KIRKEN SOM KULTURBÆRER
KIRKEN SOM KULTURBÆRER
KIRKEN SOM KULTURBÆRER
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
<strong>KIRKEN</strong> <strong>SOM</strong> <strong>KULTURBÆRER</strong><br />
( 20.april 2005. Kåseri i Ullensvang - Bjørgvin biskop – 100 års markering av unionsoppløsningen)<br />
Når vi setter fokus på kultur ved innledningen til 100 års markeringen av<br />
unionsoppløsningen, så gjør vi det i forvissningen om at det ligger verdier lokalt<br />
– både i kulturlandskap og mennesker – som har bidratt til å forme vårt land til<br />
den nasjon vi er i dag. Kulturlandskapet er det mange andre som kan mer om<br />
enn meg. Jeg vil bruke mine minutter til å sette ord på et annet aspekt: Kirken<br />
som kulturbærer.<br />
Det kan passe godt ved denne anledningen, som markerer at det er 100 år siden<br />
Norge og Sverige skilte lag, å starte med et sitat av den kjente svenske dikteren<br />
Par Lagerkvist. For selv om vi er to ulike nasjoner, binder både kirken og<br />
kulturen oss sammen. Par Lagerkvist har sagt følgende som er like sant i Norge<br />
som det har vært i Sverige: ”Man ser medlimsamt ned på de trovissa. Och<br />
likeval ar det i dem mansklighetens rikedomar førvaras. De er maktige<br />
skattkammare som vi alla førliter oss på, dar vi hamtar upp vad vi behøver<br />
før at kunne harda ut.”<br />
Kirken som kulturbærer handler for meg først og fremst om mennesker. Ikke<br />
bestandig de mest kjente. Ikke nødvendigvis biskoper og kirkeledere. Ikke de<br />
som gjennom de siste 100 år har fått de største overskrifter i avisene og som blir<br />
nevnt ved navn når historiebøkene blir skrevet. Men minst like mye handler<br />
Kirken som kulturbærer om de mange tusen hverdagsmennesker som er<br />
kirkens grunnfjell. Kirkens ”trauste fjordinger” som er preget av sin tro på en<br />
slik måte at den har formet livet. Mitt utgangspunkt er dette: Kulturarbeid er<br />
arbeid som gjør livet rikere for mennesker. Det er innsats som uten store ord<br />
taler et tydelig språk om storheten i det å være menneske. Det var om disse<br />
menneskene Par Lagerkvist sa: ”Man ser medlimsamt ned på de trovissa.
Och likeval ar det i dem mansklighetens rikedomar førvaras. De er maktige<br />
skattkammare som vi alle førliter oss på, dar vi hamtar upp vad vi behøver<br />
før at kunne harda ut.” Mitt bidrag i dag skal være å fortelle om 3 slike<br />
mennesker jeg har møtt og lært av.<br />
Jeg startet min prestetjeneste i en liten bygd i Østfold. Da jeg kom, var jeg<br />
landets yngste sokneprest. Den første som møtte meg var menighetsrådslederen.<br />
Han ønsket å møte den nye soknepresten, hilse ham velkommen til bygda og ta<br />
seg av ham. Det ble starten på et langt vennskap. Einar som han het, var grossist<br />
i ulønnede tillitsverv. Egentlig var han snekker, men han arbeidet for seg selv og<br />
trengte ikke så mye for å være fornøyd, så det ble rikelig med tid til frivillig<br />
arbeid.<br />
Da jeg kom, var han som sagt leder av menighetsrådet. Det hadde han vært i 12<br />
år. Dessuten var han Kirkeverge. På den tiden var det et ulønnet tillitsverv. Når<br />
det var begravelse, var det han som fant ut gravsted. For Einar kjente<br />
kirkegården bedre enn kartet og visste nøyaktig hvor kistene lå. For oss var<br />
kanskje det aller beste et annet tillitsverv som han hadde. Som kirkelig engasjert<br />
snekker, var han den selvsagte formann i Prestegårdstilsynet. Når vannet frøs –<br />
som vi opplevde den første vinteren – kom han med kirkegårdstineren og sørget<br />
for at vi fikk vann igjen. I flere år var han medhjelper for kirketjeneren. Han<br />
snekret ny lesepult. Og da jeg sa at noe måtte gjøres med kirkebenkene som var<br />
utrolig vonde å sitte på, så ordnet han det også. Stille og lugnt ordnet han opp.<br />
Kirkehuset var hans store interesse. Han var der seint og tidlig, og kona hans sa:<br />
”Setter dere fram en seng der, så sover han der også” Men det var ikke bare<br />
menigheten og kirkehuset som fikk glede av engasjementet hans. Bygda hadde<br />
et lite bygdemuseum som var åpent noen helger i året, på 17.mai og på<br />
bygdedagen i juni. Der var han selvfølgelig også formann. Han hadde en genuin<br />
interesse for alt som var gammelt, for historie og nærmiljø. Da kommunen
innstiftet sin kulturpris, var han den første som fikk den. Sjelden har en pris vært<br />
så fortjent!<br />
Einar var en av de få som har fått meg målløs. Jeg liker å komme med<br />
kommentarer og erte litt. Mot slutten av min prestetid på det stedet, ble han også<br />
Klokker. Det vil si, den offisielle tittelen var Klokker og kirkesanger. Det var<br />
bare det at Einar ikke kunne synge. Han kunne det meste, men ikke det. En gang<br />
klarte jeg ikke å dy meg: ”Du kan jo bare få halvt betalt du, sa jeg. Du kan jo<br />
