lesestoff.<br />
Fordelen er åpenbar med en styringsmodell hvor det er de<br />
samme personer som utgjør styret og generalforsamlingen. Det<br />
blir oversiktlig, og det blir korte beslutningsveier. Fra tanke til<br />
handling behøver ikke å være mer enn et øyeblikk.<br />
Fordelen med at det er styret, evt. generalforsamlingen, som<br />
selv vurder behovet for en utvidelse <strong>av</strong> disse organer og<br />
utpeker nye representanter er også åpenbar: god personkjemi<br />
internt i gruppen, rask enighet i de fleste spørsmål, oversiktlige<br />
forhold og en opplevelse <strong>av</strong> virkelig å kunne ta noen beslutninger<br />
og få dem gjennomført.<br />
Ulempen med styringsmodellen kan være ujevn beslutningskvalitet<br />
(gruppens begrensede kompetanse), ensretting (for stor<br />
grad <strong>av</strong> enighet), stor <strong>av</strong>stand til medlemmene (styret mangler<br />
bakkekontakt) og mistenkelig-gjøring (hva driver de med<br />
egentlig?).<br />
Den etablerte styringsmodellen baserer seg på de første<br />
ledernes personlige autoritet og troverdighet. De levde et<br />
spartansk liv, uten noen form for ekstr<strong>av</strong>aganse. Og de kunne<br />
med en viss rett hevde at de eide Menigheten (selv om det var<br />
medlemmene som betalte gildet) samtidig som de var svært<br />
212
forsiktige med å pådra medlemmene og fellesskapet store<br />
betalingsforpliktelser.<br />
Ingen <strong>av</strong> disse karakteristikkene passer på dagens ledere.<br />
Enkelte har et levesett og forbruksnivå som vekker anstøt hos<br />
mange, og følgelig har de ikke den samme autoritet som de<br />
tidligere ledere hadde.<br />
Dessuten har de bygningsmessige ambisjoner som vil sette<br />
enten fellesskapet eller de enkelte medlemmene i en vanskelig<br />
økonomisk situasjon.<br />
Tiden er overmoden for å endre på styrings- og<br />
rapporteringsmodellen. Problemet er at det må medføre en<br />
bred distribusjon <strong>av</strong> makt, og det virker kanskje ikke særlig<br />
forlokkende for dem som har skaffet seg meget stor makt.<br />
De har åpenbart også oversett det viktige faktum at åpenhet og<br />
innsyn er det eneste vern man kan skaffe seg mot at det vokser<br />
frem ukultur og usunne forhold.<br />
Dersom lederne må stå til rette for sine økonomiske<br />
disposisjoner overfor et årsmøte, vil de måtte tenke igjennom<br />
sitt arbeid på en langt grundigere måte enn hva de gjør i dagens<br />
system. En åpen drøfting <strong>av</strong> disse forhold vil også kunne<br />
aktivere medlemmenes kompetanse og bringe frem momenter<br />
som lederne ikke har tenkt på. Dette kan bidra til vesentlig<br />
bedre beslutningskvalitet.<br />
En åpenbar fordel med fremleggelse <strong>av</strong> en årsberetning er at<br />
ledelsen tvinger seg selv til å tenke igjennom sine prioriteringer<br />
og disposisjoner, og evaluere både fortid og fremtid i lys <strong>av</strong><br />
dette. Den mindre åpenbare, men langt viktigere fordel er at<br />
både lederstil og resultater da blir evaluert <strong>av</strong> medlemmene.<br />
Ledere som vet at deres væremåte og handlemåte i nær fremtid<br />
vil bli åpent vurdert, vil være bedre ledere enn hva de ville vært<br />
uten denne evaluering.<br />
Lederrevisjon er et sterkt virkemiddel for å utvikle ledere. De<br />
som unndrar seg slik revisjon unndrar seg utvikling.<br />
213
Den tredje og viktigste effekten <strong>av</strong> åpenhet og innsyn, er at<br />
det er en motkraft både mot korrupsjon og mot overgrep og<br />
andre stygge utvekster som vi allerede har vært innom.<br />
Brunstad-stemning, fra talerstolen<br />
Tidligere i dette kapittelet har vi vært innom etikk og verdier<br />
sett fra en utenforståendes ståsted. La oss nå forsøke å tenke oss<br />
hvordan dette kan ta seg ut innefra. Fra maktens senter.<br />
Tenk deg scenen: Fullsatt sal, tre-fire tusen tilhørere.<br />
Musikken fra de innledende hymner toner ut. DU bestiger<br />
talerstolen. En svak summing fyller salen idet alle de fremmedspråklige<br />
ordner med hodetelefonene sine, slik at de kan få<br />
budskapet på sitt eget morsmål. Så er alle hodetelefoner på<br />
plass og det blir helt stille. Salen er stinn <strong>av</strong> forventning.<br />
Du bestiger talerstolen og tar et granskende blikk utover<br />
forsamlingen før du kommer med en innledende hilsen. Ganske<br />
raskt går du videre til din første bibelhenvisning. Over halve<br />
salen blar ivrig i sine bibler for å kunne følge det du leser. Ord<br />
for ord. Den karakteristiske lyden <strong>av</strong> rasling i rispapir virker<br />
ikke forstyrrende på deg som taler. Tvert imot. Det er som et<br />
akkompagnement som underbygger stemningen.<br />
Bakerst i salen kan du skimte det hektiske livet i tolkeboksene,<br />
hvor hvert ord du sier og hvert bibelord du leser blir<br />
samvittighetsfullt oversatt til åtte-ti språk. Simultant.<br />
Det blir noe interaktivt over dette: du sier opp et skriftsted,<br />
og salen responderer omgående med heftig blaing i Bibelen. Fra<br />
talerstolen styrer du deres handlinger direkte. Noen kommer<br />
med spontane tilrop som du ikke helt kan oppfatte, men du<br />
forstår at de er helt med.<br />
Du kjenner hvordan du gradvis bygger opp en stemning i<br />
salen og hvordan du selv blir revet med <strong>av</strong> denne stemningen.<br />
Det ene bibelsitat tar det andre, ordene flyter så lett fra deg i<br />
dag. Du vet ikke selv hvor du henter det fra, men vet at nå er<br />
214
du i ditt ess. Du blir mer og mer begeistret over det du selv sier,<br />
og snart begynner du å snakke om hvor herlig det er her i<br />
Menigheten, og hvor tragisk det er i andre kristne samfunn. For<br />
ikke å snakke om I SVARTE VERDEN. Stemningen stiger og på ren<br />
intuisjon bygger du deg selv og salen opp til det store<br />
<strong>av</strong>sluttende crescendo, som gjerne er en lovprisning til <strong>Gud</strong><br />
som nok en gang har sett i nåde til sin hjord og latt sitt lys og<br />
sin kraft stråle ut fra denne talerstolen. Det går et lite sukk<br />
gjennom salen idet du <strong>av</strong>slutter og stiger ned fra talerstolen.<br />
I dette øyeblikk er det en broder midt i salen som reiser seg<br />
og begynner å tale i tunger. Tungetale er noe beslektet med<br />
stående ovasjoner i teatersalongen, eller trampeklapp i mindre<br />
eleverte arrangementer.<br />
Dette var bekreftelsen på at du klarte å levere i henhold til<br />
forventningene. Etter at tungetalen er ferdig, spretter det en<br />
annen opp som skal tyde den. Dette blir den vanlige<br />
forlengelsen <strong>av</strong> din kraftsats på slutten, med den utrolige <strong>Gud</strong>s<br />
nåde som har blitt oss til del, her i dag.<br />
Tenke seg til at du, som ikke har fått til noe særlig på noen<br />
annen <strong>av</strong> livets arenaer, til de grader skulle lykkes med dette!<br />
Ofte har du følt deg som en middelmådighet, men nå er du blitt<br />
et redskap i Herrens hånd!<br />
Det interaktive spillet fra talerstolen hvor tilhørerne<br />
responderte på dine bibelhenvisninger med spontan blaing i sin<br />
bibel, forplanter seg også utenfor møtesalen. Du merker at du<br />
har makt, både i den direkte relasjonen til medlemmene og,<br />
ikke minst, du har makt over hva de skal tenke og ikke tenke.<br />
De entydige, enkle beskjedene du har gitt om hvilke tanker som<br />
er <strong>av</strong> <strong>Gud</strong> og hvilke tanker som er Satans verk, har satt dype<br />
spor. Satan er jo ikke noen særlig allright type, og hvis man så<br />
mye som snuser litt på noen <strong>av</strong> disse tankene og ideene som fra<br />
talerstolen tilskrives hans snedige virksomhet på jorden, da<br />
kjenner man hvordan kroppen fylles med angst.<br />
215
Det som er spesielt skummelt med Satans tanker er at de for<br />
et utrenet blikk kan virke så forførerisk fornuftige. Dersom man<br />
slipper løs tankene blir man fanget i Satans garn, og da er løpet<br />
kjørt, så å si.<br />
n Man formelig føler hvordan det elastiske garnet tar<br />
fullstendig kraften fra en. Man kan fortsatt bevege seg, men<br />
kommer ingen vei. Det er ikke slik som når brennmanetens<br />
ufarlige tentakler påfører en stikkende smerte, som leger seg<br />
selv i løpet <strong>av</strong> noen timer bare man kommer seg unna.<br />
Nei, dette er noe langt alvorligere. Satan har utviklet den<br />
fullkomne fangstmetode. Når man først er fanget er man<br />
sjanseløs. Og det er tankene dine han fanger. Derfor må man<br />
selv ta tankene til fange, slik at man kan komme Satan i<br />
forkjøpet.<br />
En <strong>av</strong> disse ekstremt skumle tanker er kritikk <strong>av</strong> ledelsen.<br />
Man blir trolig «slått ned i ørkenen» hvis man slipper løs slike<br />
kritiske tanker. Av <strong>Gud</strong> selv. Dersom man begynner å tenke<br />
dårlige tanker om Herrens Salvede, da går det raskt nedforbakke.<br />
(Hvordan likte du forresten å få tittelen Herrens Salvede? Ikke så<br />
dårlig hva?)<br />
Den som måtte mene at du driver med «mind control» er<br />
fullstendig på villspor. De har ikke forstått hva dette handler<br />
om i det hele tatt. De har ikke forstått at det er <strong>Gud</strong> som virker<br />
gjennom deg. Du er bare et redskap i hans hånd, og dersom noe<br />
<strong>av</strong> det du får i stand faller negativt ut for en del folk, da er vel<br />
det antakelig <strong>Gud</strong>s vilje.<br />
n Kanskje var det <strong>Gud</strong> som ønsket å sende dem en prøvelse<br />
for å sjekke ektheten i deres kjærlighet til Ham. Gullet lutres i<br />
ild. Dersom de ikke besto prøven, var det beklagelig. For dem.<br />
Når du nå har fått en slik betydelig stilling, sitter du jo også<br />
midt i kontantstrømmen. Midtfjords så og si, i en virksomhet<br />
hvor millionene strømmer forholdsvis fritt, og hvor du slipper<br />
utidig mas om regnskaps- og revisjons-regler. Hvor Menigheten<br />
216
har uforbeholden tillit til din dømmekraft og derfor aldri ber<br />
om å få se verken regnskaper eller budsjetter.<br />
Du har total makt.<br />
Dette er DIN menighet.<br />
Du har faktisk skjøte på den, (i alle fall på eiendommene) og<br />
Menighetens medlemmer viser deg refleksjonsløs kjærlighet og<br />
tillit.<br />
Det ser i alle fall slik ut på overflaten. Etter hvert har du fått<br />
en ganske romslig privatøkonomi, og du synes at dette går<br />
greit. Hvordan vil du reagere på at noen begynner å snakke om<br />
demokratisering <strong>av</strong> virksomheten? Tanken på at noen skulle<br />
begynne å evaluere deg, føles den god? I ytterste konsekvens<br />
vil det kanskje føre til at man begynner å vurdere alternative<br />
ledere og alternative styringsformer. Det lyder vel ikke så bra?<br />
Jeg kan forstå at tanken ikke lyder særlig fristende. Men hva<br />
kan man vel gjøre med det, nå i dagens transparente samfunn.<br />
Nå kreves det jo åpenhet på alle fronter.<br />
Selvfølgelig vet du råd for dette!<br />
Du som har kjent bruset fra stevnesalen på Brunstad vet at<br />
det kan være virkningsfullt å bringe <strong>Gud</strong>s Orden inn i dette:<br />
Dersom man mener at Menigheten, Kristi legeme er et demokrati, da<br />
er dine tanker like langt fra <strong>Gud</strong>s tanker som himmelen er over jorden!<br />
n Du kan virkelig det her. Mange vil komme til å kjøpe<br />
dette argumentet, og de som ikke kjøper det, kan du vel klare<br />
å roe ned. En stund til.<br />
217
Ideutveksling 2001<br />
Dersom dette er meget nær din profesjon,<br />
<strong>Johan</strong>, må jeg bare erkjenne at ordtaket om<br />
at verden vil bedras fortsatt er liv laga. Selv<br />
en så enkel ting som min alder, har du ikke<br />
sjekket opp. n noe som du burde gjort om det<br />
var din profesjon selv å være slik du formaner<br />
meg til, nemlig «sterk i sak».<br />
Sigurd <strong>Johan</strong> Bratlie
Idette kapittelet vil jeg presentere den e-postutveksling som<br />
har foregått mellom Smiths Venners styreleder og meg, og<br />
som ga meg inspirasjonen til å skrive denne boken om<br />
forsamlingen. Mye <strong>av</strong> det som står i disse brevene er mer<br />
utførlig behandlet på annet sted i boken, bortsett fra mitt utkast<br />
til det brev jeg mener styrelederen burde ha skrevet til de<br />
medlemmer de kastet ut i 1991-92, og hans respons på forslaget.<br />
Du vil ikke gå glipp <strong>av</strong> så mye om du «leser diagonalt», eller<br />
hopper over det første brevet.<br />
Bakgrunnen for kontakten var at jeg på vårparten 2001, etter<br />
mange år uten noen forbindelse i miljøet, fikk lyst til å ta<br />
kontakt med styrelederen i Smiths Venner. Jeg ønsket å<br />
utforske hva jeg hadde forlatt 30 år tidligere. Gjøre en liten<br />
vareopptelling <strong>av</strong> min livserfaring så å si. Kontakten startet<br />
med at jeg bestilte noe litteratur fra hans forlag, og etter dette<br />
utvekslet vi noen e-post som gamle, om enn perifere kjente.<br />
Samtidig med denne e-postutvekslingen var det en venn jeg<br />
har innenfor forsamlingen som gjorde meg oppmerksom på<br />
nettstedet http://www.forlosning.com hvor det er en del<br />
debattstoff om Smiths Venner. Nettstedet eies og drives <strong>av</strong><br />
journalisten og cand.theol in spe Alf Gjøsund, som selv er vokst<br />
opp i Smiths Venner. Siden det ikke er noe debattforum på<br />
DKM Brunstads eget nettsted, h<strong>av</strong>ner all debatten i<br />
220
forlosning.com hvor det, på øyemål, ser ut til at cirka<br />
halvparten <strong>av</strong> debattantene er aktive Smithevenner.<br />
Omtrent det første som møtte meg da jeg ble oppmerksom<br />
på nettstedet var en e-postutveksling mellom redaktøren Alf<br />
Gjøsund og Smiths Venners styreleder, Sigurd <strong>Johan</strong> Bratlie,<br />
hvor sistnevnte bruker grovt språk overfor nettstedets redaktør,<br />
uten at jeg kan se at det er noe grunnlag for å ta slik på vei.<br />
Jeg ble så bestyrtet <strong>av</strong> det jeg leste at jeg omgående satte meg<br />
ned og skrev en e-post til styrelederen hvor jeg ga ham min<br />
spontane tilbakemelding, både på den tilsendte litteraturen og<br />
på hans stil og ordvalg i kontakten med redaktøren på<br />
forlosning.com.<br />
E-post til Sigurd <strong>Johan</strong> Bratlie, lørdag 3. mars 2001:<br />
Kjære Sigurd <strong>Johan</strong><br />
Takk for tilsendt litteratur, som jeg har lest med største<br />
interesse. Jeg begynner «å dra på årene» og har et behov for å<br />
se meg litt tilbake. Bl.a. ønsker jeg å forstå litt bedre hva det var<br />
det jeg forlot i 1972, og kanskje se hva disse 30 årene har gjort<br />
med meg og hva de har gjort med det/dem jeg forlot. Bortsett<br />
fra minne-nummeret om din onkel Aksel Smith og bladet med<br />
Elihu Pedersens nekrolog, fikk jeg lite utbytte <strong>av</strong> Skjulte Skatter.<br />
Jeg opplevde ikke at de endeløse rekker <strong>av</strong> allegoriske<br />
fortolkninger <strong>av</strong> skriftsteder ga meg noe. Det er som om<br />
forfatterne forsøker å fortelle om en assosiasjons-rekke de har<br />
fått ved bibel-lesningen, men beskrivelsene blir så korte at jeg<br />
ikke får fatt i poenget. For meg blir det mer utbytterikt å lese<br />
selve boken [Bibelen], og bladet Skjulte Skatter tilførte ingen<br />
merverdi eller utdypninger.<br />
Jeg gjorde meg noen refleksjoner over minne-nummeret for<br />
Aksel Smith. Jeg husker ham som en troverdig og god mann.<br />
221
Jeg hadde noe kontakt med ham i mine unge år og satte pris på<br />
ham som person og syntes han var en fin representant for<br />
Menigheten. Minne-nummeret blir imidlertid litt ute <strong>av</strong><br />
proporsjon. Dermed taper det sin verdi som «hederlig omtale».<br />
Det blir noe uvirkelig og teatralsk over det, og mange vil<br />
tillegge det liten eller ingen verdi som virkelighetsbeskrivelse.<br />
Så fantastisk var det vel ikke.<br />
Når jeg tenker tilbake, husker jeg jo at dette er Menighetens<br />
tradisjon. Panegyriske hilsningstaler til lederne er en del <strong>av</strong><br />
«oppbyggelsen». Hvor man eksempelvis bruker uttrykk som<br />
«den største <strong>Gud</strong>s mann som har levd i vår tid». Ofte har de<br />
som sier dette lite eller intet sammenlikningsgrunnlag. En mer<br />
rimelig omtale kunne være at vedkommende har betydd mye<br />
for denne forsamlingen. Ser man utenfor dette miljøet kan jeg<br />
i farten ikke komme på noen som har hatt noen som helst<br />
påvirkningskraft eller betydning i et større perspektiv. Hvis<br />
man så tar inn i regnskapet den skade vedkommende kanskje<br />
har forvoldt overfor dem som ikke viste sin beundring eller<br />
«bøyde seg» (samt deres familier) ville jeg på øyemål anslå<br />
netto-verdien <strong>av</strong> vedkommendes samlede innsats her i<br />
Jammerdalen til å tangere null-punktet.<br />
Menigheten er som en svart boks, og det som foregår inne i<br />
denne boksen er helt ukjent for omgivelsene for øvrig. De<br />
færreste er i det hele tatt oppmerksomme på at boksen<br />
eksisterer. Da kan vel ikke boksen bety så mye i en større<br />
sammenheng, som hilsningstalene kunne gi inntrykk <strong>av</strong>.<br />
Når det gjelder Lowell Streikers bok, var det overraskende<br />
lesestoff. Jeg har tidligere lastet ned fra www.brunstad.org den<br />
kortversjonen som dere anbefaler. Lowell Streikers bok er jo<br />
