Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
GOTTFRED BOROHAMMER:<br />
Fra spak til alvor<br />
14<br />
KONTRASTER<br />
TRYGVE M. DAVIDSEN<br />
og<br />
HENRY IMSLAEJD<br />
Drryers Forlag - St~luungsr 3941
i beundring<br />
tilegnet.
Jeg h r herved dert glede d enske mine<br />
ærede gjester velkommen til bords og ber Dem<br />
smake på men av de mest typiske rettene. jeg<br />
tilberedte i min gronneste ungdom.<br />
Som gjestene straks vil legge merke til, er<br />
serueringsmåten temmelig enestående i kake-<br />
kunstem histarie, idet jeg nærmest syste-<br />
matisk hr vekslet mellom det bitreste bitre<br />
og det snteste aste. Det skal derfor ikke undre<br />
meg det ringeste om en eller annen finner det<br />
paasende å innvende at det heile derved er<br />
blitt til noe #rot-i-hopa. - Men er kanskie<br />
ikke sjalve livet en blanding au likt og ulikt<br />
- au tårer og smil.?<br />
Vi trenger salt, vi trenger sukker - det er<br />
mitt rmoanement. Mennmker med normal<br />
fordayelse behauer ikke leve på diet, Lider<br />
noen au sukkersjuke, så sLyf de sate sakene!<br />
Og er blodtrykket for Rqt, så spar på saltet!<br />
Altsd, mine damer og herrer:<br />
Taffelet8 14 retter er servert. Forsyn<br />
Dem med det som m$& passe!
Ka*pusm ......................... 7<br />
rNadropeti .......................... 15<br />
iRadiokasmn kgem &and& ......... %l<br />
*Veda Kiamkar-Hanrg, ............... 27<br />
-ve m .......................... 37<br />
...................<br />
+En pinlig hisbriBr U<br />
~Robtiialtvondt, ................... M<br />
rHaatvd .......................... 60<br />
cBlt hva X har gjortr .................. 64<br />
4htdmlig fomle- ............... 82<br />
.......................... 89<br />
iRd&man, .m. 94<br />
avardager, .......................... i06<br />
tAil duixbger vanskdip .............. 111
Elbr: Den gangen jeg trodde B<br />
ha en misjon i lid.<br />
Det er jamen trist å vaere ungkar en<br />
j ulekveld. Jeg veit hva jeg snakker om, -<br />
for jeg er ungkar sjal. Fem og f0rr og<br />
uten håp.<br />
Ikke nettopp så å, forsltå at ungkamliv~t<br />
sinn i sin alminnelighet behsver å være<br />
trist. Slett ikke! Til sine tider: Tvert-<br />
imot. . . . Men, som sagt, julekvelden er<br />
det bedrmrvelig. I hvert fall hvis en ska1<br />
være mdt til A tilbringe den i ensomhet<br />
på en hybel. Slik som jeg.<br />
*<br />
Det var ifjor jul. Heldigvis var det<br />
snsfritt. Nh jeg - sikkert til forbauselse<br />
for noen hver - sier heldigvis, sil er det<br />
rett og dett fordi jdesns gjrar meg aldeles,<br />
komplett skrullet. Den minner meg nem-<br />
Eg så ubeskrivelig om de lykkelige barn-<br />
domsårena heime p& lensmannsgblen,<br />
da heile familien fBr til kirke med gamp<br />
og slede, dombjmrller og alt det De veit<br />
som hmer med til det vanlige romantiske
juleutstyret. I fjor var det altså ikke en<br />
snarfille å oppdrive, så det kunne gjerne<br />
ha vært midt i hundedagene fop den saks<br />
skyld.<br />
Gamle Bertine, som jeg gikk i kost Hos,<br />
og som forhg pleide gjme alt som sto i<br />
hennes makt for A hygge for meg, var<br />
fluksens reist heim for å ta farve1 med en<br />
dmrende bror. Jeg satt aleine att i leilig-<br />
heten med et humer som lå 1&17 grader<br />
under middels. Hvilket vil si faretruende<br />
slett.<br />
Ekter gammel sedvane hadde jeg del-<br />
tatt. i gudstjaesten om ettermiddagen,<br />
likesom jeg hadde gasset meg med mye<br />
lekker mat. Men hva hjalp det aIt Sam-<br />
men, når jeg skde sitte der mutters<br />
aleine i den tomme stua heile kvelden!<br />
Riktignok hadde jeg fått meg tihendt en<br />
populær smakebit av årets bokflom og en<br />
bunke vakkert utstyrte julehefter Ra en<br />
hyggelig slaster oppe i Trandelag. Litt<br />
tidsfordriv var det jo alltid. Men - nei,<br />
jeg orket det simpelt hen ikke.. . . .<br />
Jeg tok frakk og hatt på meg, puttet<br />
de lange fingrene mine (ikke kan jeg<br />
hjelpe for at jeg er langfingret!) ned i et<br />
par mmkebrune hansker, klemte entr6-<br />
dma godt igjen og gikk meg en tur.<br />
Rundt i gatene mest heilt på måfå.
Fra annet hvert hus harte jeg bedå-<br />
rende julemelodier og lyden av mange<br />
fritter som gikk og gikk. . .<br />
A, jul med din glede!<br />
C<br />
Det har sikkert aldri harrt til god takt<br />
og tone å lytte. Jeg veit oppPiktig talt<br />
ikke om det er skjedd en radikal endring<br />
i reglementet siden radioen ble tatt i bruk,<br />
da sjd ikke vbe mest framtredende personligheter<br />
unnser seg for å bli kalt<br />
dyttere,. Men hvordan det nå enn forholder<br />
seg - enten folkeopinionen vil<br />
kalle meg dannet eller udannet - så er<br />
det et uomtvistelig faktum, at jeg stilte<br />
meg opp foran det ene vinduet etter det<br />
andre og lyttet med gapende mm. Det<br />
var Iikesom jeg tok del i bamas og de<br />
voksnes juleglede der innenfor de nedrulde<br />
gardinene. . . .<br />
*<br />
Mens jeg sto slik og d~amte - det var<br />
forrest en utenfor feiermester NathanieIsens<br />
leilighet - kom en Xiten kattunge trippende<br />
bort ti1 meg og ga seg til å kjærtegne starvleskaftene<br />
&e. Glad i dyr som jeg til en<br />
visa grad er, b~yde jeg meg ned og tok<br />
den vesle abrieren, opp i amen min.<br />
#Pusen, 'takars pusen,* kviskra jeg sukkersatt<br />
inn i dens ene sw.