ikke synge.” Da svarte han stille: ”Jeg har aldri hatt mer enn halvt betalt<br />
jeg.” Dermed ble jeg svar skyldig. Så midt på en prikk går det an å si det.<br />
Kirken som kulturbærer handler for meg først og fremst om mennesker.<br />
Kulturarbeid er trofast og uegennyttig arbeid som gjør livet rikere for<br />
mennesker. Her har Kirken bidratt med mye. Mangfoldige tusen timer er lagt<br />
ned i hver eneste menighet landet rundt. Dugnad har blitt en nasjonal glose i<br />
Norge. Det har bidratt til at samfunnet vårt er slik som det er: ”Man ser<br />
medlidsamt ned på de trovissa. Och likeval ar det i dem mansklighetens<br />
rikedomar førvaras. De er maktiga skattkammare som vi alla førliter oss<br />
på, dar vi hamtar upp vad vi behøver før at kunne harda ut.”<br />
Kirken som kulturbærer.<br />
Det leder meg til å tenke på et annet menneske jeg har lært å kjenne. Vi ble<br />
venner da vi begge var i tenårene. Det er 35 år siden, men han er på mange<br />
måter uforandret siden den gang. Det samme, lange lyset håret. Det som vi skrek<br />
oss til for 35 år siden, men som er gått ut på dato nå. Det samme gutteaktige<br />
smilet og det samme engasjementet. Odd Ragnar – som navnet hans er – er<br />
lærer. Ved andre anledninger har jeg ofte sagt: Hva skulle vi gjort i kirke,<br />
samfunn og organisasjonsliv uten lærerne? Hvem skulle tatt på seg verv i<br />
kommunen hvis vi plutselig stod er uten lærere? Jeg synes jeg møter dem over<br />
alt. Når frivillige råd og styrer skal settes sammen. Når vi skal fylle komiteer og
avvikle arrangementer. Når noe skal gjøres - uten at du får betalt – da er lærerne<br />
der. Jeg har ingen offisiell statistikk på det, men jeg er overbevist om at lærerne<br />
er overrepresentert over alt hvor noe skal fikses og ordnes.<br />
Odd Ragnars hjertebarn har vært og er det samme som mitt: Det kristne barne-<br />
og ungdomsarbeidet. Han har vært voksenleder i sitt lokale Ten Sing kor i 30<br />
år. Fulgt arbeidet både i oppgang og nedgang. Han har åpnet huset sitt og<br />
invitert ungdom hjem til seg. Han og kona Ågot har brukt tid og lyttet til dem<br />
når noen har hatt kjærlighetssorg eller når livet ble fortvilet fordi foreldrene gikk<br />
hver sin vei. Helt siden han kom ut i arbeid, har han brukt størstedelen av sin<br />
lange sommerferie til å være vaktmester på et leirsted og leder på utallige<br />
sommerleire. Alt sammen uten overskrifter og uten godtgjøring for tapt<br />
arbeidsfortjeneste. Det er dette kirkelig kulturarbeid handler om. Mennesker<br />
som ut fra sin overbevisning og ut fra sin tro gjør uegennyttig arbeid som gjør<br />
hverdagen rikere for andre. ”Man ser medlidsamt ned på de trovissa. Och<br />
likaval ar det i dem mansklighetens rikedomar førvaras. De er maktige<br />
skattkammare som vi alle førliter oss på, dar vi hamtar upp vad vi behøver<br />
før at kunne harda ut.”<br />
Kirken som kulturbærer.<br />
Jeg kjenner et slikt menneske. Hun pranger ikke. Skriver sitt liv med små<br />
bokstaver. Hun har sin faste plass i kirken – 2.rad til venstre. År av sitt liv<br />
arbeidet hun i søndagsskolen. Fredag kveld var satt av til tekstgjennomgåelse.<br />
Da ble andre – og kanskje mer spennende invitasjoner – lagt til side. Hun har<br />
sans for de nære ting. Inviterer naboer til samtale om vesentlige saker. I flere år<br />
var alle naboene i gata invitert hjem der 1 gang i måneden. Det ble mange<br />
ganger. På nattbordet ligger en liste over bønnebarn. Der står det mange navn og<br />
de nevnes høyt hver eneste kveld. En egen liste over forfulgte kristne har hun<br />
også. Det er så lett for oss i vår velstand å glemme de som lever under andre kår
enn oss. Derfor ligger listen der. Misjonens sak spiller en hovedrolle. Det gjelder<br />
å gi det beste videre. Dele gleden og det gode. Tiendetradisjonen holdes i hevd. I<br />
den tid da lønnen ble utbetalt direkte og i kontanter, ble først misjonspengene<br />
lagt i en egen konvolutt. ”Av ditt eget gir vi deg tilbake.” Hele hennes liv<br />
preges av glad lydighet mer enn av travelhet. Over og under ligger den trygge<br />
tro. Hun sjekker ikke daglig den åndelige temperaturen, men hviler i Gud.<br />
Kirken som kulturbærer handler for meg først og fremst om mennesker.<br />
Kulturarbeid er arbeid som gjør livet rikere for menneskene. Det er uegennyttig<br />
innsats som gjør det stort å være menneske. Mennesker av dette slag er Kirkens<br />
grunnfjell. Det er slike mennesker som setter Kirken i stand til å være<br />
kulturbærer i ordets dypeste forstand. ”Man ser medlidsamt ned på de<br />
trovissa. Och likeval er det i dem mansklighetens rikedomar førvaras. De er<br />
maktiga skattkammare som vi alle førliter oss på, dar vi hamtar upp vad vi<br />
behøver før at kunne harda ut.”<br />
Hvem denne kvinnen er?<br />
Det får være min lille hemmelighet.<br />
Takk