langt mer kritisk enn hva som fremkommer i kortversjonen.<br />
Forskjellen er så stor at det er nærliggende å si at kortversjonen<br />
er misvisende. Den forståelse man sitter igjen med etter å ha<br />
lest det norske sammendraget er faktisk feilaktig i forhold til de<br />
funn Lowell Streiker gjorde i sin studie. Og hele kapittelet What<br />
222
did I not like får en spesielt slett behandling i sammendraget.<br />
Dette opplever jeg som sitatfusk.<br />
Her er vi vel også ved et punkt som gjelder Menighetens<br />
tradisjon. Nemlig kollektiv storslagenhet. Den kunnskapsfattige<br />
og verbalt aggressive nedvurdering <strong>av</strong> andre kristne<br />
samfunn er en viktig del <strong>av</strong> «oppbyggelsen». Andres lyter<br />
(virkelige eller oppdiktede) blir en hjelp til selvforståelsen. Den<br />
kollektive storslagenhet som kommer til uttrykk og den<br />
<strong>av</strong>sindig nedlatende omtale <strong>av</strong> andre kristne samfunn (såvel<br />
som VERDEN) er villedende. Dersom det var uttrykk for<br />
individuell selvforståelse og individuell selvbeskrivelse, med<br />
tilhørende utskjelling <strong>av</strong> «halv-søsken» eller «fettere og<br />
kusiner» ville det utvilsomt bli oppfattet som megalomani.<br />
Sykelig storhet. Vedkommende ville trolig blitt tvangsmedisinert.<br />
Jeg har lenge tenkt å sende deg min tilbakemelding, men det<br />
har blitt skjøvet ut i tid. Jeg hadde tenkt å ta meg en tur på<br />
Ryen, før jeg skrev til deg. Men i går ble jeg gjort oppmerksom<br />
på nettstedet http://www.forlosning.com og der kom jeg over<br />
en korrespondanse mellom deg og Alf Gjøsund, som jeg fikk<br />
lyst til å kommentere. (For ordens skyld nevner jeg at jeg ikke<br />
aner hvem han er, selv om jeg drar kjensel på ettern<strong>av</strong>net.) Det<br />
jeg får ut <strong>av</strong> korrespondansen er at han er blitt oppmerksom på<br />
at du har sendt inn noen register-endringer til Brønnøysund, og<br />
han retter en liketil og grei forespørsel om hva realiteten er i<br />
disse endringer. Det adrenalin-rush dette åpenbart skaper hos<br />
deg, får meg til å tro at han har støtt borti en tå som er utrolig<br />
sår. Den galle du øser ut over ham er ikke bra Sigurd <strong>Johan</strong>.<br />
Jeg tror ikke det er slik du skal uttrykke deg, dersom du<br />
ønsker at dine synspunkter skal bli tillagt betydning. En gyllen<br />
regel i rettssalen er at man skal være sterk i sak og mild i form,<br />
om man skal vinne juryens tillit. Og det er en jury til stede i alle<br />
livets forhold. Noen som betrakter og gjør seg sine refleksjoner.<br />
Når noen kommer borti en øm tå, kan det være fort gjort å<br />
223
glemme at det er noen betraktere her, og det jeg sier og gjør i<br />
sakens anledning vil prege deres oppfatning <strong>av</strong> meg. Og i dette<br />
tilfelle også <strong>av</strong> Menigheten. Demonisering <strong>av</strong> dem som måtte<br />
mene noe annet enn en selv faller aldri heldig ut. De som mener<br />
noe annet, har kanskje sett noe annet enn det jeg ser, og det kan<br />
inneholde viktig informasjon. Dersom man er villig til å lytte.<br />
Jeg er helt uvitende om disse forhold, men vil tro at et<br />
passende svar kunne være omtrent slik: Ja, det er gjort noen<br />
endringer i styresammensetningen og dette <strong>av</strong>speiler noen<br />
endringer både i formelle og reelle forhold. Jeg har fått en mer<br />
sentral posisjon, mens Kåre Smith har en noe mindre sentral<br />
rolle. Årsaken til at vi har gjort disse endringer er et internt<br />
anliggende som jeg ikke ønsker å kommentere nærmere.<br />
Alternativt: Ja, vi har gjort noen justeringer, men det er bare<br />
rene formalia, og <strong>av</strong>speiler ingen reelle endringer hos oss.<br />
Det jeg synes er mest skjemmende i ditt svar til herr<br />
Gjøsund, er at du insinuerer at han både lyver og er evneveik.<br />
(Nett-portalen hans er så proff, at sistnevnte ikke fremstår som<br />
en rimelig antakelse). Dette ser ikke bra ut. Og her har vel du<br />
også en viktig, men vanskelig oppryddings-oppg<strong>av</strong>e i<br />
Menigheten. Der har man i «alle» år vært så opptatt <strong>av</strong> andres<br />
løgn, at man har glemt å undersøke sine egne løgner. Ref. min<br />
kommentar om Lowell Streikers rapport. Jeg oppfatter at dere<br />
advarer mot hans egen fulle utg<strong>av</strong>e (over 250 sider på engelsk<br />
puh ...) og slik indirekte reklamerer for den norske kortversjonen<br />
som stort sett bare omtaler det dere er fornøyd med<br />
i hans rapport. Det som står i kortversjonen er ikke løgn, men<br />
er det løgnaktig? Det er jo ikke et representativt sammendrag<br />
<strong>av</strong> det Lowell Streiker skriver. Jeg stusser f.eks. over et sitat han<br />
har fra en samtale med deg (side 121) om Brunstad-styrets<br />
utøvelse <strong>av</strong> makt over lokale ledere. Det eksempelet du nevner<br />
med «Dersom en ledende broder f.eks. begynte å agitere for<br />
Jehovas Vitners lære, i den hensikt at Menigheten på stedet<br />
skulle slutte seg til dem (og overta de eiendommer som<br />
224
Menighetens medlemmer møysommelig har bygget opp), ville<br />
vi ikke ha noen mulighet til å stemme vedkommende ut, men<br />
Brunstad-styrets medlemmer ville si at det er uakseptabelt.<br />
Ingen har ennå blitt bedt om å forlate sin lederposisjon med<br />
utgangspunkt i denne bestemmelsen i vedtektene».<br />
Dette med Jehovas Vitner er vel ikke et så relevant eksempel,<br />
Sigurd <strong>Johan</strong>. Det er ikke egnet til å gi et korrekt bilde <strong>av</strong><br />
vedtektene og hvordan de praktiseres. Det må vel nærmest<br />
betraktes som en <strong>av</strong>ledende manøver, for å sikre at Lowell<br />
Streiker ikke bringer mer nærliggende eksempler på bane?<br />
Eksempelvis det handlingsmønster dere hadde overfor ledende<br />
personer som stilte seg kritiske til deg og Kåre i forbindelse<br />
med «Vekkelsen». Dette måtte da være faktisk utkastelse, og<br />
som østerdøl har jeg hørt litt om kampen om eiendomsretten til<br />
Menighetens lokaler på Hedmarken. På denne bakgrunn kan<br />
jeg ikke forstå at det du siteres på i Lowell Streikers bok<br />
stemmer med virkeligheten. Skal det forstås slik at vedtektene<br />
ble ført i pennen først etter at disse utrenskningene var<br />
gjennomført? Det gjør i så fall ikke sitatet mer sannferdig, selv<br />
om man kunne hevde at det i snever forstand var sant.<br />
Det ble mye negativ tilbakemelding det her Sigurd <strong>Johan</strong>,<br />
men den er gitt i beste mening. Og jeg håper du tåler det. Som<br />
jeg sa i min tidligere mail til deg, merker jeg (til min egen<br />
forbauselse) at Menigheten fortsatt angår meg, 30 år etter at jeg<br />
erklærte meg som ferdig med den. Jeg har hatt stor glede <strong>av</strong> å<br />
lese Herrens Veier. Når jeg kommer til #31 stopper jeg opp litt<br />
ekstra. Denne husker jeg at vi ofte sang. Strofen Ei for folket skyld<br />
alene Jesus døde, men også for adspredte barn å samle, føre sammen til<br />
en hop. Det jeg via spredte rykter har hørt om utviklingen i<br />
Menigheten de siste ti årene, forteller meg at det er noe som har<br />
gått galt nettopp her. Når man har vokst opp i Menigheten, er<br />
det noe som er risset inn i sjelen, for livstid. Når jeg en sjelden<br />
gang treffer noen med samme bakgrunn, opplever jeg en form<br />
for slektskap. Vi har tilgang til noen felles koder. Jeg synes det<br />
225
er trist at så mye har gått i stykker i Menigheten de siste ti<br />
årene. Det er sterkt beklagelig at det ikke skulle være mulig å ha<br />
rom for alle «Israels barn», for å låne en uttrykksform dere<br />
bruker. Det jeg hører om steile holdninger, maktkamper,<br />
utrenskningsaksjoner, gjensidige beskyldninger om uredelighet<br />
osv. gjør meg uvel.<br />
De skrøpeligste samfunn må ha en felles ekstern fiende for<br />
å holde sammen. Når de som var ens beste venner for en del år<br />
siden, får rollen som ekstern fiende er det noe som er alvorlig<br />
galt. Det bør alle ta inn over seg. Det heter seg at det er<br />
seierherrene som skriver historien. Det jeg aner er at du og Kåre<br />
på et vis er «seierherrene» i dette forholdet, og mange håper at<br />
denne seieren bare er midlertidig. Dels tror jeg det er sorg og<br />
s<strong>av</strong>n (og lengsel etter det Camilla <strong>Johan</strong>sen så poetisk skriver<br />
om i sin sang) og dels tror jeg mange føler seg forurettet og har<br />
behov for å gjenopprette en slags balanse. Kanskje «den ømme<br />
tåen» har noe å gjøre med dette? Kanskje en frykt for at de får<br />
rett, de som håper at seieren skal vise seg å være et intermesso?<br />
Når jeg ser ordvalget i din mail til Gjøsund, må jeg blankt<br />
erkjenne at jeg kan forstå at folk kan føle seg forulempet og ha<br />
et behov for «å ta igjen». Det er ikke slik man uttrykker seg i et<br />
sivilisert samfunn. Dette må du bare slutte med Sigurd <strong>Johan</strong>.<br />
Omgående.<br />
Ved gjennomlesning <strong>av</strong> det jeg skriver i denne mailen<br />
(skrivingen gikk fort), ser jeg at det ble ganske dekkende for en<br />
del <strong>av</strong> det jeg har på hjertet, og jeg velger å sende en kopi til<br />
Gjøsund. Jeg tror det kan være OK for ham å høre mine<br />
synspunkter.<br />
Jeg har lyst til å treffe deg, og bli litt bedre kjent med deg.<br />
Aldersforskjellen var jo for stor til at vi ble kjent med hverandre<br />
i unge år. Jeg gjetter at du var rundt 15 år da jeg takket for meg<br />
i 1972. Kanskje vi kan ha noe å snakke om? Dersom du skal til<br />
Oslo i overskuelig fremtid, kunne vi kanskje treffes? Alternativt<br />
kunne vi treffes på dine trakter. Min søster Anny bor på Forus,<br />
226
og jeg kunne evt. kombinere en prat med deg, med et besøk hos<br />
henne?<br />
Beste hilsen<br />
<strong>Johan</strong> <strong>Velten</strong><br />
E-post, søndag 4. mars 2001:<br />
Kjære Sigurd <strong>Johan</strong><br />
Ved gjennomlesning <strong>av</strong> den mail jeg sendte deg i går, ser jeg<br />
at jeg er svært konkret mht. hvordan du ikke bør uttrykke deg,<br />
mens jeg helt glemmer å si noe om hva du bør si. Jeg har jobbet<br />
litt mer med temaet og har laget et utkast til åpent brev som<br />
kunne gjøre en vesentlig forskjell i kommunikasjonen mellom<br />
dere og Eks. Smithevenner, så vel som med omverdnen for<br />
øvrig. Kanskje du kan bearbeide artikkelen slik at den blir<br />
dekkende for dine synspunkter, for så å utgi den samtidig i ditt<br />
blad Skjulte Skatter og på nettstedet forlosning.com.<br />
227<br />
Beste hilsen<br />
<strong>Johan</strong> <strong>Velten</strong>
Kjære «eks. Smithevenn»<br />
Utkast til åpent brev<br />
Av debatten på dette nettstedet og, ikke minst, de tallrike<br />
brevkopier og referater som i årenes løp har blitt sirkulert<br />
gjennom Postverkets kanaler, har jeg kommet frem til at det er<br />
på tide å gå inn i disse sakene på en annen måte enn vi har gjort<br />
frem til nå.<br />
Slik debatten har utviklet seg, kunne begge sider få en<br />
opplevelse <strong>av</strong> at motparten har hatt et behov for å såre,<br />
nedvurdere og mistenkeliggjøre den andre. I slike situasjoner<br />
er det vanlig at man tillegger motparten holdninger og<br />
meninger de ikke har, og debatten får noe håpløst over seg når<br />
man skal forsvare seg i forhold til noe man faktisk ikke mener.<br />
Opplevelsen <strong>av</strong> at de man kommuniserer med forsøker å<br />
misforstå det man sier, kan slite ut noen og enhver. Og det<br />
bringer oss ikke videre.<br />
Jeg føler at det er tid for selverkjennelse, rimelighet og<br />
forbrødring.<br />
La meg først si at jeg kan forstå at de siste ti årene har vært<br />
en vond og vanskelig tid for mange <strong>av</strong> dere. Det har den vært<br />
også for oss. Vi som er «innenfor». Ikke minst for oss som har<br />
påtatt oss en lederoppg<strong>av</strong>e i Menigheten. Den oppg<strong>av</strong>en var<br />
mer krevende enn vi forutså da vi gikk inn i den.<br />
Ikke minst har negativ omtale i det offentlige rom vært en<br />
belastning. I mange situasjoner ser jeg at vi ikke har vært<br />
heldige med det vi har gjort i slike saker. Vi har forsøkt å unngå<br />
at lite heldige forhold hos oss skulle bli brettet ut i pressen. Vi<br />
innser at denne tilbakeholdenhet med informasjon har skapt<br />
rykter og mistanker som iblant har overgått substansen i de<br />
forhold vi har forsøkt å tone ned. Menigheten har jo ingen<br />
tradisjon å støtte seg på når det gjelder kontakt med<br />
omverdnen, og vi har mange ganger «skapt ris til egen bak»<br />
228
med den måten vi har håndtert slike saker på. Vi har gjort så<br />
godt vi kunne ut fra våre forutsetninger, men må innse at dette<br />
ikke har vært godt nok i dagens virkelighet. Personlig skulle jeg<br />
ønske at vi som før kunne drive vår virksomhet i det stille, uten<br />
utidig innblanding fra personer utenfor miljøet som strengt talt<br />
ikke burde bry seg i særlig grad.<br />
Jeg innser at den tid er forbi. Den nye, gjennomsiktige<br />
medie-verden er noe vi må lære oss å takle, enten vi liker det<br />
eller ikke. Det kan ta noe tid for oss å omstille oss til denne nye<br />
virkeligheten, og jeg ber om litt forståelse i mellomtiden. Jeg er<br />
åpen for konstruktive tilbakemeldinger som kan hjelpe oss til<br />
å gjøre dette på en bedre måte. Men det vil gjøre alt mye lettere<br />
for meg, dersom dere sender tilbakemeldingen til meg direkte,<br />
evt. til andre du har kontakt med og tillit til i styret for DKM<br />
Brunstad. Vær så snill å ikke legge saker og spørsmål ut på<br />
Internett, når de enkelt kan besvares eller løses ved direkte<br />
kontakt oss imellom. Jeg blir så sliten <strong>av</strong> å forsvare meg i<br />
forhold til meninger og holdninger jeg ikke har.<br />
Her på forlosning.com har jeg gjentatte ganger blitt bedt om<br />
å uttale meg om vår lære, f.eks. sett i forhold til Luthers lære.<br />
Det var min <strong>av</strong>døde onkel Aksel Smith som ved en anledning<br />
uttalte at vi hadde noe felles mht. rettferdiggjørelse ved tro osv.<br />
Det er også min oppfatning at vår lære sammenfaller med<br />
Luther på dette punktet, men jeg opplever at forlosning.com og<br />
andre trekker denne uttalelsen lenger enn hva den var ment fra<br />
min side. Iblant føler jeg at man forsøker å legge ut en felle for<br />
meg her. Det ønskes at jeg skal uttale meg svært entydig, bare<br />
for at man i ettertid skal kunne påvise at jeg tok feil, eller ikke<br />
kjente temaet særlig godt. I Menigheten har vi ingen tradisjon<br />
med sammenliknende studier <strong>av</strong> trosspørsmål og bekjennelse.<br />
Mange som deltar hos oss opplever at møtene gir dem lys og<br />
kraft til å leve et godt kristenliv. Det er dette vi driver med. Ikke<br />
sammenlikninger <strong>av</strong> lære og bekjennelsesspørsmål. Såkalte<br />
konfesjonsstudier. Det er ingen naturlig del <strong>av</strong> vår virksomhet.<br />
229
Når dette er sagt, streifer det meg at vi kanskje ikke burde<br />
kommentere andre kristne forsamlinger slik som vi gjør. Vi har<br />
jo ikke noe holdbart grunnlag for våre uttalelser, og da er det<br />
bedre å la det være.Våre egne vet at slike uttalelser bare er et<br />
uttrykk for at vi er glade for det vi har og det vi opplever<br />
sammen. Uttalelser som «Det er ingen utenom Menigheten som<br />
har lys og forståelse til å forkynne <strong>Gud</strong>s evangelium i dag» er<br />
egentlig bare en begeistret hilsen til vennene, og ikke en faktisk<br />
sammenlikning med andre forkynnere. Jeg ser at dette kan<br />
forstås annerledes og tror at vi skal slutte med slike uttalelser.<br />
Jeg skal ta opp dette i vår neste ledersamling på Torsteinslåtta.<br />
Jeg har også et behov for å gjøre det klart at de fleste <strong>av</strong> dere<br />
som forsvant i 1991-1992 har gjort en verdifull innsats i<br />
Menigheten som absolutt fortjener vår honnør. Noen har bidratt<br />
i åndelige spørsmål, andre har vært viktige for oppbyggelsen<br />
og samholdet i Menigheten med sang og vitnesbyrd. Mange har<br />
bidratt med hundrevis, for ikke å si tudenvis <strong>av</strong> dugnadstimer.<br />
Noen har gjort verdifullt arbeid blant barn og unge. Og noen<br />
har vært til glede og oppbyggelse rett og slett gjennom å være<br />
den man er.<br />
Felles for så godt som alle, er at dere har bidratt økonomisk<br />
til Menighetens løpende drift og til oppbyggingen <strong>av</strong> en<br />
betydelig felles formue. Jeg føler meg trygg på at jeg blir trodd<br />
og forstått når jeg sier at formuen ikke er noe poeng i seg selv.<br />
Poenget er at eiendommene gir oss en mulighet til å samles for<br />
å dyrke samfunnet, og hente inspirasjon til å være gode kristne<br />
i det daglige liv. Og dette fellesskapet følte vel mange at de ble<br />
utestengt fra for ca. ti år siden, uten at det ble foretatt en rimelig<br />
<strong>av</strong>regning og opprydning i de økonomiske sider ved splittelsen.<br />
Det var rett og slett umulig å få til. Dersom vi skulle løst ut den<br />
forholdsvis store gruppen som gikk ut <strong>av</strong> Menigheten, ville det<br />
påført oss en økonomisk belastning vi ikke ville vært i stand til<br />