~Nrrrmrm<br />
. . .o malte dyret til svar.<br />
I erotikk-sp~åket skal det jo være<br />
noe som kalles &ja~Xighet ved f~rste<br />
b-. Det hmes kan hende en smule<br />
innbilsk, men j eg overdriver visselig ikke,<br />
når jeg påstår at kattungen - Ia oss inntil<br />
videre kalIe den Rosa - etter snaue to<br />
minutters bekjentskap var blitt vilt for-<br />
elsket i meg. Så grenseIaust forelsket, at<br />
den, etter at jeg hadde sloppet den ned på<br />
gata igjen og fortsatte min vandring, tok<br />
til å f0lge meg hakk i hel. Med det samme<br />
h jeg ikke noen smlig vekt på det, men<br />
da dorfi1~lgelsem vedvarte flere kvartaler<br />
oppover, begynte jeg sh srnhtt å få &ange<br />
melser*. - Jeg satte farten opp - smA-<br />
pr-g. Stakk rundt det fmte, det beste<br />
gatehjemet. Rosa fulgte etter i full ga-<br />
lopp. Jeg lurte meg inn i et &pent gArds-<br />
rom, der jeg nær kom til å skremme livet<br />
av en eldre dame med et lyseblått sjal<br />
over skuIdrene. Rosa ga seg ikke. Jeg<br />
fomkte å jage den vekk.<br />
@Gå nå. pent heim, pusen!, sa jeg i en<br />
tone som hverken var barsk aller sukker-<br />
s~t. erDe venter på deg med julegrauten.#<br />
Njaub svarte katta og sendte meg et<br />
av sine forelskte og bemfauende biikk.<br />
Det gikk et jule ly^ opp for meg: Dyret<br />
hadde ikke noen heim! Nei, visst. Slik
hang det i hop. Kan hende det vesIe<br />
krypet både fraue og svalt. Midt på<br />
sjelve julekvelden!<br />
Saka sto aryeblikkelig heilt klar far<br />
meg: Her hadde skjebnen sendt meg som<br />
en reddende engel til en skapning i nerd!<br />
Min gjerning var opplagt: Jeg skulle<br />
smge for at Ro~a fikk en heim, ble vann<br />
og mett.<br />
Andre mennesker tilfredsstiller sitt mer<br />
eller mindre amme samvett ved å utte en<br />
25-ering i slumsestrenes gr er e ler for-<br />
F P<br />
ære en velslitt trmiye til e attige barns<br />
bekledninp. Jeg skulle få &gre en liten<br />
kattunge lykkelig. Hver sin oppgave!<br />
Etter i en fei B ha gjort disse refleksjonene<br />
baryde jeg meg ned og laftet Rosa opp<br />
i armen min for annen gang. Og så bar det<br />
avsted heimover, . . .<br />
Naturligvis fnrlte jeg meg litt flau -<br />
jeg er deesverre noe sjenert av meg,<br />
akjmrnner De -, men til alt hell var gatene<br />
praktisk talt sopt reine for levende vesener,<br />
så det var ikke så fælt mange som<br />
fikk ta meg og bareno min i qesyn.<br />
Men jeg gledet meg nok for tidlig!<br />
Katastrofen inntraff! Hadde uttrykket d0<br />
av skam vaert mer enn en tom frase, er det<br />
lite sannsynlig at stedets kemner lenger<br />
vUe hatt glede av meg som skatteobjekt.
Nettopp som jeg skulle skrå over Baron<br />
von Storkendorfs plass, rente j eg, forsynemeg,<br />
like på kontorets kvinnelige bokholder,<br />
frflkm Bbm. Hva hun egentlig<br />
gjorde ute på dette tidspunktet, var neimen<br />
ikke så liketil. å skjmrnne, sånn med<br />
det samme.<br />
@Kjære £ok, er det Dem, hem Sakkariassen?$<br />
utbrart hun og ble flammende<br />
rad.<br />
da. Og . . . Dem, fraken bl arme,^<br />
svarte jeg og fikk samme kuløren.<br />
. Wen hva ser jeg!# ropte hun, idet hun<br />
dirret interessert bort på Rosa, som lå<br />
trygt i armen min og glodde fram for seg<br />
med store ieryne.<br />
#En fie kattunge,* bemerkte jeg en<br />
smule forvirret. deg skal gå og drukne<br />
den.#<br />
#Hva er det De sier - skal De. . . .i,<br />
da, absolutt,, avbrart jeg. #Den er<br />
dmrdssjuk, ser De, og jo Ienger tid det går<br />
fm jeg rekker fram til sjarm, jo mer seigpines<br />
dm.9<br />
#De er vittig, herr Sakkariassen,a sa<br />
fr~rken B b e alvorlig. deg er aldeles<br />
overbevist om at Bamse ikke er mer dsdssjuk<br />
enn De og jeg. Men det var jo ordentlig<br />
heldig at De fant deh, så jeg slipper å<br />
g& lenge^ her og leite. . . . . i9
Jeg @r historien en W avslutning p&<br />
dette tidspunktet. Nærmest for å slippe<br />
å skiIdre den tort og svie jeg fikk i be-<br />
larnning for min oppriktige trang til å ville<br />
gjaire julekvelden lys og hyggelig for en<br />
stakkars liten heimlaue pusekatt.
Det lei ut pil kveldsparten. Stormen<br />
ulte. Den reiv og sleit i de gande småhusene<br />
der ute på holmen i havgapet, der<br />
los Pedersen bodde med familien sin,<br />
kone og fem barn.<br />
Balgene kom veltende innover, larmende<br />
og brakende som troll i anmarsj.<br />
De slo mot fjeiIet, hylte og skreik som var<br />
trollene blitt dsdasårte.<br />
Gamle Gudmund Pedersen var på vei<br />
ned til trand da for å fortaye båtene forsvarlig<br />
for natta. Han st~nte tungt der<br />
han vandret nedover det nakne berget.<br />
d, Gud, 9, Gud!# Id det.<br />
Var det mon for været han var redd,<br />
det han sa titt hadde h0rt og sett far,<br />
eller var det sut for utkommet som buget<br />
ham?<br />
Nei, noe mye verre: Kona hans var<br />
alvorlig sjuk. Hun lå inne i kammerset<br />
med sterk feber og talte i villelse.<br />
Skulle Gud ta henne fra ham nå? Han<br />
orket ikke H tenke p& det en gang. d,<br />
Gud, å, Gud!, stente han bare. Og den
arka neven hans tok til ayet for å twrke<br />
vekk en tåre.<br />
Gudmund var på vei oppover mot huset<br />
att. Han snudde seg og så ut over havet.<br />
Mmket hersket over alt. Bare langt i det<br />
fjerne kunne en skimte en fyrlykt som<br />
blenkte.<br />
Den gamle losen satt ved sin hustrqs<br />
seng til langt pa natt. Barna var forlengst<br />
gått til ro og lå nå og sov så rolig, så<br />
trygt. Per, en smrnn ph 16 år, lot til a<br />
være den eneste som ikke fikk sove. Han<br />
lå og harte p& stormen, - det dundret og<br />
knakte i hei10 huset som ville det ristes<br />
over ende. Deeisuten harte han mor si<br />
jamre i vmrelset ved siden og faren mumle<br />
halvhøyt for sag sj01:<br />
#Gid han bare var kommet med dokto-<br />
ren, så . . . Gid han bare var kommet!<br />
Men det fryktelige været hindrer ham nå,<br />
stakkar. . . o<br />
Og det ene uendelig lange minuttet<br />
etter det andre sneglet seg hen. . .<br />
Mens dette foregikk, var Torbjsrm, den<br />
nesteldste smrnnen til Gudmund, i ferd med<br />
å sette en båt på vatnet inne i Storvika.
Han hadde vert i byen for å hente lege-<br />
hjelp til si sjuke mor, men tross inntren-<br />
gende banner nektet doktoren på det<br />
bestemteste å dra ut på sjaen i slikt vær.<br />
Torbjsrn sakte imidIer å fo~klare hvor-<br />
ledes moras sjukdom artet seg. Forkla-<br />
ringen var så pass EyIlestgjnrrende, at legen<br />
fant det forsvarlig - slik som stillingen<br />
var - å skikke med noen medisiner.<br />
cTa disse med heim,# sa han, uog så snart<br />
været blir noenlunde bra, skal jeg besisrke<br />
Deres mor.$<br />
Etter noen rettleiing om hvorledes rnedi-<br />
sinen skulIe nyttes forlot Torbjarrn kon-<br />
toret med flaska godt forvart i en liten<br />
hindkoff ert.<br />
Hjertet hane var en smule lettere da<br />
han skyndte seg avstsd ut over Iandeveien<br />
til Storvika, der bhten lå. . .<br />
Endelig, etter mye strev, fikk han far-<br />
kosten klar. Den vugget sterkt opp og<br />
ned, og det var så vidt han greide å komme<br />
seg uti sammen med sin dyrebare skatt,<br />
medisinen.<br />
Det bIe en overmåte strid tam. Sjmren<br />
sta inn over stamnen, og vanskelig var det<br />
å få tak med årene. Snart var han djupt<br />
nede i en bdgedal, snart h0yt oppe i<br />
været. Han svettet, skjarnt lufta var kald<br />
og Haerne hans heilt gjennomvåte. Men
fram skde han hva enn ville skje, fram,<br />
fram for å berge si elskte mor. . . .<br />
---<br />
Plutselig kom en veldig balg~ rullende.<br />
Den slo inn over båten, som nå ble halvfyut<br />
av vatn. Atter en, og færingen med<br />
den tapre unge mannen sank, sank ned i<br />
det djupe, svarte havet, som så ofte fm<br />
hadde slukt sitt arme bytte med begjær.<br />
uHjeIp! Hjelpla Eikreik Torbjm i dmrdsangst<br />
og satte p& wsm inn over til holmen,<br />
mens han stadig holdt fast på kofferten<br />
med medisinen.<br />
~Hysj! Et rop om hjelp?, Per måtte<br />
riktig ana enne hierrenervene sine ti1 det<br />
ytterste. 5 oviset var det et wdropl: Han<br />
kunne hprre den svake lyden blannet med<br />
stormens utrettelige hyl.<br />
Fort s rang han opp av senga og inn til<br />
faren. d enne reiste seg straks, kastet på<br />
seg oljehai a og forsvant ut av dma.<br />
Traes i ar en sjuke kona si måtte han ut<br />
for kanskje redde et menneskev i nad.<br />
Så fort beina kunne bære ham skyndte<br />
han seg ned over berget til bhtstmra.<br />
Men nettopp som han skulle skyve<br />
båten ut pA det sterkt oppr~rte havet,<br />
kom den tanken plutsefig over ham, hvor<br />
nyttelaust det var å ro ut p& måfå i det
marrke, skrekkelige været. Han Biarte<br />
heller ikke noe rop lenger, og kan hende<br />
hadde det bare vaert en innbilning fra<br />
fm~t<br />
av. . . .<br />
Og gamle Gudmund satte kursen att-<br />
ende til huset med tungt og isorgfdt<br />
hjerte.<br />
Den neste dagen hadde været lagt seg<br />
noe. Doktoren, som vilIe holde bltet sitt,<br />
var tidlig om morgenen k j til ~ Storvika,<br />
og lot seg derfra ro over til holmen.<br />
Nettopp som han akde ~tige i land<br />
falt -ene hans på en merk slrilikelse<br />
i strand~izeinene. Han bqde seg ned for<br />
å undersgke hva det var.<br />
- Herregud! Var det ikke liket av los<br />
Pedersens sarnn, han som hadde vært på<br />
kontoret kvelden far.<br />
I den ene hånda holdt han krampaktig<br />
fast på kofferten med medisinen,<br />
eom den tapre gutten ikke levende fikk<br />
overrakt si kjære mor.. . .
#Foredragsholderen er ennå ikke kom-<br />
met, BA vi sender en grammofonplate så<br />
lenge.. . .o<br />
--b<br />
#Vi horte ~Lucky sta* av Mc. Hugh.<br />
Dessverre lar foredragsholderen framleis<br />
vente på seg. Vi sender derfor en ny<br />
plate. . . .ig<br />
- Hva kan det bety?<br />
De av lytterne som hadde apparatene<br />
sine innstilt på wåro stasjon så undrende<br />
4 hverandre. Det at den annonserte<br />
oredra shoIder ikke mrster fram i studio<br />
P<br />
til avta li t tid, er jo en meget sjelden fore-<br />
teelse.<br />
#Han må være full,, kviskra enkelte,<br />
som var uvitende om at den ventede herre<br />
ikke nmrt annen alkohol enn den som skal<br />
forekomme i brsd og sur mjslk, moen<br />
annen lmrsning kan ikke finnes!*<br />
Jo. Og atter jo! En annen lesning kam<br />
finnes. Den hmires riktignok noe usann-<br />
synlig. Men til hvilken nytte er det vel å
SI& en skrme i en så sannhetssakende lesekrets<br />
som det formodes den forleggeren<br />
har, som ser seg i stand til h offentliggjarre<br />
dette makkverketi>. (Den siste betegnelsen<br />
er brukt for å komme eventuelle<br />
snusf ornuftige kritikere i forkj spet ).<br />
Og dermed overlater vi o~det til den<br />
mystiske radio-kåsmen:<br />
--- Jeg e~ ingen egentlig sportsmann,<br />
som ynder å slå denne eller hin<br />
rekord på idrettsplassen, beper han.<br />
Det eneste j eg @dyrker* er sykkelsporten.<br />
Den gir ypperlig mosjon for en stillesittende<br />
skrivende mann med anlegg for<br />
hengemage og liktær.<br />
Etter en dags mer elIe~ mindre slit ved<br />
pulten smaker det vidunderlig å komme<br />
seg et aldri så lite stykke utenfor bygrensa<br />
og nyte en smule frisk luft. Sjal om denne<br />
til sine tider kan ha en. ikke heilt ubetydelig<br />
beisk smak av forråtnende ekskrementer.<br />
Nå hadde skjebnen ordnet det sså - jeg<br />
hadde nær kommet i skade for åt si viselig<br />
- at jeg skde holde et 20 minutters fore-<br />
drag i radio forIeden kveld.<br />
I den hensikten d kunne forberede meg<br />
riktig godt, slik at det jeg hadde å servere<br />
i eteren skulle komme til å slå best mulig
an, hadde jeg ut på ettermiddagen tatt<br />
meg en tur til Byneset, for der i fred og ro<br />
A lese ennom manuskriptet mitt og, om<br />
nrdven "d ig, foreta en Eten finpussing.<br />
En slik deilig sommerdag på landet kryr<br />
det imidlertid som regel bestandig av folk<br />
alle steder. Men jeg fant på råd!<br />
Like ved Byneset ligger den store og<br />
ikke heilt ukjente paraplyspd-fabrikken.<br />
Tid bedriften harer det et betydelig tomteareal,<br />
Bom forhg er omgitt av et nesten<br />
3 meter hqt massivt nettinggjerde med<br />
flere rader tjukk piggtråd arverst oppe.<br />
Da jeg fant den kjempesvare porten<br />
8th p& vidt gap, fikk jeg den i og for seg<br />
dristige (om ikke akkurat s& geniale) idben<br />
A finne meg en ensom plass på den andre<br />
iiden av jerdet, der det hersket fdatendig<br />
fre Ci og ro.<br />
Jeg sette sykkelen fra meg et stykke<br />
innenfor porten og fortsatte til fots videre<br />
bortover. Nede ved vasskanten, der eIva<br />
som driver parapIyspi1-fabrikkens rnaskineri<br />
forlater fastlandet, satte jeg meg godt<br />
til rette under et ropetre. Her tok jeg<br />
fram manuskriptet mitt og ga meg i kast<br />
med foredraget. De eneste tilhmrreme vap<br />
et sj0linvitert fuglepar, som lot ti1 å ha<br />
en særlig interesse av å kretse i min<br />
umiddelbare nærhet.