å bære. Vi ville rett og slett blitt nødt til å selge Brunstad, noe vi<br />
mente ingen ville være tjent med.<br />
230
Jeg kan også forstå at mange føler skuffelse, sorg og s<strong>av</strong>n i<br />
forhold til Menigheten. De fleste <strong>av</strong> oss har ikke hatt venner<br />
utenfor denne kretsen, og når Menigheten blir borte, blir også<br />
vennekretsen borte. Fra en situasjon med stort sosialt nettverk,<br />
mange aktiviteter og et pulserende privatliv, til en situasjon<br />
preget <strong>av</strong> ensomhet, stillstand og frustrasjon kan være en<br />
traumatisk overgang. Mange har sikkert blitt sittende med et<br />
h<strong>av</strong> <strong>av</strong> spørsmål: Hva var det som gikk galt? Hva rammet oss?<br />
Hvordan kunne vi som hadde slik nærhet og fortrolighet,<br />
plutselig bli hverandres fiender? Når slike spørsmål kverner i<br />
hodet, har jeg ingen problemer med å forstå at det blir et stort<br />
behov for å drøfte disse spørsmålene. Om og om igjen. I private<br />
sammentreff, i brev og notater, og i senere år på nettstedet<br />
http//www.forlosning.com. Jeg bebreider ingen for det.<br />
Men denne debatten bringer ikke fremgang. Ikke for noen.<br />
Dersom vi skal komme videre må vi forlate stadiet med<br />
gjensidige anklager og aggressive utfall, og begynne å<br />
kommunisere på skikkelig vis. Jeg vet ikke om dette er mulig,<br />
men jeg føler en forpliktelse til å gjøre mitt for å få det til. Ellers<br />
gjør jeg ikke jobben min som styreleder for Brunstad. Jeg føler<br />
at jeg har et formelt ansvar i forhold til dette vervet og et<br />
moralsk ansvar i forhold til dere som ble borte. Jeg føler også at<br />
jeg har et ansvar for å forvalte alle sider ved den arven jeg har<br />
fra min far og min morfar. Det inkluderer ansvaret for at deres<br />
arbeid skal fortsette å spire og gro, også etter at min tid som<br />
styreleder er omme.<br />
Slik jeg ser det, var det ikke trosspørsmål som skapte<br />
splittelsen for 10 år siden, og heller ikke i dag er dette noe<br />
vesentlig poeng i debatten oss imellom. Det handlet om<br />
samværsformer, makt og <strong>av</strong>makt.<br />
Vekkelsen (eller splittelsen som noen kaller det) skapte sorg<br />
og fortvilelse i mange familier. Søsken sluttet å hilse på<br />
hverandre og barn sjikanerte sine egne gudfryktige foreldre<br />
med en språkbruk som ikke var særlig ærefull. Jeg var selv ung<br />
231
og ivrig den gangen, og lot meg rive med i den<br />
stemningsbølgen som oppsto. Jeg burde hatt tilstrekkelig<br />
klarsyn til å forstå at dette var en <strong>av</strong>sporing, men det hadde jeg<br />
ikke den gang. Min far fant trøst i uttrykket «vi går fra lys til<br />
lys» når noen minnet ham om tabber han hadde begått. Jeg har<br />
også søkt tilflukt i dette visdomsord, men det gir meg ingen ro.<br />
Jeg ønsker å invitere til en felles samling hvor vi utforsker<br />
mulighetene for en forbrødring. Med alt det som er sagt og gjort<br />
i årenes løp, innser jeg at vi ikke kan klare dette uten hjelp.<br />
Ingen, verken hos oss eller hos dere, kan lede et slikt møte på en<br />
god nok måte. For det første er vi så involverte og engasjerte, at<br />
det ikke med rimelighet kan forventes at vi skal klare å være<br />
nøytrale. For det andre har vi ikke nødvendig kompetanse til å<br />
styre en slik prosess. Manglende innsikt kan lett føre til at<br />
prosessen gjør vondt verre, i stedet for å bringe oss fremover.<br />
På samme måte som vi benytter profesjonell bistand i juridiske<br />
og medisinske spørsmål, vil vi trenge profesjonell hjelp til<br />
denne utviklingsprosessen. Vi trenger en eller flere medspillere<br />
med solid organisasjonsforståelse og menneskelig innsikt. Det<br />
er <strong>av</strong>gjørende at vedkommende forstår begge sider like godt og<br />
klarer å være en god prosess-veileder.<br />
Mitt konkrete forslag er at vi inviterer til en samling på<br />
Brunstad som er åpen for alle som vil. Hensikten med møtet er<br />
beskrevet i sang nr 31. i Herrens Veier: Ei for folkets skyld alene<br />
Jesus døde, men også for adspredte barn å samle, føre sammen til en<br />
hop. I løpet <strong>av</strong> en lang-helg skal vi utforske om det er mulig å<br />
lykkes med dette som Camilla <strong>Johan</strong>sen skriver om i sin sang,<br />
omtrent i 1915.<br />
Hovedmålet er forbrødring. Reservemålet (dersom vi ikke<br />
lykkes med hovedmålet) er å rette opp en del <strong>av</strong> det som har<br />
gått galt i tidens løp, slik at vi ikke lenger føler behov for å<br />
fortsette en ørkesløs debatt.<br />
Dersom vi lykkes i å nå hovedmålet vil det være et<br />
kvantesprang både for oss i Menigheten og for kristenheten for<br />
232
øvrig. Da har vi satt spor, langt ut over vår egen krets. Så langt<br />
jeg vet er det ingen forsamlinger som tidligere har lykkes med<br />
å lege sår, reparere skader og skape en ny felles plattform etter<br />
en splittelse. Dersom vi bare lykkes med reservemålet har vi<br />
fortsatt oppnådd noe stort. Da kan vi legge bort striden, gå<br />
videre hver på vår kant og slutte å gi hverandre negativ omtale<br />
i det offentlige rom.<br />
I løpet <strong>av</strong> samlingen vil vi ta opp en kollekt som skal<br />
benyttes til å korrigere gamle feil. Dersom vi lykkes med<br />
hovedmålet vil det være overkommelig å enes om hvordan<br />
kollekten kan benyttes til interne korreksjoner og videre<br />
utvikling. Hvis vi må gå for reservemålet, vil kollekten i sin<br />
helhet gå med til å rette opp noen <strong>av</strong> de skjevheter som oppsto<br />
etter splittelsen i 1992. Jeg synes at dere som måtte gå tomhendt<br />
fra vår felles eiendom bør få en viss kompensasjon. Det er viktig<br />
for min egen samvittighet.<br />
Vi vil trenge en advokat til å hjelpe oss med dette, og det vil<br />
derfor være hensiktsmessig å overføre kollekten til hans klientkonto<br />
og ikke til DKM Brunstads konto. Slik unngår vi også<br />
unødvendige spørsmål og tvil om de økonomiske disposisjoner<br />
i forbindelse med denne helge-samlingen. I årenes løp har det<br />
gått hårdnakkede rykter om at ledelsen i DKM Brunstad har et<br />
romslig forhold til vanlige økonomiske spilleregler, at vi driver<br />
kreativ bokføring og opererer i noen gråsoner. Det har kommet<br />
signaler om at selv de mest helhjertede iblant oss til tider har<br />
blitt noe forbauset. Dette stempelet vil vi gjerne bli kvitt. Vi<br />
mener at våre hensikter har vært bunn ærlige, men må nok<br />
erkjenne at vi har vært litt slurvete med utførelsen <strong>av</strong> enkelte<br />
saker. Som styreleder vil jeg innføre bedre arbeidsmetoder og<br />
rutiner på slike saker.<br />
Dersom vi lykkes med hovedmålet i den samlingen jeg<br />
foreslår, vil vi selvfølgelig ha mange krevende oppg<strong>av</strong>er foran<br />
oss. Alt som i årenes løp er sagt og gjort, kan ikke bli usagt og<br />
ugjort. Det vil alltid være der. Men vi kan begynne å si og gjøre<br />
233
nye ting og gjøre nye erfaringer med hverandre, som over tid<br />
kan bli viktigere enn historien.<br />
Dersom det viser seg at reservemålet er det eneste realistiske,<br />
vil vi bruke de siste timene på Brunstad denne helgen til å ta<br />
<strong>av</strong>skjed med hverandre på en ordentlig måte, slik at vi kan gå<br />
hver til vårt uten vonde følelser. Det vil være balsam for sjelens<br />
sår. Da kan vi <strong>av</strong>slutte og lukke dette kapittel <strong>av</strong> livet på en<br />
måte som kan hedre både <strong>Johan</strong> O. Smith, Jesus og Abraham.<br />
For å starte bakfra i denne åndelige ane-rekken, var<br />
Abraham forløperen både til jødedommen, kristendommen og<br />
islam. De som deltar i den daglige stenkastingen i Jerusalem, og<br />
som besvarer med artilleri og kamp-helikoptre, har Abraham<br />
som en felles åndelig stamfar. Den volden som har herjet Nord-<br />
Irland gjennom 40 år (for ikke å si hundrevis <strong>av</strong> år) forøves <strong>av</strong><br />
personer som bekjenner seg til Jesu liv og lære. Katolikker og<br />
protestanter er hverandres beste fiender. Og den ufred og<br />
smerte som har preget våre relasjoner gjennom ti år, er skapt og<br />
holdt ved like <strong>av</strong> personer som har J.O.S og hans krets som et<br />
felles åndelig referansepunkt. Dette maner til ettertanke.<br />
234<br />
Med vennlig hilsen<br />
Sigurd <strong>Johan</strong> Bratlie<br />
Styreleder DKM Brunstad<br />
Jeg presiserer at dette er mitt utkast til brev fra styrelederen. Det er<br />
ikke hans brev. Hans respons kommer på neste side:
Sigurd <strong>Johan</strong> Bratlies svar<br />
Til <strong>Johan</strong> <strong>Velten</strong>! 23. mars 2001<br />
For meg er det underlig å lese hva du skriver. Særlig med<br />
tanke på at du for 30 år siden forlot Menigheten. Søndag 18.<br />
mars hadde vi Brunstadfest i Lahti i Finland. Den ble <strong>av</strong>holdt<br />
i Sibeliushuset, og satellittsendt til hele Europa, Midt-Østen,<br />
Nord-Afrika, Sør-Afrika (RSA), Nord- og Sør-Amerika.<br />
Kollekten som kom inn blir satt på DKM Brunstads konto.<br />
Gunnar Gangsø har hovedansvaret i Finland. Martti<br />
Gerlander ledet festen. Du har vært borte i 30 år. Festen ble<br />
<strong>av</strong>holdt meget profesjonelt n så langt jeg kan forstå uten din<br />
konsulentbistand. Men siden jeg var i Finland, forhørte jeg meg<br />
litt med forskjellige venner om de kjente deg, og om hvorfor du<br />
i sin tid forlot Finland. Det var en besynderlig historie jeg fikk<br />
høre.<br />
Du skriver i forbindelse med Aksel J. Smith: «Så fantastisk<br />
var det vel ikke.» La meg minne om Jesu ord om at treet skal<br />
kjennes på sine frukter. I Finland den helgen fikk vi smake noen<br />
<strong>av</strong> de fruktene Aksel J. Smith har etterlatt seg. Så vidt jeg kunne<br />
se var ikke din «fruktkurv» representert. Hvordan du på den<br />
bakgrunn i det hele tatt tør å uttale deg slik du gjør om Aksel J.<br />
Smith er vanskelig for meg å forstå, men jeg registrerer det jo,<br />
dessverre.<br />
I samme brev, <strong>av</strong>snittet over skriver du: «Jeg opplevde ikke<br />
at de endeløse rekker <strong>av</strong> allegoriske fortolkninger <strong>av</strong><br />
skriftsteder ga meg noe.» Neivel, men det forteller vel mer om<br />
deg enn om bladet som nå går i sitt 90'ende år (u<strong>av</strong>brutt, tross<br />
manges dystre spådommer gjennom tidene) og oversettes til 12<br />
språk n så langt jeg kan se uten å ha hatt behov for dine<br />
konsulent-tjenester. I tillegg oversettes Menighetens skrifter til<br />
ca. 30 språk n fortsatt uten din hjelp.<br />
235
I en <strong>av</strong> mailene til meg, skriver du: «Som du trolig kan ane<br />
i det jeg skriver, er dette meget nær min profesjon.» Dersom<br />
dette er meget nær din profesjon, <strong>Johan</strong>, må jeg bare erkjenne<br />
at ordtaket om at verden vil bedras fortsatt er liv laga. Selv en<br />
så enkel ting som min alder, har du ikke sjekket opp n noe som<br />
du burde gjort om det var din profesjon selv å være slik du<br />
formaner meg til, nemlig «sterk i sak». Du skriver følgende:<br />
«Jeg gjetter at du var rundt 15 år da jeg takket for meg i 1972.»<br />
Skivebom, <strong>Johan</strong>! Hvor gammel jeg var i 1972, kan du jo selv<br />
finne ut, men min kone Ingrid og jeg hadde sølvbryllup i 1999,<br />
og jeg var IKKE 17 år da jeg giftet meg.<br />
Ellers skriver du: «Jeg dikter forholdsvis fritt, med basis i<br />
egen livserfaring og egen fantasi.» Det forstår jeg ut ifra det du<br />
skriver, <strong>Johan</strong>, og din livserfaring og din fantasi er det ikke<br />
behov for hos Menighetens ledelse n i alle fall ikke så lenge jeg<br />
sitter som styreformann - eller Kåre J. Smith har hovedansvaret<br />
for Menigheten n både på Brunstad og internasjonalt. Det kan<br />
jeg forsikre deg om, og du bekrefter det for så vidt selv ved å<br />
hevde følgenden som faktisk er rett: «Jeg tror Sigurd <strong>Johan</strong> har<br />
et ønske om å være en god styreleder, og at han tar oppg<strong>av</strong>en<br />
alvorlig.» Jeg er kommet, som Jesus sier, inn i andres arbeide n<br />
og bygger videre på n etterfølger n DERES tro slik vi blir<br />
formant til i Hebr. 13, 7. Heri inngår ikke minst Aksel J. Smiths<br />
arbeide for Menigheten og Brunstad Stevnested. Det er faktisk<br />
UMULIG for meg å se hvor du, <strong>Johan</strong>, kommer inn her n etter<br />
30 år borte fra Menigheten og vår virksomhet. Skulle jeg lyttet<br />
til dine råd, hadde jeg IKKE tatt min oppg<strong>av</strong>e alvorlig og IKKE<br />
vært en god styreleder. Som styreleder tynger heller ikke<br />
tanken på dem som forlot oss, meg noe som helst. Til det har<br />
jeg i mine tanker altfor mange interessante utfordringer som gir<br />
liv og vekst for alle som IKKE forlot oss.<br />
Ellers vil jeg sitere et hjertesukk som NN (n<strong>av</strong>net er fjernet<br />
<strong>av</strong> forfatteren) fornylig kom med i et brev til Alf Gjøsund med<br />
kopi til meg: «Men de har ikke spurt oss om råd og påskjønner<br />
236
nok ikke dem de får?» Han kjenner oss tydeligvis MYE BEDRE<br />
enn du gjør, <strong>Johan</strong>, men så var han jo blant oss i 20 <strong>av</strong> de første<br />
30 årene du var borte. Jeg valgte å svare ham slik: «Nei,<br />
SELVFØLGELIG IKKE, dere tror jo på løgn og rykter, vi tror på<br />
at det er SANNHETEN SOM SKAL FRIGJØRE (forløse). Vi<br />
bygger videre, hva har dere gjort siden dere forlot oss ...???<br />
Skulle vi spørre dere om råd ???? SELVFØLGELIG IKKE !!! Det<br />
er bare såvidt vi tar oss tid til, en og annen sjelden gang, å svare<br />
dere !!!»<br />
Denne gangen har jeg tatt meg tid til å svare deg, <strong>Johan</strong>. Men<br />
med de oppg<strong>av</strong>er jeg har både i hjem og menighet n både<br />
nasjonalt og internasjonalt, ser jeg livet mitt for verdifullt til å<br />
bruke ytterligere tid på en dialog med deg, som selv bekrefter<br />
at det du skriver er ut fra «forholdsvis fri diktning og egen<br />
fantasi». Til det er jeg for realistisk, og tar derfor mine oppg<strong>av</strong>er<br />
alvorlig nok til å disponere min tid bedre. Derfor er det helt<br />
uaktuelt for meg i tiden som kommer å svare deg på alt ditt<br />
fantasifulle skriveri n uansett hvem du stiler det til, eller hvem<br />
som måtte finne glede <strong>av</strong> å publisere det.<br />
Menigheten står foran store utfordringer i tiden som<br />
kommer. Likeså gjør Brunstad stevnested. Likeså gjør<br />
lokalmenighetene rundt omkring i de mer enn 60 land vi er<br />
representert.<br />
Jeg håper at du er såpass profesjonell at du respekterer mitt<br />
valg om ikke å svare deg mere på din diktning og din frie<br />
fantasi. Særlig med bakgrunn i at du ikke har vært på banen på<br />
30 år n 30 AKTIVE år for Menigheten n både åndelig og<br />
økonomisk! Og <strong>av</strong> disse 30 årene har Menigheten de 10 siste<br />
årene n ETTER at noen forholdsvis få selv valgte å forlate oss<br />
n hatt aller størst vekst på ALLE områder, både i Norge og<br />
internasjonalt! Dette kun til ettertanke....!<br />
Ikke minst har de siste 10 årene vist hva de få som forlot oss<br />
har greid, eller mer beskrivende uttrykt: ikke greid, å skape og<br />
hva alle vi som ble igjen har skapt n tross spådommer om både<br />
237
det ene og det andre hengende over oss n alt sammen tomme<br />
ord og ordgyteri som med tiden har vist seg å falle maktesløst<br />
til jorden.<br />
Men heldigvis er det også seriøse kapasiteter både i Norge<br />
og internasjonalt som ser hva Menigheten står for og hvilke<br />
resultater vi ved <strong>Gud</strong>s nåde er kommet til både åndelig og<br />
økonomisk. At jeg i tiden som kommer velger å <strong>av</strong>sette tid til<br />
slike seriøse henvendelser i stedet for til deg, tar jeg som en<br />
selvfølge at du som «profesjonell rådgiver» har forståelse for.<br />
Du uttrykker ønske om å bli bedre kjent med meg og om å<br />
treffe meg. Det er jo for så vidt hyggelig, men jeg har såpass<br />
mange invitasjoner både i Norge og internasjonalt at jeg ikke<br />
har tid til å rekke over alle. Du kommer derfor svært langt bak<br />
i køen, <strong>Johan</strong>. Nå har jeg din e-mail adresse, og dersom jeg<br />
skulle få ledig tid å bruke på deg eller dine historier/diktninger<br />
og/eller synspunkter/fantasier en eller annen gang i fremtiden,<br />
så skal jeg gi beskjed. Inntil videre er nok våre livsveier adskilte.<br />
Derfor ber jeg deg også om ikke å skrive forslag til innlegg eller<br />
annet fantasifullt skriveri i mitt n<strong>av</strong>n. Særlig uprofesjonelt er<br />
det å gjøre slikt når du ikke engang på forhånd har tatt kontakt<br />
med meg om saken.<br />
For tross alt skriveri og alle meninger er det resultatene,<br />
fruktene, som teller n enten det gjelder meg eller deg n enten<br />
det gjelder de som har valgt å forlate Menigheten opp igjennom<br />
tidene, eller det gjelder den menighet de selv valgte å forlate! 1.<br />
Joh. 2, 19. Det var nok ikke uten grunn Jesus nevnte (det står i<br />
den boken som du skriver at du liker å lese) at det er på frukten<br />
treet skal kjennes. Matt. 12, 33.<br />
Avslutningsvis vil jeg ønske deg lykke til videre i livet - med<br />
det du kan best (dikte og fantasere?) n så arbeider jeg som<br />