Sjelden, eller (hva det er mest sann-<br />
'synlig) aldri, har vel de to små bevingede<br />
skapningene Iyttet til en mer interessant<br />
forelesning! Det forsikrer jeg. På ære<br />
og samvett!<br />
---<br />
Jeg så på uret. Det viste 19.10. Om<br />
godt og vel 3 kvarter skulle jeg være i<br />
studio.<br />
Nå var det heldigvis ikke stort mer enn<br />
15 minutters vei pr. sykkel dit hen, så jeg<br />
hadde forholdsvis god tid. Fant derfor<br />
på å ta en siste generalprave på foxe-<br />
draget, sllk at jeg skde være absolutt<br />
~ikker når jeg satt faran mikrofonen.<br />
---<br />
Klokka 19.35 presis reiste jeg meg og<br />
ruslet attende til utgangspunktet. . . . .<br />
Hvem kan vel sette seg heilt inn i den<br />
situasjonen j eg plutselig sto overfor?<br />
- Sykkelen stjålet, vil kanskje noen<br />
tenke.<br />
Nei - men porten låst! Jeg gjentar:<br />
Porten låst! m<br />
Jeg har neppe hverken fm eUer siden<br />
f~1t hvor fryktelig det er å være innesperret<br />
på et avgrenset områide, som i det<br />
~yebliklret. Sjal om jeg hadde hatt god<br />
tid, ville virkningen ha vmt sterk og<br />
umiddelbar. Men nå: - jeg sto sorn lam-
met. Det svirret for arynene mine et Ilte<br />
sekund, strupen snarte seg i hop - -<br />
Nei, jeg makter ikke å skildre situasjonen<br />
slik som den virkelig fortonte seg.<br />
Hvert minutt var fra n& av dobbelt<br />
kostbart. Hva skulle jeg ve1 gjøre?<br />
Jumpe over gjerdet var heilt utelukket<br />
- sjal om jeg hadde vært norgesmester i<br />
stavhopp. Dessuten matte jeg ha sykke-<br />
len med, ellers viUe jeg ikke rekke fram<br />
til fastsatt tid.<br />
Dersom det var en alminnelig forsamling<br />
jeg skulle ha talt til, hadde det ikke vært<br />
så farlig - der spiller det vanligvis ingen<br />
som helst rolle om en begynner en halv<br />
time elier mer ettar fastsatt tid. Radio-<br />
rogrammene derimot fslger minuttstre-<br />
Eene med pinlig neysktighet. Som regel,<br />
da! - Om 20 minutter var det min tur.<br />
---<br />
Som en desperat villmann f6r jeg bort-<br />
over deng~ielsgArdenig med sykkelen ved<br />
siden.. . .<br />
Til min glede fant jeg omsider -en åpen<br />
grind ut til jernbanesporet i den andre<br />
enden av eiendommen. Men fos det fnrrste<br />
er det som kjent forbudt å gå (for Ikke å<br />
snakke om sykle) langs linjen, og dess-<br />
uten var denne omgitt av harye gjerder
på begge sider. Ikke en åpning å qne<br />
noe steds!<br />
Fortdet som jeg var, gikk jeg på enhver<br />
hindring uten å reflektere - - -<br />
Sykkelen slengte jeg over det ene gjer-<br />
det etter det andre. Sj nr1 hoppet jeg over<br />
etterpå. At det dermed kom en flenge<br />
der to i den nye dressen min, spilte<br />
absolutt ingen rolle. Det bidro bare til å<br />
gjnrre meg enn mer desperat.<br />
Nå var jeg endelig kommet til det siste<br />
- forholdsvis låge - gjerdet, som skiIte<br />
meg fra friheten. Armbihdsuret viste nay-<br />
aktig 19.48. Jeg ville så vidt greie å nå<br />
fram i noenlunne rett tid. Det vil si hvis<br />
jeg kimte alt hva remmer og (flerret) tsy<br />
kunne hoIde . . . .<br />
Trett og utmattet etter strabasene sakte<br />
jeg å lempa mitt to-hjuite befordringa-<br />
middel over. '<br />
En, to, tre, der hadde jeg det nesten!<br />
Men - da Isd det et kraftig smell.<br />
-- Bakringen fikk en flerre i piggtråden,<br />
som var festet på kanten av gjerdet, og<br />
tmtes icryeblikkelig for luft.<br />
Verre skjebne kunne - som leserne lett<br />
vil forståt - umdig ha rammet meg!
Henry hadde aldri undret seg over at<br />
foreldrene hans var fattige. At de bodde<br />
i m kjellerleilighet, at msblene var få og<br />
tapvelige, at det ofte hendte at maten ikke<br />
strakk til - aIt det syntes ham nesten<br />
naturlig.' Det skulle visst være slik!<br />
Han manglet noen måneder på ti år,<br />
Henry. Kroppen var spinkel og mager -<br />
klærne, ikke minst, wpte den armoden<br />
f oreIdrene fortvilet måtte kj empe med.<br />
Stort likere var det ikke med hans fire<br />
smrsken heller - like filIete og uttærte alle.<br />
Jo, det var nok slik menneskene måtte<br />
ha det! Enskjmrnt . . . Karlsen ovenpå<br />
hadde mye flottere rnnbIer - til og med<br />
stoler med fjsrer i setene - og Karlsens<br />
unger fortalte at de fikk ete så mye mat<br />
de ville, nesten, og faren deres gikk regel-<br />
messig på arbeid . . . hans pappa hadde<br />
bare av og til noen jobber. Så sannelig,<br />
når han ville tenke seg om, måtte det<br />
være gildere å bo hos Karlsen, likevel.<br />
Men han fikk seg ikke til å tenke. . . .