troende og ved <strong>Gud</strong>s nåde videre, sammen med dem som ikke<br />
har forlatt Menigheten, med det jeg kan best n med de<br />
oppg<strong>av</strong>er jeg til enhver tid har INNENFOR Menigheten,<br />
238
oppg<strong>av</strong>er som tydeligvis har gitt så gode resultater at selv du,<br />
<strong>Johan</strong>, er begynt å interessere deg igjen.<br />
Hilsen<br />
Sigurd <strong>Johan</strong> Bratlie<br />
E-post til Sigurd <strong>Johan</strong> Bratlie, 24. mars 2001:<br />
Kjære Sigurd <strong>Johan</strong><br />
Takk for respons på mine innspill. Det kan se ut som om det<br />
går litt trått med dialogen oss imellom, men jeg vil gjerne se om<br />
vi kan få til noe. Slik jeg ser det, er det bare vinnere og ingen<br />
tapere i en dialog. Det er når dialogen går over til to-veis<br />
monolog med stenkasting at det oppstår tapere, men heller ikke<br />
da er det lett å få øye på noen vinnere. Det synes jeg er viktig.<br />
Jeg går ut fra at spørsmålet om hvor gammel du var i 1972<br />
ikke er et sentralt poeng verken for deg eller meg. Selv var jeg<br />
25 år den gangen, og jeg små-pratet litt med Solveig om hvor<br />
gammel du kunne ha vært på den tiden, og forstår at vi har<br />
bommet grovt på vårt anslag. Det beklager jeg.<br />
Stilmessig faller ditt svar til meg inn i det etablerte kommunikasjonsmønster<br />
som jeg ikke kan se at noen er tjent med. Jeg<br />
vil gjerne klargjøre hva jeg forsøker å få frem. Det er mange<br />
vonde minner som fører til mye negativ oppmerksomhet om<br />
Menigheten, og den er til skade både for personer og for saken.<br />
Med forholdsvis enkle midler kunne dette vonde kapittel<br />
<strong>av</strong>sluttes. Slik du/dere velger å kommunisere er dere selv<br />
aktive bidragsytere til å opprettholde negativ oppmerksomhet<br />
i det offentllige rom. Det er vel ikke tilsiktet.<br />
Eksempel på dårlige kommunikasjon kan være dine dulgte<br />
antydninger om en «besynderlig historie» du fikk høre når du<br />
forhørte deg om hvilke minner folk hadde <strong>av</strong> meg i Finland.<br />
239
Meg vitende, er det ingen der i dag som jeg hadde kontakt med<br />
i 1967, så jeg har litt vondt for å forstå hva «noen» forsøker å<br />
antyde. Uansett har jeg ingen problemer med det, men det er<br />
eksempel på dårlig kommunikasjon. Dine kommentarer om<br />
min profesjonalitet faller inn i samme mønster. I farten ser jeg<br />
to mulige fortolkninger <strong>av</strong> dine hentydninger; 1) Jeg personlig<br />
er en ren bløff, og at jeg i det hele tatt er i stand til å livnære<br />
meg som selvstendig næringsdrivende i bransjen er kun en<br />
bekreftelse på hvor lettlurt verden er. 2) Du har kontakt med<br />
tung fagekspertise innen mitt område som har foretatt en<br />
grundig vurdering <strong>av</strong> det jeg gjør og det jeg står for, og kommet<br />
frem til at dette er tragisk dårlig.<br />
Jeg har vondt for å tro at noen <strong>av</strong> disse fortolkningsmuligheter<br />
er hva du egentlig ønsker å formidle. Jeg tror at<br />
dette dreier seg om helt andre ting, og at det bare kommer litt<br />
skjevt ut.<br />
Dine sterke kommentarer om at andre tror på løgn og rykter,<br />
mens du selv tror på sannheten, blir vanskelig å forstå. Jeg kan<br />
ikke se at din samtale med Lowell Streiker, sitert på side 121 i<br />
hans bok, er sannferdig. Det er faktisk direkte feilaktig. I dette<br />
lys kan det bli noe underlig å hevde at man selv er en stor<br />
elsker <strong>av</strong> sannhet, mens «alle» andre elsker løgnen. Jeg tror at<br />
dette ikke handler om løgn eller sannhet, men om forskjellig<br />
ståsted. Her blir du så pompøs i dine talemåter Sigurd <strong>Johan</strong>, at<br />
det grenser til det dåreaktige. Jeg har behov for å være litt<br />
kontant her: slutt med dette tøvet.<br />
Jeg forstår at du blir opprørt over det du oppfatter som<br />
kommentarer om din onkel Aksel Smith. Dette er en<br />
misforståelse. Jeg sier at jeg kun har positive minner om ham.<br />
Mine kommentarer er rettet mot dem som gjerne vil hedre hans<br />
minne og som henfaller til euforiske lovprisninger som jeg ikke<br />
synes er <strong>av</strong>døde til særlig stor ære. Jeg opplever at det blir<br />
proporsjonsløst og dermed innholdsløst. Dette er mine<br />
subjektive oppfatninger, og jeg innser at andre kan oppleve det<br />
240
annerledes. Jeg har ingen negative bemerkninger å komme med<br />
til Aksel Smith som person. Det er nekrolog-forfatterne jeg<br />
kommenterer, ikke <strong>av</strong>døde. Dersom du syntes at mine<br />
skriverier i forlosning.com var krenkende eller provoserende,<br />
beklager jeg det. Poenget jeg forsøker å få frem, er at det kan<br />
oppnås bedre resultater med en annen stil i kommunikasjonen<br />
mellom partene som uttaler seg på dette nettstedet. Jeg er<br />
ganske overbevist om at ingen har oppfattet dette som ditt brev.<br />
Folk har forstått at det var et debatt-innlegg i en ny form, og det<br />
har kommet mange positive kommentater. Fra alle hold. De<br />
mange mail jeg har mottatt både fra DKM Brunstads<br />
medlemmer og Eks SVere forteller meg at de forsto poenget, og<br />
var meget interessert i fortsettelsen. Det forteller også at<br />
forlosning.com tjener en viktig funksjon som debattforum for<br />
de som er innenfor og dem som har gått ut. Mellom 500 og 1000<br />
besøkende pr. uke forteller meg at det også er mange <strong>av</strong> «dine»<br />
som frekventer denne portalen. Mailene jeg har fått bekrefter<br />
også det. Det ligger en del muligheter i et slikt møtested. Det<br />
bør utnyttes konstruktivt for alt det er verd.<br />
Det jeg ønsker å drøfte er følgende:<br />
• Den sterke konsentrasjonen <strong>av</strong> negative følelser mellom<br />
Eks SVer og DKM Brunstads ledelse er destruktiv for alle<br />
parter. Det må være lønn verd å <strong>av</strong>slutte denne debatten<br />
for godt. På en verdig og god måte.<br />
• Splittelsen i 1992 (var årstallet riktig?) har skapt mye<br />
smerte, sorg og s<strong>av</strong>n. Det er direkte kynisk å ikke være<br />
villig til å se på dette faktum. Kynisme kan vanskelig ses<br />
som en <strong>av</strong> Kristi dyder (for å låne et uttrykk fra den<br />
aktuelle debatten).<br />
• Jeg, og mange med meg, vil gjerne bidra til forsoning og<br />
<strong>av</strong>slutning <strong>av</strong> et vondt kapittel i manges liv. Min lek med<br />
241
tanken om et forbrødringsmøte kan være fullstendig<br />
irrelevant og uinteressant. Men jeg tror at dersom man<br />
tenker i litt nye baner, kan mye vinnes. Og igjen: det vil<br />
bare være vinnere i en slik forsoning.<br />
De mange debattinnlegg og, ikke minst de mail jeg har<br />
mottatt både fra «venner» og «fiender» forteller meg at det er<br />
stor forventning knyttet til teamet jeg lanserte. Jeg har skrevet<br />
følgende på nettsidene: Jeg sendte artikkelen på mail til Sigurd<br />
<strong>Johan</strong> søndag 04.03.01, med forslag om at han bearbeidet den slik at<br />
den ble dekkende for hans tanker og meninger, for samtidig<br />
publisering i Skjulte Skatter og på forlosning.com. Jeg har ikke fått<br />
noen respons ennå, men jeg regner med at han vil svare på min<br />
henvendelse når han får tid til det.<br />
Jeg vet at det er store forventninger til en fortsettelse på denne<br />
debatten og jeg har lyst til å samarbeide med deg om en<br />
tilnærming som bringer alle parter fremover, og som du føler<br />
deg komfortabel med. Kan vi forsøke å treffes en <strong>av</strong> de første<br />
dager over påske, enten i St<strong>av</strong>anger eller her i Oslo, for å se om<br />
vi kan gjøre noe bra i sammen?<br />
Beste hilsen<br />
<strong>Johan</strong><br />
Jeg fikk ikke noe svar på denne e-posten.<br />
242
E-post til Sigurd <strong>Johan</strong> Bratlie, 25. april 2001:<br />
Kjære Sigurd <strong>Johan</strong><br />
Jeg kommer tilbake til dette med et mulig treff mellom oss<br />
to. Jeg tror vi kan ha noe å snakke om, som kan bli til gjensidig<br />
glede og nytte.<br />
På individnivå er Menigheten preget <strong>av</strong> ydmykhet, ærlighet,<br />
selvransakelse, godhet og ryddighet. Dette er nok noe <strong>av</strong> det jeg<br />
kan kjenne en lengsel til. På kollektivt nivå derimot, ser det ikke<br />
ut til å være noen slike normer. Der blir det mer preget <strong>av</strong><br />
selvhøytidelighet, svulstige ytringer, intoleranse, nedlatende<br />
holdninger overfor andre, <strong>av</strong>ledende manøver, aggresjon, og<br />
ikke så lite sjikane <strong>av</strong> dem som måtte se ting på en annen måte<br />
enn vi. Her er det en dissonans til stede, som er en alvorlig<br />
skjønnhetsplett på den forsamlingen jeg er glad i. Jeg opplever<br />
det som paradoksalt at de individuelle og de kollektive normer<br />
nærmest utgjør komplette polariteter.<br />
Jeg synes også din kommentar til Lowell Streiker, som siteres<br />
i hans bok, er lite hensiktsmessig. Selv om det ikke er det<br />
bokst<strong>av</strong>elige budskapet, må man forstå det slik at toppledelsen<br />
i DKM Brunstad aldri har kastet ut noen ledere. Dette er<br />
notorisk feil. Når du responderer på det med at jeg nærmest er<br />
utilregnelig fordi jeg misset på mitt anslag på din alder i 1972,<br />
blir det et underlig skjær over det hele. Jeg antar at et ærlig svar<br />
hadde gått omtrent slik: «Ja jeg var ikke heldig med ordvalget<br />
i den kommentaren. Jeg synes saken er vanskelig og jeg liker<br />
den dårlig. Dessuten ville det vel slått negativt uansett hva jeg<br />
hadde svart. Ikke helt bra det der, men jeg har ikke lyst til å gå<br />
mer inn på det.»<br />
Jeg er ikke ute etter å selge inn et konsulentoppdrag hos<br />
dere. Det jeg er ute etter, er å bli litt bedre kjent med deg og,<br />
etter hvert, kanskje også andre. Og jeg tror jeg kan ha et innspill<br />
243
eller to å komme med for at dere kan oppnå mindre negativ<br />
omtale i det offentlige rom.<br />
Hvordan ser din kalender ut i mai? Kunne vi finne en time<br />
eller to? Kanskje vi kunne spise lunsj sammen en gang du er i<br />
Oslo? (Hvis du er det fra tid til annen.)<br />
Beste hilsen<br />
<strong>Johan</strong><br />
Heller ikke denne e-posten fikk jeg noe svar på, på hvilket tyder<br />
på at han anser korrespondansen som <strong>av</strong>sluttet for denne gang.<br />
244
DEL 4: SPORENE
Post Smiths Venner<br />
Livet leves forlengs,<br />
men kan bare forstås baklengs<br />
Søren Kierkegaard
Det er en smertefull prosess å forlate Smiths Venner, enten<br />
det skjer frivillig eller ufrivillig. Livsgrunnlaget<br />
forsvinner når det man trodde på viser seg å ikke holde<br />
mål. Den mest betydningsfulle person i kirkens historie,<br />
Augustin (354-430) sier det slik:<br />
Alle som elsker noe, ønsker at det de er så glade i, må være<br />
sannheten. Fordi de ikke vil bedras, vil de ikke la seg overbevise<br />
om at de i virkeligheten er bedratt. Derfor hater de sannheten på<br />
grunn <strong>av</strong> noe annet som de elsker som sannhet.<br />
(Bekjennelser X,23)<br />
Sitatet er hentet fra idéhistorikeren Trond Berg Eriksens bok<br />
om Augustin, med undertittelen Det urolige hjerte. Boken<br />
anbefales for alle som ønsker å forstå kristendommens tidlige<br />
historie, og hvordan den kom til å bli den enerådende<br />
livsfilosofi i den vestlige verden. Dessuten er undertittelen på<br />
boken, Det urolige hjerte en treffende beskrivelse for hva som<br />
skjer med de fleste som forlater en forsamling som har vært en<br />
viktig del <strong>av</strong> deres identitet. Når jeg forlater det som har vært<br />
identitetsgivende, hvem er jeg da?<br />
Når man forlater Smiths venner, frivillig eller ufrivillig, ser<br />
det ut til å være fire alternative forløp; Den ensomme vandrer,<br />
Den tilbakeskuende puritaner, Den søkende kristne, og Den<br />
mistilpassede.<br />
248
Den ensomme vandrer<br />
Jeg vil starte med den første gruppen, som jeg selv tilhører. I sin<br />
siste bok Minner, Drømmer, Tanker skrev den anerkjente<br />
sveitsiske psykolog og psykiater, Carl Gust<strong>av</strong> Jung (1875-1961)<br />
om den vanskelige løsrivelsen fra et miljø som er identitetsgivende.<br />
Medlemskap i Smiths Venner er så sterkt identitetsgivende<br />
at det fortrenger de fleste alternative identiteter.<br />
Om slike miljøer sier Carl Jung:<br />
De er krykker for lamme, skjold for engstelige, hvileputer for<br />
dovne, barnekammer for uansvarlige. Men de er like meget<br />
herberger for fattige og svake, beskyttende h<strong>av</strong>n for skipbrudne,<br />
et familieskjød for foreldreløse, en hyrde og et sikkert hegn for<br />
bortkomne sauer og en mor som betyr næring og vekst.<br />
Men til tross for dette kan det hende at noen <strong>av</strong> tilstrekkelige<br />
grunner føler seg foranlediget til å begi seg ut på veien over<br />
viddene på egne ben. Fordi han ikke finner den vei han trenger<br />
i alle de tilbudte hylstrer, former, innhegninger, levemåter,<br />
atmosfærer. Han kommer til å gå alene og bli sitt eget selskap.<br />
Han kommer til å være sin egen mangfoldighet, som består <strong>av</strong><br />
mange slags meninger og tendenser. Men disse går ikke<br />
nødvendigvis i samme retning. Han vil tvert imot være i tvil<br />
om seg selv og finne det svært vanskelig å få brakt sin egen<br />
mangfoldighet sammen til felles aksjon.<br />
Så langt Carl Jung. I 30 år har jeg vært en slik ensom vandrer<br />
på de store vidder. Og jeg har vært så heldig å ha kontakt med<br />
en følgesvenn som har vært ute på sin egen vandring. En som<br />
har forstått mine behov for å stoppe opp og utforske det jeg<br />
kom over på vandringen. Iblant de underligste ting. Iblant<br />
farlige ting. Følgesvennen har tålmodig ventet til utprøvingen<br />
var ferdig, i tillit til at jeg skulle videre. I stilltiende forståelse <strong>av</strong><br />
at dette ikke var noe blivende sted og ingen varig sak, men<br />
249
kanskje en nødvendig mellomstasjon på veien frem til å finne<br />
ut, hvem er jeg?<br />
Det har ikke vært en felles vandring, men vi har alltid hatt<br />
øyekontakt, og vi har jevnlig delt erfaringer med hverandre.<br />
Gleder, sorger, skrekkopplevelser, tøv, gåter, eventyr.<br />
Uttesting <strong>av</strong> VERDEN var en viktig aktivitet i en tidlig fase. Hva<br />
ville det si «å være i verden», og hva hadde jeg eventuelt gått<br />
glipp <strong>av</strong>, jeg som hadde min oppvekst og ungdomstid i Smiths<br />
Venner?<br />
n De historiene som var blitt oss fortalt, stemte de med<br />
virkeligheten?<br />
Hva med de gleder og fornøyelser som jeg tidligere hadde<br />
nektet meg selv n hvordan artet de seg? Burde jeg ikke nå ta for<br />
meg <strong>av</strong> disse (antatt store) attraksjonene og opplevelsene? I<br />
hjemmet må man anskaffe TV og radio, slik at man får inn alle<br />
de spennende (og antatt syndige) programmene til NRK og<br />
andre. (At det meste var drepende kjedelig, slik at man stort<br />
sett ble sittende igjen med Dagsrevyen og et og annet debattprogram,<br />
var ikke forventet.) Dernest måtte man teste ut de<br />
øvrige tabuer, så som kino, teater, konsert, selskapsdans, flirt,<br />
pocketbøker, moteklær, alkohol, nikotin etc.<br />
Skal man kunne ta igjen det forsømte, må man stå på. Sent<br />
og tidlig. Her ble jeg overrasket over hvor langt det var mellom<br />
de gode opplevelsene. Menighetens omtale <strong>av</strong> disse «syndige»<br />
aktivitetene var oppskrytt til det absurde. Oppfatningen de har<br />
<strong>av</strong> VERDEN og VERDSLIGE AKTIVITETER er helt forfeilet, og deres<br />
feilaktige beskrivelser kan i seg selv bli et problem. Det skal vi<br />
snart komme tilbake til.<br />
På min vandring oppsøkte jeg tidlig et politisk miljø, som jeg<br />
syntes hadde en ideologi som jeg hadde sans for, med vekt på<br />
enkeltmenneskets ansvar for egen situasjon, så vel som for<br />
fellesskapet, og den tilhørende handlefrihet til å skape sin egen<br />
250
fremtid. (Med min protestantiske etikk var kapitalismens ånd<br />
nærliggende.)<br />
Jeg startet i lokalpolitikken, og etter kort tid var jeg oppført<br />
som fyllmasse på partiets kommunalvalgliste. I valgkampens<br />
<strong>av</strong>sluttende fase var gallupen overveldende og stemningen stor.<br />
Dette ble feiret med festmøte i Oslo Konserthus, hvor partiets<br />
største folketaler var kveldens hovedattraksjon. Jeg fikk<br />
frostrier da stemningen sto i taket. Dette var vinnerlaget, og<br />
likheten med fenomenet Aslaksen i Idrettens hus noen år<br />
tidligere var påfallende. Men dette var en elevert forsamling må<br />
vite, så her var det verken trampeklapp eller tungetale. Det fikk<br />
holde med stående ovasjoner.<br />
I den uroen som fulgte applausen, snek jeg meg ut. Den<br />
folketomme Ruseløkkveien med et skarpt høstdrag i luften var<br />
befriende. Her kunne jeg puste. Her kunne jeg leve.<br />
Tanken var ikke klar for meg på det tidspunktet, men det var<br />
den første <strong>av</strong> en serie hendelser, som etter hvert skulle gjøre<br />
meg oppmerksom på at jeg ikke orker gruppetilhørighet.<br />
Kommunevalget gikk bra. Partiet gjorde det godt i valget og<br />
overtok ordførerembetet i Oslo. Selv ble jeg kumulert <strong>av</strong> tifemten<br />