Så liten som Henry va^, måtte han vaare<br />
med å skaffe penger og mat ti1 veie. Han<br />
fikk unngjeIde for at foreldrene var fattige.<br />
Som om han hadde sk lden! Hadde han<br />
gjort noe fælt brotsver 1 siden han måtte<br />
straffes med noe verre enn fengsel og tor-<br />
tur - en ulykkelig barndom, ja kanskje<br />
et heil* ulyklaelig Iiv. . .<br />
Det var faren som hadde funnet på at I<br />
han - eIdste barnet - skulle g& fra hus<br />
til hus og seIge kramvarep: Såpe, nåler,<br />
skrivepapir og liknende, - for faren mente 1<br />
som så, at det måtte vekke medkjensle 1<br />
når den blåfrosne, lasete smågutten bankte<br />
på darene til de rike. Ville i det heile tatt<br />
noe vekke medkjensle hos pengefolka, så<br />
jamen måtte det være Henry! Mår han<br />
lå på kne foran entrkdma med den vesle<br />
håndkofferten sin åpen og synte fram<br />
herligheten, ja, det var et syn en måtte<br />
be Gud fri seg fra å se oppatt! Det måtte<br />
være noen riktig hardhjerta mennesker<br />
som kunne smelle dma att for ham. Men<br />
det hendte - det hendte ofte - nesten<br />
bestandig. #Nei, vi har skrot nok i huset<br />
fm!# kunne svaret lyde, der litt harfigere:<br />
uTakk, men vi kan dessverre ikke kjepe<br />
noe idag.,<br />
Vesle #Kramkar-Wenrp - ungene i<br />
grannelaget hadde gitt ham det amfulle
navnet - ble snart vant med den dags<br />
svar, og det var som om en uvilje mot til-<br />
været og menneskene vokste 1 ham. Med<br />
bestemthet visste han, at ikke alle små-<br />
guttene måtte ha det slik som han - de<br />
sIapp da, de andre, å selge kram iallfall. . .<br />
Aviser var en amen ting, det var ingen<br />
skam.<br />
Nei, det var nok bare på ham folk<br />
stirret medlidende, bare til ham de sa:<br />
tstakkars gutt!* Men stirre medlidende og<br />
si btakkars gutt)), det kunne alle, det. . .<br />
Men hva hjalp det ham!<br />
En dag hadde han tumlet seg opp i det<br />
aller gjeveste vlllakvarteret . Du verden,<br />
så flotte hus! Nesten slik måtte slottene<br />
i eventyrene se ut, om de ble til virkelig-<br />
het. PraktfuIle hager med roser og pmne<br />
grassplener! Det måtte jamen være små<br />
konger som bodde der. De kunne vel ha<br />
råd til å kjøpe en såpe til 30 prre, eller seks<br />
ark skrivepapir til 35. . . . Men da trodde<br />
han feil. ~rsmåkongene, kjepte praktisk<br />
talt ikke noen ting. Nettopp de klemte<br />
dmene kraftigst igjen, nettopp de var<br />
mest ubehagelige i stemmen. Hvorfor?<br />
Han kunne umulig fatte det. . . .
Et sted opplevde han noe:<br />
Market tok til å falle på, - han var<br />
trøtt og svolten og tenkte derfor å dra<br />
heim til kj elIerIeiIigheten igjen. Men<br />
fmrrst viIle han bessrke det siste huset i<br />
alleen, en villa som lå nesten skjdt bak en<br />
rekke kjempegraner. På en bank mes-<br />
singpIate på darra sto gravert med sirlige<br />
bokstaver:<br />
Ikke så å forstå, hverken navnet eller<br />
titden imponerte ham mer enn alle de<br />
andres i kvartalet. Der hadde stått både<br />
lege, pastor, konsul, skipsreder, høyeste-<br />
rettsadvokat og en rekke hende flotte<br />
ting, så &syttravenden ofte, at han ikke<br />
skjsnte meininga.<br />
Nå, han ringte på hos direkt~r Mangen.<br />
En gutt på hans alder - sennen i huset -<br />
kom ut og gjorde et galant bukk for den<br />
fremmede, som var det en greve han<br />
hilste på.<br />
Om de ville vaere så snille der i huset<br />
å kjspe noe?<br />
nA ar det du har B selge da?*<br />
#Dette. . .B Kramkaren hoIdt fram den<br />
åpne kofferten a h, senkte umelig blikket,
for gutten snakte så fint og hadde $like<br />
vakre klær, at han med sitt agatespdb og<br />
isin lappete dress f01te seg heilt skamfull.<br />
Den fyren slapp nok å selge såpe og skrivepapir,<br />
slapp sikkert å gå med aviser også. .<br />
Koffertens hihold ble nsrye gransk&,<br />
- diirekt~rsmrnnen grov og lette gjennom<br />
heile 'beholdningen, rotet alt om hverandre,<br />
så eiermannen £&k vondt av å se<br />
på, Men kjapmenn må som kjent h e<br />
seg i alt! Endelig kom en pen, original<br />
lommekniv for dagen.<br />
UA mye koster den der?*<br />
#En krone og fem og tjue are,# kom det<br />
spakt.<br />
#En fem og tjue? Jeg vil kjsge den,<br />
jeg. . . Bare vent litt. . . i, Med et livlig<br />
ansiktsuttrykk sikyndte han seg inn i<br />
leiligheten, men kom etter en stunds forlog<br />
tilbake med sure folder i fjeset.<br />
deg fikk ikke lov for mamma å kiislpe<br />
kniven db,* sa han, men hvis du vil<br />
bytte den i noe, så. . .B<br />
*Bytte?*<br />
crJa, enten i et par rulieskayter, eller i<br />
en leketisybil.,<br />
- nei,, Henry dro på det, Geg Esr<br />
ikke for faren<br />
aen om det var en Iiten fin kutter, da?*<br />
fristet den andre. deg har den nede i
32<br />
hagelysthuset. Kom, bli med ned og se<br />
på den!,<br />
*<br />
Lysthuset, kledd med frodig, gr0m -<br />
efay, bruktes mest t3 leikestue for barna.<br />
På golvet lå det stracld dokker, trehester,<br />
småvogner og slikt noe i massevis. Dara<br />
var ikke låst - den kunne ikke låses en<br />
gang -, så guttene slapp uhindret inn.<br />
KuttemodeIlen ble hentet ned fra en<br />
hylle, og Henry fikk beglo den riktig<br />
grundig. Den var ganske liten, ikke en<br />
haIv meter lang, men svært pen og naturtro<br />
laget. En riktig 11rnske6ng for et barnehjerte,<br />
så det var neimen ikke rart at<br />
fattiggutten ble sterkt forelsket i den.<br />
Nen at du tlar bytte bort den fine båten<br />