personer og var på trygg <strong>av</strong>stand, selv fra en varamannplass<br />
i Kommunestyresalen. Det politiske engasjementet<br />
kunne termineres stille og ubemerket.<br />
Seks år senere ble jeg igjen kontaktet <strong>av</strong> partiet. De ønsket å<br />
trekke meg inn i nominasjonsprosessen til Stortingsvalget. De<br />
mente det var for mye resirkulering <strong>av</strong> gamle helter. Dette rørte<br />
ved min forfengelighet og etter litt fomling sa jeg «ja, tja,<br />
kanskje det, hvem vet? Jeg tror jeg kan stille på det.» I dagene<br />
som fulgte ble jeg stadig mer nedstemt ved tanken på å delta i<br />
en slik popularitetskonkurranse i partiet. Utsiktene til en plass<br />
på Tinget var meget små, men allikevel store nok til at jeg følte<br />
ubehag ved tanken.<br />
En ukes tid før nominasjonsmøtet var jeg blitt klar over hva<br />
jeg følte og mente, og ringte sjefssekretæren i partiet og sa ifra<br />
251
at jeg trakk meg fra nominasjonen. Humøret steg omgående til<br />
normalt nivå. Politikk er ikke «meg». I alle fall ikke<br />
partipolitikk.<br />
Med god hjelp fikk jeg meldt meg ut <strong>av</strong> partiet noen år<br />
senere. Endelig partiløs. Endelig fri igjen!<br />
Etter noen år gikk vandringen videre til Lions Club. Det var<br />
et <strong>av</strong>slappet broderskap med et respektabelt sosialt engasjement<br />
og en aktiv holdning til samfunnsproblemer, spesielt<br />
rusproblemer. Her møtte jeg mange hyggelige folk, og det var<br />
gode mål vi jobbet for. Meningsfylte aktiviteter, fine sosiale<br />
arrangementer, og mange interessante medlemsmøter.<br />
n Men det var et fellesskap. Det ble forventet at vi skulle<br />
bære Lions-merket på jakkeslaget, hvilket bød meg imot, for å<br />
si det mildt.<br />
Hvorfor skulle jeg la meg merke?<br />
Her ble jeg klar over at jeg rett og slett ikke orker merker<br />
eller merkelapper. I den forbindelse ble jeg også klar over<br />
hvorfor jeg ikke ønsket å ha tittel på mine visittkort. Jeg syntes<br />
at n<strong>av</strong>net mitt var informasjon nok. Jeg er en ensom ulv. Aldri<br />
mer kollektivisme.<br />
Neste stoppested på min ensomme vandring ble psykologien.<br />
Her fant jeg både språk og dybder som kunne være til god hjelp<br />
i arbeidet med det vanskelige og viktige spørsmålet: Hvem er<br />
jeg?<br />
Her ble jeg klar over at identitet er et livslangt prosjekt. Det<br />
er ikke noe som er endelig fastlagt. Vi bærer i oss et helt knippe<br />
<strong>av</strong> ulike personligheter som vi kan aktivisere og ta frem når<br />
situasjonen krever det.<br />
For meg ble psykologien først og fremst et begrepsapparat<br />
for å bli mer klar over egne personlighetstrekk og hvordan<br />
disse kunne se ut for omgivelsene. Først da ble jeg oppmerksom<br />
på at jeg er en selvhevdende person, og kan være svært<br />
direkte i min væremåte. Kanskje skremmende direkte og<br />
252
åpenhjertig i en del situasjoner. Dette var ny informasjon for<br />
meg, og det ga inspirasjon til videre fordypning. Selvinnsikt ble<br />
etter hvert den viktigste basis for vekst og utvikling, dernest<br />
«på seg selv kjenner man andre» som det heter i et gammelt<br />
ordspråk. Dermed ble selvinnsikt også veien til å forstå de<br />
spørsmål som naturlig følger det første, Hvem er jeg? Nemlig<br />
spørsmålene Hvem er du? og Hvem er jeg for deg? Her fant jeg et<br />
språk for å forstå relasjoner og for å utvikle relasjoner. Og det<br />
var ingen -isme, men en akademisk tilnærming til vanskelige og<br />
viktige spørsmål.<br />
I tidens løp har jeg fått se at det også innen psykologien<br />
finnes ulike retninger som man kan «tro på» i en slik grad at det<br />
får et religiøst preg. Men jeg opplever så klare ryggmargsreflekser<br />
på slike tendenser at jeg aldri kan bli medlem <strong>av</strong> en<br />
slik sekt. Når man som ensom vandrer har opplevd frihetens<br />
kvaliteter, er man ikke lett å fange.<br />
Den andre sterke læringen jeg har fått fra psykologien, er å<br />
forstå de sporene som livet har satt. De personer og hendelser<br />
som har satt spor, utgjør min referanseramme og min måte å<br />
forstå, eller lese, mine omgivelser på i dag. Gjennom disse<br />
brillene ser jeg mine omgivelser og forstår det som skjer.<br />
Det som har satt spor, blir en viktig del <strong>av</strong> identiteten, og det<br />
utgjør en referanseramme for hvordan vi forstår «her og nå».<br />
Intet setter dypere spor enn å oppdage at det man baserte hele<br />
sitt liv på, ikke var det som det ga seg ut for å være.<br />
Menigheten har satt spor hos meg som er så dype, at jeg ikke<br />
blir kvitt dem, og om jeg «ble kvitt dem» ville jeg ha tapt noe<br />
vesentlig. Nemlig bevisstheten om hva det gjorde med meg.<br />
Dette er min unike livsvisdom, og den vil jeg beholde,<br />
bearbeide og finne nye dybder i. Dernest tror jeg at det kan<br />
være til en viss hjelp for andre å høre litt om de sporene jeg har<br />
i hjertet og i sjelen.<br />
En veksling mellom slike introspektive n innadskuende n<br />
aktiviteter og lesning <strong>av</strong> idéhistorie er blitt viktige aktiviteter<br />
253
som jeg fyller livet og sinnet med. Jeg opplever idéhistorikeren<br />
Trond Berg Eriksens bok om Augustin Det urolige hjerte som en<br />
verdifull vandring på 300-tallet, som gir innsikt og forståelse<br />
både for kristendommen og for det samfunnet vi lever i nå i<br />
dag.<br />
Sammen med Max Webers banebrytende religionssosiologiske<br />
verk Den protestantiske etikk og kapitalismens ånd<br />
opplever jeg at jeg kan forstå Menighetens idéhistorie i et nytt<br />
lys, og det har gjort det mulig for meg å fordype meg i deres<br />
skrifter, som jeg i årtier har følt sterk <strong>av</strong>ersjon overfor.<br />
Dette var litt om meg som Den ensomme vandrer. Andre har<br />
fulgt helt andre stier på sin ensomme vandring over de store<br />
vidder. Det som ser ut til å være fellestrekk er bl.a. at man ikke<br />
trives med gruppetilhørighet. Dersom man skal være med i en<br />
gruppe, skal man lede gruppen, eller sitte nær døra, slik at man<br />
kan forlate lokalet hvis det blir litt lummert. Et annet fellestrekk<br />
er reservasjon overfor nesten alle religiøse miljøer, evt. unntatt<br />
Frelsesarmeen. De nyter bred tillit og respekt, selv blant Eks<br />
Smithevenner.<br />
Den tilbakeskuende puritaner<br />
Her forlater jeg Exit-Smith sporet Den ensomme vandrer. Det<br />
neste forløpet er Den tilbakeskuende puritaner.<br />
Dette er først og fremst de som ufrivillig måtte forlate Smiths<br />
Venner i forbindelse med den såkalte Vekkelsen i 1992.<br />
Menigheten, slik den var, var deres rette åndelige hjem. Her<br />
fikk de den åndelige føde de søkte, og her følte de seg hjemme.<br />
Da de nektet å underkaste seg de nye makth<strong>av</strong>erne, ble de<br />
brutalt kastet ut <strong>av</strong> forsamlingen og satt fortumlet tilbake, uten<br />
å forstå hva som hadde truffet dem.<br />
For de fleste var dette en sjokkopplevelse. Dersom man<br />
hadde undersøkt dem, tror jeg man ville ha funnet en svak,<br />
254
men heftig puls, gråblek hudfarge og kald, klam hud. Andre<br />
opplevde sterke mentale reaksjoner, med fortvilelse og<br />
depresjon. Endeløs gråt, og for noens vedkommende, behov for<br />
psykiatrisk hjelp. Hele livsfundamentet forvitret i løpet <strong>av</strong> noen<br />
måneder.<br />
Deres eneste ønske var å være i Menigheten, slik som den<br />
var, og når det langsomt gikk opp for dem at det ikke var noen<br />
vei tilbake, var det å lage en ny «Menigheten» den eneste<br />
mulighet. Lengselen tilbake til den trygge, kjente forkynnelsen<br />
er samlingspunktet. Og behovet for samvær med gamle, gode<br />
venner er også en drivkraft til å bygge en forlengelse <strong>av</strong> det<br />
samfunnet de ble fordrevet fra.<br />
Lokalt er dette mange små grupperinger, med to til 10-15<br />
deltakere, som stort sett samles til husmøter hos hverandre. Her<br />
finner de, hver i sitt miljø, litt <strong>av</strong> den oppbyggelsen og gleden<br />
de tidligere hadde i Smiths Venner. Og mange trøster seg med<br />
sangstrofen Der hvor to og tre forsamles i det kjære Jesu n<strong>av</strong>n, er<br />
Han midt iblant til stede for å lindre sorg og s<strong>av</strong>n. Kanskje dette<br />
skal forstås bokst<strong>av</strong>elig? Kanskje vil fokus uvegerlig dreie i<br />
retning <strong>av</strong> makt og penger, hvis det blir særlig mange flere enn<br />
to-tre personer?<br />
Et par ganger i året samles mange <strong>av</strong> husmøtedeltakerne til<br />
et felles stevne. Drivkraften i samlingene er behovet for å se<br />
igjen kjente, kjære venner, og selv få litt fornyelse og noen nye<br />
tanker. Samtidig ligger minnene fra jordskjelvet over dem som<br />
en mørk skygge. Den åndelige grusomhet som mange <strong>av</strong> dem<br />
ble utsatt for <strong>av</strong> de nye lederne og deres supportere har satt så<br />
dype spor, at det ti år etter fortsatt er behov for å bearbeide<br />
sorgen og sjokket. Samtidig er de svært oppmerksomme på at<br />
sorgen og sjokket ikke må være det som samler dem, men de<br />
gamle, gode overbevisninger om hvordan livet bør leves. Dette<br />
er en vanskelig <strong>av</strong>veining. Minnene fra det som rystet livene<br />
deres må ikke bli et tabutema, men heller ikke en hovedsak i<br />
samværet.<br />
255
Jeg har mange varme tanker for disse menneskene, og har<br />
vært til stede på et <strong>av</strong> deres stevner. For meg ble dette et glimt<br />
fra fortiden n Idrettens Hus på 1960-tallet. De samme<br />
menneskene, de samme kleskodene, de samme sangene og de<br />
samme talene. Men bunn-stemningen var annerledes. Den<br />
kollektive vissheten om egen storslagenhet var ikke til stede, og<br />
pausene mellom møtene var ikke preget <strong>av</strong> sprudlende<br />
konversasjon. Gjensynsgleden var tydelig, men stemningen var<br />
mer som en sørgehøytid. Oppriktig medfølelse, vennlighet, vilje<br />
til å lytte til hverandre. L<strong>av</strong>mælte samtaler. Varsomhet.<br />
Respekt.<br />
Slik jeg ser det, lider samværet <strong>av</strong> modellfattigdom. Man har<br />
bare en modell i hodet (Smiths Venner) og ser ingen alternative<br />
måter å arrangere det hele på. Denne modellfattigdom fører til<br />
to svært synlige problemer: lederskap og organisering.<br />
Siden jeg sitter i Stor-Elvdals dype skoger og skriver dette,<br />
er det nærliggende å hente noen metaforer fra ulvenes rike.<br />
Samlingen <strong>av</strong> Den Nye Menigheten mangler en tydelig ledelse.<br />
De som for 10-15 år siden ville vært de selvskrevne ledere for en<br />
slik knoppskyting fra Smiths Venner, har i mellomtiden «blitt<br />
angrepet <strong>av</strong> ulv», og er påført så store skader at man bare må<br />
beundre dem for at de fortsatt står oppreist.<br />
Den retrospektive n tilbakeskuende n holdningen som<br />
preger hele samværet er både deres styrke og deres svakhet.<br />
Styrken ligger i at de arbeider videre på den samme idé som de<br />
har brukt hele livet sitt på, og det er nettopp dette de fleste<br />
søker. Svakheten er at de bare ser de feil som de nye<br />
makth<strong>av</strong>erne har begått, og har ikke oppdaget at det var en<br />
grunnleggende feil i Smiths Venners organisering helt fra<br />
starten <strong>av</strong>.<br />
Det organisatoriske blindsporet var selvbestaltede ledere, som<br />
legaliserte sitt lederskap med å si at de var innsatt <strong>av</strong> <strong>Gud</strong>,<br />
256
direkte. De har aldri innhentet medlemmenes tillitsvotum, men<br />
har basert seg på mer eller mindre primitive hersketeknikker.<br />
De som naturlig kan ha en lederrolle i Den Nye Menigheten er<br />
ingen utpregede maktmennesker, og jeg tror de har sterk<br />
<strong>av</strong>ersjon mot hersketeknikk. Men siden de ikke har et klart<br />
mandat fra stevnedeltakerne, blir lederskapet vagt, utydelig, og<br />
litt famlende. Dersom de hadde spurt deltakerne, er jeg<br />
overbevist om at de hadde fått et klart tillitsvotum, og det ville<br />
gitt dem en styrke i lederskapet som ville satt sitt preg på hele<br />
samværet. De hadde blitt rettere i ryggen, og ville ha ledet det<br />
hele med en fastere hånd. Det kunne vært forløsende. Alle ville<br />
ha vært tjent med det, men så lenge man ikke våger å gå<br />
utenom de spor som Smith og Bratlie har trukket opp (Aslaksen<br />
ser ikke ut til å være særlig sentral i dette miljøet) trekker man<br />
uvegerlig med seg de grunnleggende feilene.<br />
Den andre feilen som følger <strong>av</strong> modellfattigdommen og den<br />
ensidig tilbakeskuende tilnærming til samvær og menighetsliv,<br />
er det forutsigbare og litt energiløse preget som oppstår. Tre<br />
møter daglig som i form og innhold nesten er identiske, er<br />
dårlig utnyttelse <strong>av</strong> tiden. Dersom minst ett <strong>av</strong> de daglige<br />
møtene hadde vært et samtalemøte ville det gitt langt større<br />
utbytte. Stevnedeltakerne har til sammen ressurser og ideer<br />
som går langt ut over hva en enkeltperson har tilgang til, selv<br />
med den sterkeste inspirasjon. Disse ressursene blir i det hele<br />
tatt ikke utnyttet.<br />
Samtaler i smågrupper om så enkle spørsmål som «Hvorfor<br />
er du her, og hva håper du å få ut <strong>av</strong> dette samværet?»,<br />
eventuelt «Hva har du fått ut <strong>av</strong> denne samlingen så langt, og<br />
hva kunne du tenke deg å bidra med i fortsettelsen?» ville ha<br />
frigjort utrolig mye energi. Preget <strong>av</strong> sørgehøytid ville ha blitt<br />
borte og glansen i deltakernes øynene ville ha kommet tilbake.<br />
257
Den søkende kristne<br />
Dette sporet har en del til felles med Den ensomme vandrer, men<br />
de søker fremover innenfor kristne rammer. De har innsett at<br />
det var mye som var galt i Smiths Venner, men de har en sterk<br />
forankring i Bibelen og sin kristentro, og ønsker å finne et spor,<br />
eller et miljø, som tilfredsstiller deres åndelige lengsel, uten de<br />
stygge utvekster som preget Smiths Venner og deres ledere.<br />
Det følger store reiseutgifter med dette sporet. Det er mange<br />
miljøer som skal utforskes, mange samlinger som skal besøkes,<br />
og mange kurs og seminarer man skal delta på. Alt fra de<br />
mørkeste pietistiske <strong>av</strong>kroker til de mest overfladiske,<br />
nyreligiøse Halleluja-bevegelser skal utforskes. For mange blir<br />
vandringen uendelig. Mange <strong>av</strong> de forsamlingene de oppsøker<br />
byr på kvaliteter som de setter pris på, men de har også sine feil<br />
og mangler. Hos noen er det forkynnelsen som er utilstrekkelig<br />
eller feilaktig, hos andre er det miljøet. Noen er for opptatt<br />
<strong>av</strong> ytre symbolsaker (som f.eks. Den Nye Menigheten) mens<br />
andre er for liberale i slike spørsmål, som f.eks. klesdrakt,<br />
frisyre og personlig stil. Noen er altfor glad-kristne, mens andre<br />
er for moll-stemte og tungsindige.<br />
Kanskje leter de etter noe som ikke finnes. Forsamlingen som<br />
både har den rette forkynnelsen, det rette miljøet og de rette<br />
lederne, er en utopi. Og utopier kan være viktig for den som<br />
søker. Den gir et bilde <strong>av</strong> hva man søker etter. Det kan føre til<br />
grenseoverskridende søk.<br />
Den mistilpassede<br />
En del <strong>av</strong> dem som forlater Smiths Venner tar med seg det<br />
feilaktige bildet de er blitt presentert for <strong>av</strong> hva det vil si Å VÆRE<br />
I VERDEN, eller Å VÆRE VERDSLIG som det heter. Med et<br />
nedlatende tonefall. Beskjeden de har fått er at i verden er det<br />
«bare» hor og svir, uærlighet og uetterrettelighet på alle fronter.<br />
258
«Alle søker sitt eget, og det finnes ingen omsorg og kjærlighet<br />
i verden,» heter det i deres forkynnelse.<br />
I kombinasjon med et svakt eller dårlig selvbilde og et<br />
beskjedent sosialt repertoar, fører denne desinformasjonen til<br />
mange tragedier. I en desorientert sinnstilstand forsøker de å<br />
orientere seg i terrenget, med basis i de kart de har fått utlevert<br />
i Menigheten, uvitende om at kartet er sterkt forvrengt.<br />
En ærlig og korrekt beskrivelse <strong>av</strong> VERDEN ville lyde omtrent<br />
slik: I VERDEN vil du finne både gode og dårlige miljøer, akkurat<br />
slik som du finner det her i Menigheten. De samme store<br />
variasjoner i personlig kvalitet og personlig moral som du ser<br />
her i Menigheten, vil du også finne der ute i den store verden<br />
gutten min, eller jenta mi. Derfor må du lære deg å velge ditt<br />
miljø med omhu. Finn ut hvem du er, eller hvem du ønsker å<br />
bli, og let opp de personer og miljøer som stemmer med dette.<br />
Dessverre er det ikke slike ærlige beskjeder de får, og mange<br />
oppdager ikke i tide at de handlingsmønster som er blitt<br />
beskrevet som Å VÆRE I VERDEN er en beskrivelse <strong>av</strong> marginale<br />
fenomener. Ofte er det samfunnets tapere som beskrives.<br />
Iblant ser jeg triste eksempler på folk med en bakgrunn i<br />
Menigheten som forsøker å leve ut det livskonseptet man har<br />
fått utlevert <strong>av</strong> hva det vil si Å VÆRE I VERDEN. Dermed gjør de<br />
dumme ting, sier dumme ting og opptrer dumt. Dette fører til<br />
at omgivelsene får behov for å holde litt <strong>av</strong>stand. De har ikke<br />