din?* spurte han synlig forbauset.<br />
uskitt! jeg har sann en mengde ting fra<br />
fm, at jeg bryr rneg ikke noe om den.<br />
Hvis noen spør hvor den er blitt av, sier<br />
jeg naturligvis bare at den er forsvunnet.i~<br />
- Og #Kramkar-Hen* fikk båten mot<br />
åi gi kniven til en fem og tjue i pant. .. .<br />
Da han litt seinere gikk ut gjennom<br />
hageporten, kom en fin herre imot ham.<br />
Det var ingen ringere enn direktar Mangen<br />
sjel. Kan være at hans hmryhet gjorde store
v e , da han oppdaget den vesle frem-<br />
mede gutten med en av sennens julegaver<br />
under amen.<br />
tSi meg, hvm har du fått den der fra?,<br />
spurte han med barsk stemme.<br />
#Jeg har . . byttet den i en kniv . . med<br />
gutten i dette huset. . .o Henry skalv, så<br />
alterert var han.<br />
#Byttet den - hva er det du sier? Det<br />
er jo Nicolays båt!#<br />
aDet. . . det var han som fant på det. .B<br />
~FOP noe sludder. B11 med meg opp, så<br />
får vi underseke forhaldet nærmere!,<br />
Det var intet annet for gutten å gjere,<br />
enn å adlyde mannen. Forresten behøvde<br />
han jo ikke være redd, - feilen var<br />
ikke Hans.<br />
Nicolay benektet imidlertid å ha hatt<br />
noen befatPing med heile saka, langt<br />
mindre tatt noen kniv i bytte, og faren<br />
var dum nok til å tro det. da, der ser en<br />
pabelungenes oppfsrse1,o sa han oppbrakt<br />
og med lynende ope, - 4de hvis foreldre<br />
klorer seg fast til samfunxislegemet som<br />
grådige blodigler og suger det ut - suger<br />
oss ut, som holder samfunnet oppe.,,<br />
Direktaren tiIhsrte den mennesketypen<br />
som kan bli aldeles rasende over en til-<br />
synelatende bagatell. Han la i vei på en
måte som nesten ville være en opphisset<br />
agitator verdig: &g takken? En spytter<br />
på oss, forbannete pakk, skjeller oss huden<br />
full, fo~ til sist å rove vår eiendom fra<br />
oss! Småungene blir opplært. Ta f~a de<br />
rike, sier en ti1 dem, plyndre aristokratene,<br />
ribb dem til beinet! Hvilken moral. . . I<br />
hullet med pabelen - ingen skånsel. Eiler<br />
et ennå verre sted - jo før jo heller!,<br />
deg har ikke stjilet . . . o Henry kjempet<br />
med gråten.<br />
#Nei, så sannelig tillater ikke fyren seg<br />
attpåkjepet å Iyge meg rett opp i ansiktet.<br />
Dette skal anmeldes til skolen eller<br />
politiet, så du kan få deg et vel fortjent<br />
opphold på tvangsskoIen. Det er vel forresten<br />
ikke ditt fmste brotsverk, dette. . .<br />
og blir antagelig ikke det siste heller. . . .<br />
Hva er navnet ditt? s<br />
#Jeg har slett ikke stjålet og 11ryet. Ran<br />
der Rar sjel funnet på det,$ sa den beskyldte<br />
og pekte på Nicolay.<br />
4Det har jeg aldeIes ikke!, innskjrat sistnevnte<br />
frekt.<br />
#Nei, gutten min, jeg vet du bestandig<br />
forteller sannheten,, svarte faren mildt og<br />
strauk snrnnen over hodet, men du, knekt,<br />
hva heter du?,,<br />
aDet sier jeg al&, for jeg har ikke gjort<br />
noe galt!#
Vil du altså vi skal ringe til politiet?$<br />
@Ja, det får dere heller.,<br />
-- NicoIay ble u~olig, enten det nå<br />
var samvettet som begynte å pirre ham,<br />
eller frykten for at straffen skulle ramme<br />
ham, hvis den riktige sammenhengen ble<br />
oppdaget, nok om det, han trakk faren i<br />
armen og kviskra noen ord i aret hans.<br />
Disse ordene gjorde slik ve~knad p& direktøren,<br />
at han straks etter vendte seg til<br />
Hewy: 4Du kan gå. Min s~nn tilgir deg<br />
og vil ikke ha deg straffet. - Men husk,<br />
den slags går ikke oftere hve~ken hos meg<br />
eller andre!,<br />
Den tiltalte ble stående likevel, uten å<br />
si noe. Men entredara bh lukket foran<br />
nesen hans. . . . Her var intet å gjere,<br />
sjøl om retten var på hans side. Han var<br />
liten og hjelpelaus, direktar Mangen stor<br />
og mektig!<br />
Men, men. . . . hva ville far si når han<br />
kom heim og fortalte det? Henry kunne<br />
ikke lenger holde gråten tilbake. A, om<br />
han bare kunne.. . . Nei, det var umulig<br />
. . . . han vilIe aldri få rett! Med tunge<br />
skritt gikk han nedover mot hageporten.<br />
Da hizrrte han en svak stemme oppe fra<br />
huset: #Hei, du!# Snudde seg og oppdaget<br />
direktmens smrnn.
#Se, her har du kniven din tikake!,<br />
ropte denne, idet han kastet gjenstanden<br />
ned over mot eiermannen.<br />
rBe-hoId den, din usling!, svarte Henry<br />
stammende, uten riktig å vite hva han<br />
sjel sa. Men han slen~e sam~tundes<br />
kofferten fra seg og sprang oppover zil<br />
Nicolay. Nå skulle han få ordentlig juling,<br />
den feige ungen! Og vær skråsikker, han<br />
hadde fått juling eom sa seks, om han<br />
ikke hadde vært klok nok til å smutte<br />
innenfor dara!<br />
Men alt levende er klokt, når det gjelder<br />
å redde skinnet sitt eget. . . .<br />
--u Vesle<br />
*<br />
#Kramkar-Henryr> var på<br />
vei heimover. Varekofferten dingIet att<br />
og fram i hånda hans, hodet lutet fram-<br />
over, og munnen tar knept fast i hop.<br />
Det var eventyrslottene og 6småkongenei~<br />
han nå forlot, - det var mot kjeller-<br />
leiligheten og fattigdommen han stemnet.<br />
Han hadde kikket litt inn i den for ham<br />
ukjente herligheten. Men det han hadde<br />
sett, hadde skuffet ham. Sannelig, det<br />
var ikke bare de små i samfunnet som<br />
kunne være kjeItringer, - de store, de<br />
som satt inne med rikdom og anseelse,<br />
kjente også til kunsten. Den kunsten som<br />
gj0r verden til et helvete.