lyst til å bli fotografert sammen med en person som snakker og<br />
handler slik.<br />
I de mest beklagelige tilfeller oppfatter den stakkars forhenværende<br />
Smithevennen dette som at man ikke i tilstrekkelig<br />
grad lever ut konseptet, og dermed blir det bare mer <strong>av</strong> de<br />
handlingsmønster man feilaktig er blitt fortalt er Å VÆRE I<br />
VERDEN, med den følge at <strong>av</strong>støtningsmekanismene bare forsterkes.<br />
Ensomme og desorienterte flakker de omkring, i total<br />
ensomhet eller som marginale medlemmer <strong>av</strong> marginale<br />
259
grupper. De hører ikke til i disse miljøer, men kontakten de har<br />
der hindrer dem i å etablere kontakt i mer ressurssterke<br />
grupper.<br />
På denne måten blir man etter hvert en ensom person, uten å<br />
være en ensom vandrer. Dette kan føre til sosial mistilpasning,<br />
psykiske problemer, depresjoner, alkohol- eller andre rusproblemer,<br />
og i ekstreme tilfeller selvmord.<br />
Dette er også et resultat <strong>av</strong> menighetens forkynnelse. n Selv<br />
om bevisstløse ledere hevder at problemet ikke hadde oppstått<br />
dersom de hadde holdt seg i menigheten. Det er Menighetens<br />
angstskapende doktriner, desinformasjon og løgnaktige<br />
fremstilling <strong>av</strong> omgivelsene, som er hovedårsaken til denne<br />
sosiale invalidisering.<br />
Dette er sektskader på sitt verste, og det bør lederne ta inn<br />
over seg. De bør også ta inn over seg at en del <strong>av</strong> dem som<br />
forblir i denne triste livssituasjonen har vært utsatt for grov<br />
vold, seksuelle overgrep og omsorgssvikt i barndommen. Så<br />
lenge lederne ikke tar tak i disse problemene på en åpen og<br />
ansvarlig måte, vil det bare fortsette.<br />
Vennene som jeg forlot<br />
I innledningen til det notatet jeg skrev i 1992, sier jeg at dette er<br />
slik jeg ser og oppfatter verden her og nå. Neste gang vi møtes n enten<br />
det er om en måned eller om ti år n da har antakelig verden og livet<br />
forandret meg, slik at jeg ser deler <strong>av</strong> temaene i dette notatet<br />
annerledes. Kanskje svartere, kanskje mer fargerikt og nyansert.<br />
Nå er det gått ti år. Hva har så disse årene gjort med meg?<br />
Når jeg nå har gjennomgått stoffet på nytt, merker jeg til min<br />
egen forbauselse at spørsmålene fortsatt engasjerer meg.<br />
Minnene kan fortsatt vekselvis fylle meg med varme og harme.<br />
Menigheten angår meg fortsatt, nærmere 30 år etter at jeg<br />
definerte meg som ferdig med den. Det er noe som er risset inn<br />
260
i sjelen, og som forblir der. Det kan likne på det å være norsk.<br />
Selv etter mange års fr<strong>av</strong>ær fra fedrelandet, angår landet og<br />
folket de fleste nordmenn. Å treffe en annen nordmann på<br />
andre siden <strong>av</strong> kloden, er å treffe en artsfrende. Man har felles<br />
referansepunkter og noe å snakke om, selv om man ikke<br />
kjenner hverandre.<br />
Noe <strong>av</strong> det samme opplever jeg når jeg en sjelden gang<br />
treffer folk med en bakgrunn i Menigheten. Det rører ved noen<br />
strenger som fortsatt kan gi lyd. Iblant kan det være en finstemt<br />
akkord. Andre ganger bare en enkelt tone. Eller kanskje<br />
disharmoniske akkorder som kan være så smertefulle å høre<br />
som Sjostakovitsjs Leningradsymfoni.<br />
Hva er det så ved Smiths Venner som skaper slik livslang<br />
identifikasjon? Som kan stemme en halv-gammel brystkasse til<br />
sang; enten det nå er klagesang eller hymne? Jeg dveler ved<br />
dette spørsmålet, og kommer frem til at det må være<br />
fellesskapet med den jevne mann og kvinne i bevegelsen.<br />
Varme, oppriktige, inkluderende, vennlige mennesker. Dette<br />
var nære, fine relasjoner.<br />
Men i samme grad som de var inkluderende, så lenge man<br />
var «med», var de ekskluderende når man søkte utenfor<br />
kretsen. Jeg har kommet frem til at det kanskje ikke er noe<br />
vennskap i Menigheten, bare fellesskap. Det er ingen dype<br />
personlige relasjoner, bare kollektive relasjoner. Så lenge vi er<br />
en del <strong>av</strong> det samme kollektiv, betyr vi noe for hverandre. Når<br />
det enfoldige, helhjertede engasjement for fellesskapet er borte,<br />
er også relasjonen borte. Da har man faktisk ingen venner, ingen<br />
som stiller opp, som støtter, lytter, forklarer, er villig til å forstå,<br />
oppklare misforståelser, megle i vanskeligheter osv. Alt dette<br />
som kjennetegner ekte vennskap.<br />
En annen viktig faktor er skjebne-fellesskapet. Med så mange<br />
ekstreme symbolsaker som Smiths Venner har, blir det en<br />
prøvelse å være kjent som Smithevenn i det borgerlige liv,<br />
261
enten det er på arbeidsplassen, i skolegården eller nabolaget.<br />
For det første de store barneflokkene. Ett års mellomrom.<br />
Mange <strong>av</strong> dem, både foreldre og barn føler at det hviskes i<br />
krokene: vet de ikke hva det kommer <strong>av</strong>?<br />
Så kr<strong>av</strong>et om bekjennelse. Man skal stå frem og vitne overfor<br />
kollegaer, naboer og andre bekjente om eget livssyn og<br />
Menighetens åndelige storslagenhet. Dette virker ofte mer<br />
skremmende enn fremmende for relasjonene og man fremstår<br />
som en underlig figur, som folk ikke blir riktig klok på. Den<br />
stille, hoderystende reaksjonen skaper ensomhet.<br />
Det tredje er at de ytre symbolene for SØSTRENE i Menigheten<br />
(dette har vel <strong>av</strong>tatt en del de senere år) kan også være en<br />
belastningsfaktor. Langt, oppsatt hår, lange skjørt og i liten<br />
grad bruk <strong>av</strong> farger. Dette er uniformen som fører til<br />
gjenkjenning nesten overalt. De har ikke drevet uniformeringen<br />
så langt som Amish People i Pennsylvania, men det forteller<br />
tydelig at man ikke hører til i dette samfunnet.<br />
Dersom klesvalget kommer innenfra, er det selvfølgelig helt<br />
uproblematisk. Da kan man oppleve at antrekket understreker<br />
personligheten, og man kan kjenne en intens glede ved de<br />
valgene man har gjort. Man er kongruent. n En hel person. Men<br />
mange føler at de påtvinges denne uniformen, og denne<br />
tvangen kan være skadelig. Man aksepterer (den milde)<br />
tvangen for å bli akseptert innenfor, og føler samtidig at man<br />
blir et utskudd utenfor.<br />
Alternativet kan være det motsatte: man går i ett med<br />
gatebildet utenfor, og føler at man blir et utskudd innenfor, der<br />
man har sine venner. I verste fall kan man føle seg som et<br />
utskudd i sin egen kjernefamilie. Dette er ikke sunt for sjel og<br />
sinn.<br />
Det er disse tre elementene som utgjør kjernen i skjebnefellesskapet:<br />
Store barneflokker, Bekjennende Smithevenn og Kleskoden<br />
for kvinner. Det budskapet som symbolene kommuniserer<br />
er at man ikke hører til i denne verden. Man har sin tilhørighet<br />
262
et annet sted. Et slags dobbelt statsborgerskap; man har norsk<br />
pass, men hører til på Sion, eller i Det Nye Kanaan. Begge deler<br />
er uttrykk som stammer fra puritanerne på 1620-tallet, og som<br />
er flittig brukt i Menigheten. Stevnene på Brunstad er Høyskolen<br />
på Sion.<br />
Skjebnefellesskapet gjør det vanskelig å være Smithevenn i<br />
storsamfunnet. Det er nyttig og viktig for det interne<br />
samholdet. Man har en felles fiende; VERDEN og et felles<br />
tilfluktssted, Brunstad. Og D-dagen, når Jesus kommer tilbake<br />
for å hente sin Brud står for døra:<br />
Kjøp olje! Kjøp olje! O venner<br />
og fyll både lamper og kar.<br />
For ve den hvis lampe ei brenner<br />
når nattmørket overhånd tar.<br />
Menighetens <strong>Gud</strong> er den straffende dommer. Dersom du ikke<br />
har gjort de riktige tingene og derfor ikke har tilstrekkelig med<br />
olje i lampen, er du blant de dårlige jomfruer. Da går du en trist<br />
evighet i møte. Det er dystre fremtidsutsikter.<br />
Det er dette som er risset inn i sjelen. Dypt der inne. Og som<br />
utgjør skjebnefellesskapet. Sammen med skuffelsene, må det<br />
være dette som er grunnen til at Menigheten fortsatt angår meg.<br />
Skuffelsen over idealer som viste seg å være talemåter, rystet<br />
mitt sinn. Maktovergrepene jeg opplevde, krenket mitt<br />
verdigrunnlag. I dypet <strong>av</strong> mitt hjerte.<br />
Dernest kommer Janus-ansiktet. Denne greske guden med<br />
et ansikt både foran og bak. Dobbeltheten som jeg opplever som<br />
manipulerende og hyklerisk. Hjerteligheten overfor dem som<br />
ser tingene slik som de gjerne vil at det skal ses, og<br />
grusomheten de legger for dagen overfor dem som ser saken fra<br />
en annen synsvinkel.<br />
263
Dette er vel nettopp maktens indre vesen; det å bestemme<br />
hvilken blikkvinkel som skal benyttes når vi betrakter saker<br />
som angår oss. Den som ikke er med meg, er imot meg. De som<br />
er imot, bør vi snarest mulig nedkjempe. Og du bør vise iver i<br />
din deltakelse i denne bekjempelsen, ellers er du selv i<br />
faresonen. Dersom du mener at det kan være nyttig å betrakte<br />
ting fra litt forskjellig synsvinkel, og at de som ser noe annet<br />
kan ha et verdifullt perspektiv, da blir du snart selv en som bør<br />
nedkjempes.<br />
Når disse negative trekk er så tydelige for meg, hva er da<br />
grunnen til at jeg fra utsiden fortsatt engasjerer meg i<br />
forsamlingens gjøren og laden? Jeg spør meg selv om det fra tid<br />
til annen. Det er noe jeg må gjøre, og jeg kommer stadig til nye<br />
svar. Noe <strong>av</strong> årsaken er at jeg forsøker å forstå meg selv. Jeg blir<br />
bare ikke ferdig med temaet, og er i ferd med å gjøre meg<br />
fortrolig med den tanken.<br />
Dessuten er jeg dypt fortvilet over å se hva «vekkelsen» har<br />
skapt <strong>av</strong> sorg og lidelser, ikke minst blant barn og ungdom.<br />
Disse som i den mest sårbare periode i livet har mistet fotfestet,<br />
vennene, miljøet som de kjenner. Så blir de, med sitt begrensede<br />
atferdsrepertoar tvunget til ensomhet, eller til å forsøke å finne<br />
frem i et helt ukjent miljø, hvor de ikke kjenner de sosiale<br />
kodene. Usikkerhet, sorg, s<strong>av</strong>n. Det skjærer meg i hjertet å lese<br />
sorgen og s<strong>av</strong>net i barneansiktene. De er uskyldige ofre for<br />
dumhet, maktsyke og kynisme i en voksen verden.<br />
Når styrelederen i Smiths Venner, Sigurd <strong>Johan</strong> Bratlie sier<br />
at «dette plager ikke meg det minste» blir jeg opprørt. Og jeg<br />
forskrekkes <strong>av</strong> å se den sosiale invalidiseringen som kan følge<br />
<strong>av</strong> de doktriner man blir innprentet i barneårene. Jeg føler<br />
fortsatt sorg når jeg ser bedrøvelsen i øynene til dem som har<br />
forlatt Menigheten, frivillig eller <strong>av</strong> tvang. De satset hele sitt liv<br />
på en idé og et system som ikke var slik det ga seg ut for å<br />
være.<br />
264
Det er en sorg jeg bærer i meg.<br />
Smiths Venner rommer både noe <strong>av</strong> det beste og noe <strong>av</strong> det<br />
verste jeg har opplevd i livet. Det blir kjærlighetshat ut <strong>av</strong> slikt.<br />
265
266
267<br />
Appendiks<br />
Smiths Venner satte ikke pris på denne boken og ønsket å<br />
forhindre at det ble trykket nytt opplag. Gjennom sin advokat<br />
sendte de denne anmodningen til forlaget:<br />
Genesis forlag<br />
Postboks 1180 Sentrum<br />
0107 Oslo<br />
For: Magne Lerø<br />
AD FEIL I JOHAN VELTENS BOK ”ANSATT AV GUD”<br />
Oslo, 19. desember 2002<br />
1. Innledning<br />
Det vises til vårt brev <strong>av</strong> 16. ds, og Genesis forlags e-post <strong>av</strong> 17.<br />
ds. Som varslet vil vi, på vegne <strong>av</strong> Den Kristelige Menighet,<br />
komme tilbake til andre feil i <strong>Johan</strong> <strong>Velten</strong>s bok ”<strong>Ansatt</strong> <strong>av</strong><br />
<strong>Gud</strong>”. Dette er tale om feil som både rammer menigheten som<br />
sådan og enkeltpersoner innenfor menigheten, og som<br />
menigheten derfor finner grunn til å forfølge.<br />
Det vil fremgå nedenfor at det er tale om mange og til dels<br />
alvorlige feil. Når det har tatt tid å komme tilbake til disse
feilene, skyldes det bl.a. at menigheten har funnet det<br />
nødvendig å gå grundig gjennom boken. Selv om et stort antall<br />
eksemplar <strong>av</strong> boken allerede er solgt, er menigheten berettiget<br />
til å påberope feilene, og eventuelt vurdere de rettslige<br />
konsekvenser <strong>av</strong> feilene nærmere. Det er uansett forlaget som<br />
har ansvaret for bokens innhold.<br />
2. Nærmere om feil i ”<strong>Ansatt</strong> <strong>av</strong> <strong>Gud</strong>”<br />
2.1. De aktuelle feil i boken bærer preg <strong>av</strong> forfatterens lettvinte<br />
omgang med kildene i form <strong>av</strong> at det foreligger mange faktiske<br />
feil. Mange <strong>av</strong> <strong>Johan</strong> <strong>Velten</strong>s påstander om menigheten og dens<br />
medlemmer kan det overhodet ikke kan føres sannhetsbevis<br />
for, de er tvert imot usanne.<br />
For det første er det tale om feil som på feilaktig og til dels<br />
injurierende måte omtaler menighetens økonomistyring og<br />
regnskapsførsel. Det vises til følgende eksempler:<br />
* Side 195 femte <strong>av</strong>snitt: ”Dermed har de to fetterne og<br />
barnebarna <strong>av</strong> J.O.S full kontroll og kan bestemme både hvem som<br />
skal slippe til på møter og stevner og hvem som skal slippe til i<br />
spaltene. Og ikke minst, har de fått grep om kontantstrømmen og<br />
eiendomsmassen”.<br />
* side 207 femte <strong>av</strong>snitt: ”Det har ikke vært noen tradisjon for<br />
økonomisk rapportering overfor medlemmene, og det har ikke vært<br />
<strong>av</strong>holdt årsmøter eller generalforsamling. Medlemmene overlot<br />
økonomistyringen til ELDSTEBRØDRENE, som med god grunn<br />
har hatt deres uforbeholdne tillit. (Understreket her.)<br />
* side 209 annet og tredje <strong>av</strong>snitt: ”Disse regnskaps- og<br />
styringsmessige tradisjoner gjelder fortsatt, og medlemmene vet<br />
ikke hvordan inntektene fordeler seg og hvordan de blir disponert.<br />
(…) De vet ikke engang hvordan styresammensettingen er”.<br />
268
* side 211 tredje og fjerde <strong>av</strong>snitt: ”La oss starte med åpne<br />
budsjetter og regnskap. Dersom lederne måtte fremlegge dette for<br />
et årsmøte, vil de måtte tenke igjennom de økonomiske<br />
disposisjoner på en langt grundigere måte enn hva de gjør i dagens<br />
system”.<br />
Ovennevnte påstander er direkte feil. Den Kristelige Menighet<br />
(org. nummer 979 961 073) har etter Regnskapsloven full<br />
regnskapsplikt. Det betyr at alle regnskaper er offentlig<br />
tilgjengelig, for hvem som helst, ikke bare medlemmer.<br />
Regnskapene trykkes hvert år opp i 4 farger og distribueres til<br />
alle som ønsker et eksemplar.<br />
Den Kristelige Menighet har dessuten full revisjonsplikt. Det er<br />
statsautorisert revisor Tor Jelstad fra selskapet Noraudit<br />
Drammen DA som forestår den eksterne revisjonen. I tillegg til<br />
dette har menigheten en egen internrevisjon og det brukes<br />
meget store ressurser på internkontroll og kvalitetsikring <strong>av</strong><br />
regnskaps- og økonomirutiner.<br />
Budsjettprosessen begynner hvert år i september måned, og<br />
hver enkelt <strong>av</strong>delingsleder fremmer forslag til budsjett til<br />
økonomi<strong>av</strong>delingen. Dette budsjettet godkjennes deretter <strong>av</strong><br />
styret. Alle kostnader som ikke sammenfaller med budsjett, blir<br />
spesielt rapport. Representantskapet, som er menighetens<br />
øverste organ og har 62 medlemmer, behandler regnskapene<br />
for hvert enkelt år på representantskapets årsmøte, jf.<br />
vedtektene.<br />
Tilsvarende prosedyre gjelder også for lokalmenighetene. Det<br />
er dessuten utarbeidet instrukser for regnskapsføring og<br />
revisjon for lokalmenighetene. Lokal<strong>av</strong>delingens regnskaper<br />
blir revidert <strong>av</strong> andre enn de som fører regnskapet eller som<br />
sitter i sentrale posisjoner. I lokal<strong>av</strong>delingens egne økonomi-<br />
269
<strong>av</strong>delinger, sitter det som oftest medarbeidere som ikke har noe<br />
med menighetens ledelse å gjøre. Regnskapene gjennomgås<br />
minimum en gang pr. år på et offentlig møte for hele<br />
menigheten. I mange menigheter skjer dette pr. kvartal.<br />
Regnskapene trykkes opp og deles ut til alle medlemmer, eller<br />
offentliggjøres på annen måte. I mange tilfeller er dessuten<br />
regnskapsinformasjonen trykt i lokalmenighetens eget blad.<br />
Budsjettopplegget i lokalmenighetene skjer ved at<br />
driftskomiteen fremmer et forslag til budsjett til styret. Dersom<br />
det skjer store endringer <strong>av</strong>holdes det normalt et ekstraordinært<br />
årsmøte for hele menigheten med ordinære valg med hemmelig<br />
stemmegivning. Enkelte lokalmenigheter har dessuten gått<br />
lengre enn dette ved at man har vedtektsfestet plikt til å<br />
stemme over budsjett og regnskap på årsmøtet.<br />
Hele budsjettprosessen og regnskapsrapporteringen er helt og<br />
holdent åpent, og Den Kristelige Menighet stiller seg helt<br />
uforstående til de framsatte påstander. Det har heller aldri vært<br />
noe hemmelighold vedrørende styresammensettingen. Det er<br />