Jeg sto en lys julikveld ved det såkalte<br />
erblinkende øya i min Irjære fardeby og betraktet<br />
en kvit, men svært lite rein svane<br />
som kom sv~mmende i langsom kino med<br />
den ene svarte foten kvilende på ryggen.<br />
Domkirkens ærverdige klokker ringte just<br />
menneskeungexre heim for natta, ergo<br />
måtte Mokka være sånn et par-tre minutter<br />
over 21.30. Det var usedvanlig stille i<br />
været - hadde nyss regnet en smule -<br />
og vatnet skinte derfor like blankt som<br />
skrivebordplata mi da den var nypolert.<br />
Svana kom sakte bort imot min ring-<br />
het, trodde visst jeg hadde mat å forære<br />
vekk, hvilket jeg slett ikke hadde akku-<br />
rat da. Forresten, den var mett nok -<br />
hadde ti1 beskytter sj~lveste advokat<br />
Penneknekt, som punktlig ssrget for at<br />
alle Byselskapets inntekter gikk til fugle-<br />
mat - skam sku' tigge! Axltagelig var det<br />
slik svanemor tenkte i sitt for oyeblilrka<br />
stille sinn, da hun med kneisende hals<br />
padIet sag vekk igjen med den foten som<br />
ikke på ryggen.<br />
*
Men ikke fm hadde skapningen forlatt<br />
meg, far en ny kom meg i mate: En temmelig<br />
låg og atskillig ubarbert herremann<br />
- muligens i 30-års-alderen - i<br />
noen altfor vebrukte og av den grunn<br />
ikke heilt ukIanderlige kIær.<br />
Go'kveld, mister!* Han lettet på sin<br />
fabelaktig skitne sixpence på en klosset<br />
h0flig måte,<br />
tGod kveld., Jeg besvarte helsinga<br />
nokså galant, skjønt jeg på forhånd visste<br />
meget vel hva ibes~ket* gjaldt.<br />
#Harr, mister, eg går ronnt og sprrme<br />
itte 65 01-e til nattelosji på Frelsesarmeens<br />
herberge. . .,<br />
A, så nå, - jeg kjente den der ramsen<br />
fra fm.<br />
rDi kome vel 'kje jelpa meg, så eg slapp<br />
te ligga ude i nått?i~<br />
Jeg forsikret at: Nei, det kunne jeg<br />
dessverre ikke.<br />
#Bare me' ein 50-aring då?$<br />
Nei.<br />
d25111<br />
tAh01~tt ikke.,<br />
t& du har nå vel aUti någen slantar. . .<br />
15 euer ?10. . .i, Vi var allerede blitt edus,<br />
lot det ril.<br />
rKme De ikke like så godt prutte<br />
bel~pet ned tii 5 meh foreslo jeg - det
gikk nemlig en del år far likningsmyndig-<br />
39<br />
hadde jeg muligens råd til, Dette forehetene<br />
hadde funnet på at jeg egentlig<br />
burde være en uformuende manno!<br />
@Di vett ikkje ka det vil seia å Ieva sånn<br />
e& eg jårr.i, Dus-formen var alt jagd p&<br />
porten. Noen tårer felte jeg ikke av den<br />
grunn, så vidt j eg husker!<br />
Nei, gudskjelov, det visste jeg ikke.<br />
Men - jeg gjorde meg passelig verdig i<br />
stemmen - kunne det ikke la seg gjøre å<br />
begynne fra nytt av.. . ikke leve csånn*,<br />
men gå en mer norna1 måte? Det var<br />
kan hende ikke det klokeste jeg kunne si,<br />
men slike ord falIer en så lett i munnen,<br />
når en snakker med samfunnets utskudd.<br />
• Som svar ga han seg til å fortelle meg<br />
+t han en gang for 5 4 år siden hadde<br />
arbeidet ved hermetikkfabrikkene i brislingbyen,<br />
et par veker samt vrert på ansjosfiske<br />
utenfor Island noen dager. Nå<br />
var han kommet hertil med aVzkin em<br />
for 8. . . ja, det fortalte han sjelsagt $e.<br />
aen De snakker jo stavahgerskfi sa<br />
jeg detektivaktig.<br />
Jo, han var, ganske riktig, fprdt i Stavanger.<br />
Bodd henne da?<br />
Hos en kjerring p& Ska'en, eller der i<br />
nærleiken, for 25 kroner måneden.
erDe* var formodentlig den gangen De<br />
hadde fast gas j e på Islandsfisket?o<br />
Jo - jovisst.<br />
Men sjel om jeg på denne måten~srrkte<br />
å lede samtalen inn p& slike - skal jeg si<br />
fjerntliggende - felter, ghte han ikke<br />
de 65 orene til nattehe~berget. Forresten<br />
hadde han ikke smakt mat siden i går'<br />
heller, når unntas noen få srn~rbmd like<br />
far middag.<br />
Jeg forholdt meg likevel kalI som .en<br />
istapp. Her kom så mange og klagde sin<br />
nnrd overfor meg, armingen, sa jeg. Og<br />
oppriktig taIt - som det sannhetskjzrlige<br />
menneske jeg innbiI1ex meg og andre å<br />
være - ley jeg ikke sarlig kraftig den<br />
gangen. For enten grunnen n& kan være<br />
den, at jeg ser ut til å vare i besittelse av<br />
mye klingende mammon, eller mitt ut-<br />
seende minner om en fysakk som det går<br />
an å få til alt mulig, nok om det - noen<br />
sjeldenhet er det i hvert fall ikke at mer<br />
eller mindre profesjonelle betlere praier<br />
meg på gata.<br />
Ja, han var såre enig med meg i det, -<br />
der gikk mange - så alt for mange dess-<br />
verre-og crpraietil. Nen,, sa han og viftet<br />
formanende med den ene hånda under haka<br />
mi, &inne Iassaronar ska' Di 'kie tru någe
8, - di har jedna både khna og hus. . ,<br />
Leri na~ eg komme og seie at eg har 'kje<br />
plase .te Egga i nått, d&, då.. .,<br />
Tja, ja, jeg tvilte sbmen ikke på at<br />
mannen var et utmerket menneske i og<br />
for seg, sa jeg, - men hvem kunne skille<br />
&ten fra kveiten.. . når en ikke var<br />
miidlearbeider av fag, la jeg - kanskje litt<br />
iroisk - til.<br />
+Di m& 'kje tm eg jåm det for fornqeIsena<br />
skyld,, sa han meget alvorlig.<br />
Nei, nei, bevars.<br />
$Her gilr jeg nu for hvermanns der, Gud<br />
vet at jeg det nsdig gjm. . .<br />
r> siterte han<br />
ordrett fra ABC-en.<br />
4Tja, det er meg bare så ufattelig at De<br />
kan klare å holde ut et slikt kummerlig<br />
tilvære. TiI dames: Hvorledes skal De få<br />
mat imorgen?~<br />
da, det vett 'kie eg nå.#<br />
Men hvorledes det kunne gå?<br />
tA, det. . . det md ga.*<br />
Jeg syntes tydelig jeg hadde brt de<br />
glosene fm!<br />
. . . . Enskji~rnt nå om sommeren var det<br />
ikke fullt slå vondt, holdt han fram.<br />
Men om vinteren?<br />
da, d& jårr eg akkerat e& isbjmnen:<br />
Eg suge på labblen, og går 0ve med Iåppa<br />
og lus.. . .B *
Jeg hadde imidlertid vrengt de fire<br />
vestelommene mine med det resultat at<br />
det kom for dagen to demmere, (av<br />
kobber), en enkel emre samt et 10-arres<br />
Abelmerke. Dette siste hadde han ikke<br />
bruk for- skrev aldri brev formodentlig-,<br />
men metallstykkene peip han begj ærlig.<br />
Skjsnt like misnrayd var han. Elleve are!<br />
#Har du 'kje marr?b spuPte han bare;<br />
Endelig, da jeg på ære og samvett<br />
hadde tilstått at Zommene mine ikke len-<br />
ger inneholdt det som vanligvis penger<br />
kaltes, gjorde han som svana: Han for-<br />
lot meg.. . . . For å ta fatt på sitt neste<br />
ccoffem, som satt på en av de gr0nnmaItle<br />
benkene vis-a-vis.<br />
Men borte ved hjrar.net hadde en politi-<br />
konstabel stått på lur.<br />
Jeg skyndte meg vekk. Likte ikke å<br />
vme vitne til noen arrestasjon akkurat<br />
da ......