heller ikke riktig at J.O.S barnebarn bestemmer hvem som skal<br />
”slippe til på møter og stevner”. Møter og stevner er åpne for<br />
alle medlemmer <strong>av</strong> menigheten.<br />
2.2. For det andre er det tale om uttalelser om holdningene til<br />
kvinnene i menighetene:<br />
* side 87 annet <strong>av</strong>snitt: ”Møtene gjenspeiler i stor grad det<br />
rådende kvinnesynet. Kvinnen blir frelst gjennom sine<br />
barnefødsler. Dette medfører den eneste inngangsbilletten til<br />
paradiset for en kvinne”.<br />
* side 88 tredje <strong>av</strong>snitt: ”For å få del i så mye frelse som mulig,<br />
må de selvfølgelig føde så mange barn som mulig”.<br />
270
* side 88 fjerde <strong>av</strong>snitt: ”Faktum er at svært mange går til<br />
grunne som en følge <strong>av</strong> de hyppige barnefødslene”.<br />
(Understreket her)<br />
Dette er en helt feilaktig fremstilling <strong>av</strong> menighetens kvinnesyn<br />
og påstandene er etter menighetens syn injurierende. Dette<br />
gjelder i sær den sist refererte, hvor det fremsettes som et<br />
faktum at svært mange kvinner går til grunne. Dette er en grov<br />
påstand fra forfatterens side, som det ikke er dekning for.<br />
Det vises også til følgende:<br />
*side 131, første og andre <strong>av</strong>snitt: ”(…) Dersom mannen<br />
kjenner at behovet melder seg, er det konas plikt å stille opp, der og<br />
da, enten hun har lyst eller ikke. Og motsatt.<br />
Variasjoner over dette tema husker jeg også fra brødremøter hvor<br />
Aslaksen gjentatte ganger hevdet, fra talerstolen, at BRØDRENE<br />
absolutt ikke skulle føle at de var på tiggerstien når de skulle be om<br />
samleie. (…) I det mest ekstreme tilfellet foreslo han at man skulle<br />
rive <strong>av</strong> henne nattkjolen, dersom hun vegret seg.”<br />
Det tilbakevises at dette er menighetens alminnelige holdninger<br />
slik det blir presentert <strong>av</strong> <strong>Velten</strong>. Det stilles også spørsmål ved<br />
det siste utsagnet, og om <strong>Velten</strong> kan dokumentere dette.<br />
2.3. For det tredje er det snakk om <strong>Velten</strong>s generelle karakteristikk<br />
<strong>av</strong> menighetens medlemmer:<br />
* side 57 femte <strong>av</strong>snitt: ”Når man vokser opp i Smiths Venner,<br />
er man uten rutine på å omgås andre mennesker som er<br />
UTENFOR……….. Selv så enkle ting som å gå på restaurant for<br />
å spise, var noe som måtte læres”<br />
271
* Side 47 femte <strong>av</strong>snitt: ”Når man kommer ut i storsamfunnet<br />
blir man plutselig usikker på hvordan man skal bevege ansikt,<br />
armer og ben”.<br />
* side 80 tredje <strong>av</strong>snitt: ”Der lever de sitt liv i et stramt<br />
<strong>av</strong>grenset miljø, hvor de fleste ikke har noen som helst kontakt<br />
utenfor denne snevre kretsen. Ikke engang sin nærmeste familie<br />
pleier de noen omgang med.<br />
* side 95 første og annet <strong>av</strong>snitt: ”Dersom man fra talerstolen<br />
tar til orde for alminnelig folkeskikk, høflighet, rimelighet og<br />
respekt for enkeltindividets integritet blir man sannsynligvis kastet<br />
ned <strong>av</strong> talerstolen. Det kan blant annet skje gjennom at<br />
musikklederen på et diskret tegn fra lederen begynner å synge mens<br />
man står på talerstolen og forsøker å formidle det som ligger en på<br />
hjertet”. (Understreket her.)<br />
Ovennevnte sitater er påstander som er totalt misvisende.<br />
<strong>Velten</strong> hevder at menigheten lever isolert fra andre, mens<br />
faktum er at de aller fleste er en del <strong>av</strong> storsamfunnet han selv<br />
deltar i, og går på vanlig skole m.v. Det er særlig grovt når det<br />
hevdes at menigheten ikke respekterer grunnleggende etiske<br />
verdier og alminnelig folkeskikk.<br />
Vi vil her også vise til følgende påstand:<br />
* side 72, fjerde <strong>av</strong>snitt: ”Aviser er OK, men hold deg unna Vårt<br />
Land”<br />
Også dette er helt ukjent, idet det aldri skal har vært noen<br />
alminnelig oppfordring om ikke å lese Vårt Land. Tvert imot<br />
skal Vårt Land ha fått tilbud om å ha en egen stand på Brunstad<br />
Stevnested for utdeling <strong>av</strong> gratis <strong>av</strong>iser.<br />
Videre vises til<br />
272
* side 100, sjette <strong>av</strong>snitt: ”Og dette var altså før det ble<br />
totalforbud mot sanger som ikke var skrevet <strong>av</strong> Menighetens<br />
egne medlemmer.”<br />
Et slikt totalforbud eksisterer ikke, og har aldri eksistert.<br />
Menighetens sangbøker har i alle år også inneholdt sanger som<br />
ikke er forfattet <strong>av</strong> folk i menigheten. Dette kan selvfølgelig lett<br />
dokumenteres.<br />
2.4. For det fjerde skriver <strong>Velten</strong> at Bratlie var senil/dement, og<br />
at andre i menigheten utnyttet denne tilstanden:<br />
* side 157 fjerde <strong>av</strong>snitt: ”Etter Drøbakkuppet ble det tydelig for<br />
mange at Kåre Smith hadde tatt mål <strong>av</strong> seg til å overta lederskapet<br />
i Smiths Venner. Han skjøv en aldersdement Sigurd Bratlie foran<br />
seg og lot som om det var han som var initiativtakeren, og at Kåre<br />
bare var hans sekretær og sjåfør.”<br />
* Side 162 tredje <strong>av</strong>snitt: ”De åpne konfrontasjonene mellom i<br />
dette møtet rystet de fleste, ikke minst Kåre <strong>Johan</strong> Smith og hans<br />
senile, men kjære onkel Sigurd”<br />
Sigurd Bratlie fikk aldri diagnosen aldersdement og var selv om<br />
han mistet taleevnen, ”klar” helt inn til det siste. <strong>Velten</strong>s<br />
påstand er således uriktig. Det er også svært alvorlig når <strong>Velten</strong><br />
påstår at Bratlies påståtte demens ble utnyttet <strong>av</strong> en <strong>av</strong> hans<br />
nære slektninger.<br />
2.5. For det femte har <strong>Velten</strong> flere beskrivelser <strong>av</strong> angivelige<br />
hendelser som det ikke finnes grunnlag for:<br />
* side 168 annet <strong>av</strong>snitt: ”På toppen <strong>av</strong> det hele har den nye<br />
topplederen funnet på et nedlatende øken<strong>av</strong>n på dem som deltar på<br />
møter i regi <strong>av</strong> tidligere Smithevenner. De er DUFer. De Utstøttes<br />
Forening”.<br />
273
Menighetens ledelse kjenner ikke til dette begrepet, som i følge<br />
<strong>Velten</strong> skal være funnet på <strong>av</strong> menighetens øverste leder.<br />
* side 185 tredje <strong>av</strong>snitt: ”(…..), hvorpå han (Kåre J. Smith)<br />
gikk løs på dem med knyttnever og den ene gikk i gulvet<br />
med et brak”.<br />
Dette er igjen en udokumentert faktisk påstand, og en detaljert<br />
beskrivelse <strong>av</strong> et forhold som kunne ha medført straffansvar<br />
dersom det hadde hatt forankring i virkeligheten.<br />
De ovennevnte påstander gjelder i hovedsak beskrivelser <strong>av</strong><br />
faktisk karakter og ikke meningsytringer fra forfatterens side.<br />
Påstandene fremstår som en del <strong>av</strong> den ”sannhet” og ”virkelige<br />
historie” som <strong>Velten</strong>s bok skal gi, jfr bl.a. bokens bakside. Det<br />
er meget alvorlig når man i en bok <strong>av</strong> denne karakter fremsetter<br />
en rekke uriktige og udokumenterte faktiske påstander.<br />
2.6. I tillegg til ovennevnte feil, finnes en rekke andre faktiske<br />
feil som nevnes i korthet nedenfor:<br />
- s. 35 fjerde <strong>av</strong>snitt: Sigurd Bratlie møtte Smiths Venner i<br />
1921, 16 år gammel.<br />
- s. 47, femte <strong>av</strong>snitt: Sigurd Bratlie bodde ikke ett år, men ti<br />
år i Stockholm.<br />
- s. 65 første <strong>av</strong>snitt: Første utg<strong>av</strong>e ble gitt ut i 1914. Andre<br />
utg<strong>av</strong>e i 1916.<br />
- s. 97 fjerde og femte <strong>av</strong>snitt: Det nye lokalet sto ferdig i<br />
1922.<br />
- s. 143 andre <strong>av</strong>snitt: Sigurd Bratlie livnært seg som<br />
skredder også etter at han fylte 30 år.<br />
274
- s. 144 tredje <strong>av</strong>snitt: Han har vært redaktør for bladet i 55<br />
år.<br />
- s. 171 femte <strong>av</strong>snitt: Kjell Arne Bratlis bøker er skrevet på<br />
journalistens eget initiativ<br />
- s. 205, første <strong>av</strong>snitt: Beløpet er 4.000 kr, ikke 4.500 kr.<br />
Videre vises til s. 152 tredje <strong>av</strong>snitt. Forholdet er at det ved<br />
opptelling i 1992 var 348 personer som forlot menigheten, ikke<br />
”nærmere tusen personer”. Noen flere forlot menigheten litt<br />
senere, men maksimalt var det tale om 400 i Norge og 5-600 på<br />
verdensbasis. De samme tall gjelder for side 167/168. Dermed<br />
er det også uriktig når det på s. 171 fjerde <strong>av</strong>snitt står at ca 25%<br />
<strong>av</strong> medlemmene i Norge forlot menigheten. 400 <strong>av</strong> 7000<br />
medlemmer utgjør 5,7%, ikke 25%.<br />
Selv om dette ikke er feil <strong>av</strong> ærekrenkende karakter, er det<br />
egnet til å illustrerer at boken i stor grad inneholder faktiske<br />
feil.<br />
3. Oppsummering<br />
På bakgrunn <strong>av</strong> ovennevnte kan det ikke være tvilsomt at<br />
”<strong>Ansatt</strong> <strong>av</strong> <strong>Gud</strong>” inneholder svært mange feil som må antas å<br />
skyldes en for lett omgang med kildene fra forfatterens og<br />
forlagets side.<br />
De feil som er nevnt i pkt. 2.1 – 2.5 ovenfor er de mest alvorlige<br />
feil etter det menigheten så langt har oppdaget. Det bemerkes<br />
imidlertid at det også er andre feil i boken som det tas<br />
forbehold om å komme tilbake til.<br />
Vi antar at Genesis ikke ønsker eller er tjent med at de bøker<br />
som utgis inneholder en rekke feil og udokumenterte<br />
275
påstander. Genesis har, etter det vi forstår, etterlyst informasjon<br />
om andre feil i boken for å kunne gjøre nødvendige rettelser. Vi<br />
<strong>av</strong>venter derfor i første omgang en tilbakemelding fra Genesis,<br />
men må be om at dette skjer raskt.<br />
Ta gjerne kontakt med undertegnede dersom det er spørsmål.<br />
Med vennlig hilsen<br />
Advokatfirmaet Ha<strong>av</strong>ind Vislie DA<br />
Anne Marie Sejersted<br />
Advokat<br />
Forfatteren ga nedenstående redegjørelse til forlaget:<br />
Forlagssjef Magne Lerø<br />
Genesis Forlag<br />
0107 OSLO<br />
276<br />
Orihuela, 31. desember 2002<br />
Vedr. <strong>Ansatt</strong> <strong>av</strong> <strong>Gud</strong><br />
Jeg viser til e-post fra deg med brevet fra Smiths Venners<br />
advokater og gir her mine spontane kommentarer til det. For<br />
tiden oppholder jeg meg i Spania, så jeg har ikke tilgang til mitt<br />
kildemateriale her, men jeg kan evt. komme tilbake til det siden.<br />
Min bok <strong>Ansatt</strong> <strong>av</strong> <strong>Gud</strong> er et oppgjør med et usunt sektvesen<br />
som har ødelagt livet til et stort antall mennesker og som<br />
samfunnet derfor bør ha kjennskap til og følge med et våkent<br />
blikk. I tråd med forsamlingens særegne debatteknikk, trekker<br />
de frem noen bagateller som de mener er feilaktig, og med dette<br />
forsøker de å <strong>av</strong>lede oppmerksomheten fra det som er sakens
kjerne. Som for eksempel at Sigurd Bratlie kom til Smiths<br />
Venner i 1921, og derfor var 16 år, og ikke 14 som jeg skriver i<br />
boken. Dette likner styreleder Sigurd <strong>Johan</strong> Bratlies bestyrtelse<br />
over at jeg i en e-post gjettet feil med hensyn til hvor gammel<br />
han var i 1972. (Konf. side 233 og 236). Disse bagateller blir<br />
selvfølgelig korrigert i neste utg<strong>av</strong>e <strong>av</strong> boken.<br />
Ad pkt. 2.1. Det at de to fetterne Kåre <strong>Johan</strong> Smith og Sigurd<br />
<strong>Johan</strong> Bratlie skaffet seg total situasjonskontroll ved kuppet på<br />
begynnelsen <strong>av</strong> 1990-tallet er etter min oppfatning hevet over<br />
tvil. Enhver som hadde kritiske synspunkter til deres<br />
handlinger fikk skriftlig meddelelse om at de var utelukket fra<br />
Brunstad stevnested. Et ledd i maktovertakelsen var at alle som<br />
hadde tillit til Kåre J. Smith skulle komme opp på podiet og<br />
synge en sang (og dermed bli stående ansikt til ansikt med de<br />
som passivt meddelte sin manglende tillit gjennom å bli<br />
sittende). Mange <strong>av</strong> de som valgte å bli sittende hadde<br />
fremtredende posisjoner i forsamlingen på det tidspunktet.<br />
Ingen <strong>av</strong> dem hadde noen posisjon <strong>av</strong> betydning ett år senere.<br />
De fleste var borte. Å være styremedlem eller “tillitsvalgt” på<br />
annet vis betyr i realiteten å ha KJS og SJB’s tillit. De styrende<br />
organer er selvsupplerende og konsernstyrets medlemmer (som<br />
består <strong>av</strong> SJB og KJS, samt noen andre som er utpekt <strong>av</strong> dem)<br />
sitter i alle lokale styrer og er i realiteten utstyrt med vetorett,<br />
både når det gjelder saksbehandling og når gjelder<br />
styresammensetting.<br />
Sigurd <strong>Johan</strong> Bratlie bekrefter selv i intervju med Lowell<br />
Streiker i boken “Smiths Friends” at forstander i en<br />
lokalmenighet skal være “en person som styret for Den<br />
Kristelige Menighet på Brunstad i Stokke kan akseptere”. Om<br />
vedkommende har medlemmenes tillit er altså underordnet<br />
spørsmålet om han har den selvutnevnte toppledelsens tillit.<br />
Han presiserer også at alle beslutninger i styret skal være<br />
277
enstemmige, og dersom enighet ikke oppnås skal saken<br />
<strong>av</strong>gjøres i DKM Brunstads styre. Selv om hele det lokale styret<br />
er enig i en sak, kan altså Brunstad-styrets representant alene<br />
sørge for at saken løftes over til konsernstyret, hvor Smithslekten<br />
har styringen. Dette er etter min oppfatning det<br />
nærmeste man kan komme total situasjonskontroll i et fritt<br />
land.<br />
Når det gjelder øvrige styrende organer (representantskap etc)<br />
er de også i realiteten utpekt <strong>av</strong> den samme toppledergruppen.<br />
De er ikke tillitsvalgte i demokratisk forstand. De gjør selv et<br />
religiøst poeng ut <strong>av</strong> dette og sier i bladet Skjulte Skatter:<br />
"Dersom man mener at menigheten, Kristi legeme er et demokrati, da<br />
er ens tanker like langt fra <strong>Gud</strong>s tanker som himmelen er over jorden."<br />
I lys <strong>av</strong> dette blir det underlig at de forsøker å forklare at de har<br />
demokratiske organer. Det de omtaler som generalforsamling<br />
inneholder ikke vesentlige poster som evaluering <strong>av</strong> styrets<br />
arbeid og valg <strong>av</strong> nytt styre, basert på innstilling fra en<br />
demokratisk utpekt valgkomite. Mitt poeng er at medlemmene<br />
ikke har noen som helst mulighet til å foreta en objektiv<br />
evaluering <strong>av</strong> styrets og ledelsens arbeid og disposisjoner. At<br />
forsamlingen har noen organer som de har gitt demokratiske<br />
n<strong>av</strong>n betyr ikke at ledelsen har et demokratisk sinnelag og<br />
følger demokratiske spilleregler. Redaktøren i forlosning.com<br />
har en treffende oppsummering <strong>av</strong> disse forhold: Med andre ord<br />
er både lokal ledelse og det enkelte medlem i Smiths venner, omtrent<br />
så langt borte fra formell medbestemmelse i sitt eget trossamfunn som<br />
himmelen er fra jorden.<br />
De regnskapene som publiseres har l<strong>av</strong> detaljeringsgrad og gir<br />
lite informasjon. Åpenhet i regnskapsmessige spørsmål forutsetter<br />
at alle inntekter og alle utgifter dokumenteres. Kr<strong>av</strong>et bør<br />
være at enhver kollekt eller g<strong>av</strong>e skal bokføres som inntekt og<br />
at enhver utbetaling skal fremgå <strong>av</strong> regnskapene. Dette er ikke<br />
278
tilfellet. Man har for eksempel ikke regnskapsmessig<br />
dokumentasjon <strong>av</strong> de kollekter som ble tatt opp for å redde<br />
Kåre J. Smith fra personlig konkurs rundt 1992. I intervjuet med<br />
Tønsberg Blad (konf. side 174) bekrefter menighetens<br />
pressetalsmann at det har vært samlet inn ca. Kr. 300.000 for å<br />
redde KJS ut <strong>av</strong> en vanskelig økonomisk situasjon, men verken<br />
innsamlingen eller utbetalingen fremgår <strong>av</strong> regnskapet i Smiths<br />
Venner. Når en så vidt stor post ikke fremgår <strong>av</strong> regnskapene<br />
melder spørsmålet seg om det kan finnes andre skjulte poster.<br />
Et annet eksempel er menigheten i Tønsberg som på slutten <strong>av</strong><br />
1980-tallet hadde samlet inn ca. kr.400.000 med formål å bygge<br />
nytt lokale. Byggeplanene ble lagt bort, og uten medlemmenes<br />
samtykke ble pengene benyttet til et annet formål enn hva de<br />
var innsamlet til. Ryktet sier at en vesentlig del <strong>av</strong> fondet ble<br />
gitt som g<strong>av</strong>e til en lokal leder som hadde økonomiske<br />
problemer, uten at fondets eiere ble informert om dette<br />
gjennom regnskapene og generalforsamlingen.<br />
Den amerikanske religionskritikeren Lowell Streiker ble<br />
engasjert <strong>av</strong> ledelsen i forsamlingen for å motbevise påstandene<br />
om at Smiths Venner var en usunn sekt. Han utførte oppdraget<br />
og fikk sitt honorar, men sto selv igjen med flere ubesvarte<br />
spørsmål som lå utenfor det han hadde mandat til å undersøke.<br />
Dette handlet spesielt om økonomiske forhold. I forbindelse<br />
med at jeg skrev min bok hadde jeg en e-post utveksling med<br />
ham hvor han forteller om de spørsmålstegn han hadde, blant<br />
annet om hvilken økonomisk kompensasjon lederne får for sin<br />
innsats i forsamlingen. Spesielt de som bruker nærmest all sin<br />
tid på virksomheten. Han ba meg sende noen linjer om dette<br />
dersom jeg fant ut noe, og uttrykte ellers et ønske om at boken<br />
min skulle bli tilgjengelig på engelsk, slik at han kunne ta del i<br />
mine betraktninger.<br />
279
Dersom man følger med på en del <strong>av</strong> de debatter som foregår<br />
på forlosning.com og artikler i Vårt Land (og enkelte andre<br />
presseorganer, bl.a. Kapital) ser man at mange undrer seg over<br />
økonomiske forhold knyttet til ledelsen i Smiths Venner. En<br />
venn <strong>av</strong> meg som fortsatt er innenfor Smiths Venner hadde et<br />
anonymt innlegg på forlosning.com den 25.03.2001 hvor han<br />
sier: Jeg har i cirka 35 år vært et aktivt medlem <strong>av</strong> menigheten (SV).<br />
Jeg har hatt ansvar på mange områder. [...] Jeg har mange ganger bedt<br />
om å få innsyn i bokføringen, fordi jeg vil vite hvordan pengene blir<br />
brukt. Dette har jeg ikke fått tillatelse til. Kan noen fortelle meg<br />
hvordan jeg kan få innsyn i bokføringen? Det er en lovmessighet at<br />
makt uten kontroll leder til misforhold. Dette har jeg erfart på en<br />
meget smertefull måte.<br />
En annen god venn gjorde en henvendelse til ledelsen for å få<br />
innsyn i regnskapspraksis når det gjaldt g<strong>av</strong>er og arv som<br />
menigheten mottok. Han fikk et indignert svar om at det var en<br />
uhørt frekkhet fra hans side å be om dette. Han skulle i hvert<br />
fall ikke få noen info. Han skulle passe sine egne saker. Han har<br />
forlatt forsamlingen, mens den tidligere siterte fortsatt er med.<br />
Regnskaps- og revisjonsrutinene i Smiths Venner er bygget opp<br />
for at topplederne skal ha styring og kontroll nedover i rekkene,<br />
men de gir ikke eierne (dvs. Den jevne mann og kvinne) særlig<br />
mye styring og kontroll med ledelsens disposisjoner. God<br />
regnskapsskikk i foreninger og ideelle stiftelser er å vise i<br />
klartekst alle poster som angår de øverste tillitsvalgtes<br />
disposisjoner, fordeler og kompensasjoner. I Smiths Venner har<br />
man satt prinsippene med tillitsvalgte på hodet; det er de<br />
selvutnevnte topplederne som velger sin tillitsmenn, og det er<br />
disse “tillitsvalgte” som toppledelsen skal ha styring på. Mens<br />
de selv er høyt hevet over medlemmenes kontroll og styring.<br />
De påstår jevnlig at de har alle medlemmenes tillit, men de har<br />
aldri tatt sjansen på å sjekke ut om dette faktisk medfører<br />
280
iktighet. De jeg kjenner som er innenfor sier at det er mange<br />
som skulle ønske at det ble gjennomført hemmelig <strong>av</strong>stemning<br />
både over lederspørsmål og økonomiske disposisjoner, men de<br />
våger ikke å foreslå det. Det å fremme et slikt forslag ville med<br />
stor sannsynlighet føre til at de ble frosset ut <strong>av</strong> dette<br />
samfunnet som de tross alt er glad i, og hvor de har hele sin<br />
sosiale omgangskrets.<br />
Uklarhetene omkring bokføringspraksis og de meget få notene<br />
som finnes i regnskapet fører til at det er uklart om alle utgifter<br />
og inntekter h<strong>av</strong>ner der de hører hjemme. Som nevnt er Skjulte<br />
Skatters forlag Sigurd <strong>Johan</strong> Bratlies personlige firma, og<br />
inntekter og utgifter knyttet til forlagsvirksomheten er dermed<br />
Smiths Venner uvedkommende (selv om flertallet i<br />
forsamlingen tror det er menighetens forlag og antakelig også<br />
tror at inntekter og utgifter i forlaget er konsolidert i DKMregnskapet).<br />
Dette bringer også inn spørsmål om enkelte<br />
utgifter som gjelder forlaget blir belastet forsamlingen.<br />
Eksempelvis kan det stilles spørsmål ved om det er<br />
forsamlingen eller Sigurd <strong>Johan</strong> Bratlies personlige firma som<br />
betaler de omfattende saksomkostninger man har i tilknytning<br />
til de rettstvister man fører om copyrightspørsmål mot Zack<br />
Poonen i India. Siden forlaget ensidig er SJB’s interessesfære,<br />
burde alle kostnader knyttet til slike tvister betales <strong>av</strong> hans<br />
firma og ikke <strong>av</strong> Smiths Venner. Det er mulig at dette er<br />
håndtert på riktig måte, men regnskapene gir ikke noe svar på<br />
slike spørsmål, hvilket viser at regnskapene ikke gir<br />
tilstrekkelig innsyn i mange forhold som medlemmene har en<br />
soleklar innsynsrett i.<br />
Et beslektet spørsmål man kan stille seg er hvem som dekker<br />
Bjørn Nilsens saksomkostninger i Namsretten. Man gjorde det<br />
helt klart at dette var et personlig søksmål fra Bjørn Nilsens<br />
side, og advokaten brukte mye energi på unngå at man så dette<br />
281
som et søksmål fra Smiths Venners side. En logisk konsekvens<br />
<strong>av</strong> det burde være at advokatens salær på kr. 60.000 er en<br />
kostnad som tilhører Bjørn Nilsen, og er forsamlingen<br />
uvedkommende.<br />
Mitt poeng er at den manglende åpenhet om økonomiske<br />
forhold medfører at regnskapene ikke gir svar på en del<br />
vesentlige spørsmål. Dermed er det helt uinteressant hvor<br />
mange fargers trykk man koster på det publiserte<br />
årsregnskapet, som eierne (medlemmene) tilbys å kjøpe for<br />
femti kroner. Mange medlemmer føler seg utilstrekkelig<br />
informert, og anser at de ikke blir vist den respekt de fortjener<br />
som forsamlingens moralske og faktiske eiere. Men siden de<br />
ønsker å leve livet sitt i Smiths Venner, våger de ikke å ta opp<br />
slike ømtålige spørsmål.<br />
Når dette er sagt tar jeg selvkritikk på formuleringen side 207.<br />
Den bør heller lyde slik: “Det er tradisjon for en lite detaljert<br />
økonomisk rapportering overfor medlemmene og de årsmøter<br />
og generalforsamlinger som arrangeres gir ikke medlemmene<br />
en reell mulighet til å styre virksomheten. Virksomheten styres<br />
<strong>av</strong> de selvutnevnte lederne og dem de har tillit til.”<br />
Ad pkt. 2.2. Når det gjelder <strong>av</strong>snittene om mange kvinners<br />
tunge livssituasjon er dette grundig dokumentert i boka. Jeg<br />
hevder ikke at dette gjelder alle kvinner i menigheten. Jeg sier<br />
tvert imot at det selvfølgelig finnes eksempler på mødre som<br />
har hatt helse og krefter til å føde mange barn, og som har gjort<br />
det med glede. For dem har sikkert den store barneflokken gitt<br />
livet et rikt innhold, som de kan se tilbake på med glede. Men<br />
jeg vet at det finnes mange som absolutt ikke har ønsket seg en<br />
slik stor barneflokk, og som slett ikke har hatt godt <strong>av</strong> å gå<br />
nærmest konstant gr<strong>av</strong>id i opptil i 20 år. Men de har likevel<br />
valgt denne livsstilen, <strong>av</strong> frykt for fortapelsen (konf. side 89). Jeg<br />
282
er forbauset over at advokatene og deres oppdragsgivere<br />
forsøker å bestride dette faktum. Det er grunn til å regne med<br />
at denne debatten når det offentlige rom, og jeg ber derfor om<br />
forståelse for at jeg finner det lite hensiktsmessig å nevne n<strong>av</strong>n<br />
for å underbygge dette. Jeg går ut fra at ledelsen i Smiths<br />
Venner ved nærmere ettertanke selv vil finne eksemplene på<br />
dette. Selv om jeg anser at jeg har dekning for det jeg skriver,<br />
må jeg likevel medgi at jeg kunne ha formulert meg bedre.<br />
Omtrent slik: “De hyppige barnefødslene gjør livet urimelig<br />
tungt for mange kvinner i Smiths Venner. For noen <strong>av</strong> dem går<br />
det på livet løs.”<br />
Ad pkt. 2.3. Advokatenes kommentar om de tilpasningsvansker<br />
mange opplever når de forlater Smiths Venner og skal etablere<br />
seg i storsamfunnet finner jeg ingen grunn til å gå nærmere inn<br />
på. Jeg har bunkevis med brev og e-post fra personer som<br />
bekrefter at dette medfører riktighet. Kanskje er det slik at de<br />
som ikke har forlatt Smiths Venner vet lite om hvordan det<br />
arter seg å forlate dette identitetsgivende samfunnet. Det kan<br />
vel tenkes at ledelsen i Smiths Venner på dette punktet snakker<br />
om noe de har liten innsikt i.<br />
Kommentaren om at <strong>av</strong>isen Vårt Land bør unngås skulle for så<br />
vidt også være unødvendig å kommentere, men jeg tar det<br />
allikevel med. I boka “Bruden og Skjøgen” sier Sigurd Bratlie:<br />
Dyret har jo skjøgen på sin rygg, så det må [også] ha et kristelig<br />
folkeparti. Så kan da alle disse styre i forening til tiden da han kan<br />
samle dem i ett dyr n ett parti n med én fører. Og denne fører blir<br />
Antikrist. (Konf. side 139 i min bok.) Vårt Land ble jevnlig<br />
omtalt <strong>av</strong> Sigurd Bratlie som full <strong>av</strong> skjøgedom. Det var<br />
nærmest skjøgens eget presse-organ. Forberedelser til Antikrists<br />
komme. Det som ga seg ut for å være “kristelig” var langt verre<br />
enn en helt ordinær verdslig <strong>av</strong>is (som f.eks. Morgenposten<br />
som var den eneste anbefalte dagspresse i min ungdom.) Boken<br />
283
Bruden og Skjøgen er forholdsvis nylig trykket opp i nytt<br />
opplag og danner grunnlag for kunnskaps-konkurranser blant<br />
barn og ungdom i Smiths Venner. Dette skulle tilsi at Sigurd<br />
Bratlies holdninger og meninger fortsatt er gangbare.<br />
Når det gjelder forbudet mot sanger som ikke er forfattet <strong>av</strong><br />
Smiths Venner, er det velkjent at dette nettopp var en del <strong>av</strong><br />
hekseprosessen i Drøbak. Magne Kristiansen, sønn <strong>av</strong> Ole<br />
Kristiansen, hadde samlet en del kristne sanger og utgitt dem<br />
i en egen sangbok, Gledesbudet. Det ble laget et rituelt bokbål <strong>av</strong><br />
denne sangboken, fordi den ikke var “i den rette ånd”. (I<br />
middelalderen var det riktignok heksene selv som ble brent på<br />
bålet, men å brenne andres arbeid på bålet har en symboleffekt<br />
som de fleste drar kjensel på. Det trekker linjene tydelig<br />
bakover mot de mørkeste århundrer i kristenhetens historie her<br />
i Europa.) Den sangen som spesielt ble fremhevet som “skjøgesang”<br />
har et refreng som går slik: ”..så fyll meg og bruk meg min<br />
frelser, hver stund til ditt velbehag.” Dersom man går til Smiths<br />
Venners sangbok Herrens Veier finner man det samme<br />
meningsinnholdet i sang nr. 389 som slutter med ”O, Frelser,<br />
dann og bruk du meg.” Den ene sangen er autorisert pga.<br />
forfatteren, den andre brennes på bålet pga. at det er feil<br />
forfatter. Eller kanskje feil redaktør? Det groteske teater som<br />
utspant seg omkring sangboken Gledesbudet kan vanskelig<br />
forstås som noe annet enn et faktisk forbud mot “fremmende”<br />
sanger.<br />
Ad pkt. 2.4. Når det gjelder Sigurd Bratlies åndsevner de siste<br />
årene <strong>av</strong> hans liv, kan jeg nevne at jeg i mine arkiver har kopier<br />
<strong>av</strong> noen brev han skrev i forbindelse med “Drøbak-saken”.<br />
Disse brevene dokumenterer at det ikke var bare taleevnen som<br />
hadde sviktet ham. Hans åndsevner var åpenbart så svekket at<br />
en ansvarsbevisst handling fra dem som sto ham nær, etter min<br />
menig, ville vært å sørge for at han holdt seg hjemme. Jeg<br />
284
holder imidlertid muligheten åpen for at Kåre <strong>Johan</strong> Smith på<br />
det aktuelle tidspunktet kan ha følt seg i en ufri situasjon,<br />
kanskje nærmest i en tvangssituasjon, i forhold til Sigurd<br />
Bratlie. Bratlie utmerket seg ikke som en person som hadde lett<br />
for å ta imot korrektiver og kritikk. Det kan derfor tenkes at<br />
Kåre J. Smith var mindre ansvarlig for Drøbak-fadesen enn hva<br />
jeg antyder i boken. Jeg skal forsøke å få til en samtale med ham<br />
for å sjekke ut hans opplevelser omkring dette.<br />
Ad pkt. 2.5. De uttalelser fra Kåre J. Smith som jeg siterer er<br />
basert på muntlige overleveringer fra flere personer. Hvorvidt<br />
den historien han har fortalt til en del unge gutter, om<br />
håndgemeng på et <strong>av</strong> hans møter i Finland, er referat fra en<br />
faktisk hendelse eller bare en munter historie vet jeg ikke. Jeg<br />
vet heller ikke om det i så fall gjør saken bedre eller verre.<br />
Ad pkt. 2.6. Første del <strong>av</strong> punktet synes jeg er greie<br />
presiseringer å få med i boka. Dette blir tatt inn når det trykkes<br />
nytt opplag. Et unntak gjøres når det gjelder Kjell Arne Bratli’s<br />
bøker om Smiths Venner. Jeg har kopi <strong>av</strong> e-post forfatteren har<br />
sendt Gerd <strong>Johan</strong>sen i P4, hvor han bekrefter at han har skrevet<br />
bøkene på bestilling fra ledelsen i Smiths Venner.<br />
Når det gjelder siste ledd <strong>av</strong> punkt 2.6. er mitt poeng at det ble<br />
begått grov urett mot et stort antall trofaste medlemmer i<br />
forbindelse med den såkalte vekkelsen. Jeg har også merket<br />
meg at man sier at SV hadde 7.000 medlemmer før “vekkelsen”,<br />
mens man nå får statsstøtte for drøyt 5.000. Det skulle tyde på<br />
at frafallet har vært betydelig større enn 1.000. Jeg vet også at<br />
det i Drøbak var ganske nøyaktig halvparten som forsvant og<br />
i Oslo ca. en firedel. Man benytter kanskje litt forskjellig<br />
tellemåte. Når Smiths Venner oppgir antall medlemmer (og<br />
stevne-deltakere etc.) inkluderer det gjerne barn, helt ned til<br />
285
spedsbarns-stadiet, mens man kanskje bare regner voksne når<br />
man teller hvor mange som har forlatt forsamlingen?<br />
Hvorvidt den urett jeg påpeker ble begått mot 10, 100 eller 1.000<br />
medlemmer er for så vidt underordnet. Det som er mitt poeng<br />
er det totale fr<strong>av</strong>ær <strong>av</strong> rettssikkerhet man har i dette samfunnet,<br />
den manglende evnen man har til å takle uenighet, den<br />
refleksjonsløse underkastelsen under maktpersoner og det<br />
totale fr<strong>av</strong>æret <strong>av</strong> sosial ansvarlighet hos de samme.<br />
I regnestykket over hvor mange man har ødelagt livet til, bør<br />
man kanskje også ta med alle de som <strong>av</strong> hensyn til sine egne<br />
barn, fortsatt går på møtene til tross for det de har blitt utsatt<br />
for. Mange <strong>av</strong> disse var tidligere vitale, spennende personer<br />
som hadde mye å bidra med til fellesskapet, men er nå redusert<br />
til en skygge <strong>av</strong> seg selv. Den utrolige disiplinen som råder i<br />
forsamlingen medfører at personer som ikke underkaster seg<br />
lederne risikerer å bli utstøtt også <strong>av</strong> sine egne barn og<br />
barnebarn. Noen ville kalle dette kad<strong>av</strong>erdisiplin.<br />
Generelle kommentarer. Når man skriver en bok som i en viss<br />
utstrekning er basert på muntlige overleveringer, er det ikke til<br />
å unngå at det blir noen små unøyaktigheter og enkelte uklare<br />
grenser mellom hva som er objektive fakta og hva som er<br />
tolkninger. I sum oppfatter jeg imidlertid advokatenes brev som<br />
en grei bekreftelse på at jeg har truffet godt i forhold til det som<br />
er mitt hovedanliggende; nemlig å sette søkelyset på en del<br />
usunne forhold og kritikkverdige handlemåter i forsamlingen.<br />
At ledelsen i Smiths Venner misliker boken og gjerne skulle sett<br />
at den ble stoppet, finner jeg helt naturlig. Kritikk er<br />
selvfølgelig ubehagelig, men jeg tror det kan være sunt, og <strong>av</strong><br />
årsaker som er rikelig belyst i boken, er det nærmest en<br />
umulighet å være kritisk og samtidig være innenfor sekten.<br />
286
Enhver kritikk blir sett på som ondsinnet skadeverk og har i<br />
alle år vært den vanligste årsak til ekskludering.<br />
Jeg har gjennomgått boken på bakgrunn <strong>av</strong> de tilbakemeldinger<br />
som har kommet fra ledelsen i Smiths Venner og gjort de<br />
korrigeringer jeg finner å være på sin plass. Som det fremgår <strong>av</strong><br />
boka gjorde jeg gjentatte forsøk på å etablere en kontakt med<br />
Sigurd <strong>Johan</strong> Bratlie i første halvår 2001, men alle forsøk var<br />
forgjeves. Han konkluderte med at “jeg [ser] livet mitt for<br />
verdifullt til å bruke ytterligere tid på en dialog med deg”<br />
(konf. side 234). Denne holdningen medførte at jeg ikke fikk<br />
muligheter til se sakene fra hans side da jeg skrev boken. Før vi<br />
trykker revidert opplag <strong>av</strong> boken vil jeg, som tidligere nevnt,<br />
forsøke å komme i kontakt med Kåre <strong>Johan</strong> Smith med<br />
henblikk på å få noe innsikt i hans betraktninger i sakens<br />
anledning.<br />
Det har vært et stort arbeid å skrive boken, men alle de positive<br />
tilbakemeldingene jeg får er en massiv bekreftelse på at det har<br />
vært et nyttig arbeid. Alle disse tilbakemeldingene (fra personer<br />
både innenfor og utenfor SV) kan vel også betraktes som en<br />
dokumentasjon på sannhetsgehalten i boka. Jeg fremlegger<br />
gjerne disse brevkopier for forlaget, men kildevernet hindrer<br />
meg å forelegge dem for Smiths Venners advokater. Det ville<br />
omgående få meget ubehagelige følger for dem som har skrevet<br />
til meg i all fortrolighet og som fortsatt er med i SV, eller som<br />
har barn eller andre nære slektninger som er der.<br />
Beste hilsen<br />
<strong>Johan</strong> <strong>Velten</strong><br />
287