om en biltur i pisken.<br />
Tilfellet ville at jeg skulle gå heime i<br />
byen og slenge heile påskehelga. Vennene<br />
mine ville hatt meg med til fjeIls, men<br />
skjebnen hadde andre planer.<br />
Jeg ble altså heime, og lot de andre<br />
reise.<br />
Har du, kjære leser, stått på brygga og<br />
sett rute- og ekstrabåtene fylles av strålende<br />
livsglade unge mennesker? I så fall<br />
har du sikkert hatt denne eiendommelige<br />
f~lelsen, som jeg forevrig tror er felles for<br />
aI1e #heimesittere#. Du faler deg, om ikke<br />
akkurat ({sveket,, så i hvert fall forlatt.<br />
Lik en ccerernitt* som for bestandig er<br />
fratatt alle menneskerettigheter.<br />
Hva i all verden skal du fordrive tida<br />
med?<br />
Skrive noveller? Nei, det gjør jo alle<br />
de andre. . . .<br />
Lese noveller? Glad du slipper!<br />
Ta småturer i omegnen? Ingen dum ide!
Jeg kikket gjennom avisens annonser<br />
unde~ rubrikken: reiseliv og utfam.<br />
Min oppmerksomhet festet seg straks ved<br />
en kunngjøring om en 5-mils-tur med<br />
twistbiler til Porsheia, der en ny vei nett-<br />
opp var ferdig.<br />
Jeg ringte fluksens opp byrået og tinget<br />
billett.<br />
Turen skulle foregå annen p8skedag<br />
med start fra Timianstorget klokka 9<br />
formiddag.<br />
Da, som tidligere nevnt, vennene mine<br />
var på eitt sted, var jeg nadt til å reise<br />
aleine.<br />
På t g . av mitt upåklagelig gode<br />
sovehjerte skal jeg villig innrmme at<br />
klokka snarere var over enn under 9 da<br />
jeg heseblesende innfant meg i min vogn.<br />
Den omstendighet gjorde at jeg mhtte ta<br />
til takke med den plassen sorn kunne<br />
skaffes til veie.<br />
La det straks vaxe sagt: Jeg ble plasert<br />
ved siden av en yngre, ganske pen dame<br />
som - antagelig fordi hun var litt av det<br />
en kaller cmiorgenfugl,, i motsetning til<br />
meg, altså - satt og fordrev ventetida<br />
med å lese i et eller annet ukemagasin.<br />
Bilene ble satt i gang og turen tok sin<br />
begynnelse.<br />
---
Hvis det ikke lyder en smule ubeskje-<br />
dent vil jeg få lov ta % betegne meg sjd<br />
som litt av en mat urt il bed er^. Det kan<br />
saedes aldri falle meg inn å lese hverken<br />
ukemagasiner eller bbeer under en reise.<br />
Da nyter jeg utelukkende utsynet.<br />
#Jeg lot derfar også denne gangen blikket<br />
interessert gli hen over de vakre land-<br />
skapene vi passerte.<br />
Dama ved siden av meg la omsider lese-<br />
stoffet vekk og ga seg, som de mige<br />
passasjerene, til å fordype seg i omgivel-<br />
sene, fnrrst innen sjnrlve vogna og siden<br />
utenfor. . . .<br />
Det kan neppe la seg hindre at to men-<br />
nesker som sitter klint opp i hverandre i<br />
noen tid, wdvendigvis må innlede en<br />
samtale.<br />
Hvem av oss det var som begynte, kan<br />
være det samme. Det er nok å slå fast,<br />
at etter en tids forlmrp var dama og jeg i<br />
livlig konversasjon. Samtalen dreide seg<br />
tiI å begynne med om da mest daglig-<br />
dagm ting. Det viste seg imidlertid at vi<br />
Hadde visse felles interesser, så vi kom<br />
ikke t3 å stå opprådd for stoff!<br />
Det var en deilig tur. Bare synd at tida<br />
gikk så forbistret fort! Far vi fikk sukk<br />
for oss, var vi ved målet: Porsheia.
Samtlige tturisteri, steig ut av bilene og<br />
tok fot ture^ i alle retninger.<br />
Da dama d i likhet med meg var<br />
mutters aleine, falt det så ve1signe-t naturlig<br />
at vi slo oss i hop og spaserte innover<br />
vidda. Vi nøt naturen og det behagelige<br />
samvaeret. Hadde det riktig festlig som<br />
bare to - j eg kom nær i skade for å si forelekte<br />
- unge mennesker kan ha det en<br />
slik deilig påskedag ute i ensomheten. . . .<br />
Begge hadde vi tatt mrned oss litt å bite<br />
i, hun også en termosflaske med kaffe -<br />
j eg, som på utferder hyller enkelthetens<br />
prinsipp, bare noen sme~br~d og litt frukt.<br />
Vi satte oss på et lunt sted og delte<br />
nista vår. Det smakte vidunderlig! - er<br />
det ikke så refrenget lyder?<br />
#Se der,o sa plutselig dama og pekte i<br />
amvestlig retning.<br />
da,, svarte j eg, cden ligger flott!) Det<br />
var en hytte det dreide seg om. Folk var<br />
der også, for vi så myk fra skor~teinen.<br />
Vi ble enige om å ta en tur dit bort.<br />
Kanskje var det mennesker vi kjente. . . .<br />
Vi traff en frmrken i hytta. Hun kunne<br />
vel Wse være heilt aleine?<br />
Nei, fortalte hun, vennen hennes var<br />
der, men han hadde tatt seg en liten ut-
ferd på eg& hånd. Kom visst straks<br />
tilbake.<br />
Vi ble bedt om å sitte ned, -hun hadde<br />
nettopp hengt kjeIen over, så hvis vi<br />
ville stanse M.<br />
. . .<br />
Jo, mange takk, M hadde tid til det, -<br />
det var ennå nærmere 3 timer til bilen<br />
vår skulle returnere til byen.<br />
Litt etter viate wennen* seg i darra.<br />
Og dermed akter jeg å avslutte denne<br />
historien.<br />
Det viI forbause deg, kjaere leser, jeg er<br />
Mar over det. Du vil fele deg snytt og<br />
bedradd!<br />
Men da ska1 jeg trgste deg med at jeg<br />
veit om et menneske som i langt hqere<br />
grad ha^ følt seg bedradd. Mennesket er<br />
ingen ringere enn min dame fra bilen.<br />
Det viste seg nemlig at mennem som<br />
kom til syne i hyttedara var damas<br />
kjæreste. Han hadde fo~tah at han skulle<br />
reise på påsketur sammen med noen kamerater.<br />
Og så hadde den laban av en<br />
elske^ i stedet funnet seg en ny cdarlinp<br />
og reist på hyttetur med henne.<br />
Jeg har aldri hve~ken før der siden<br />
opplevd noe så pinlig, Så du f or~tår at jeg<br />
nmrdig vil dveIe mer ved dette, ikke sant?
I de fleste, eiler kanskje rettere i alle<br />
starre byer finnes et mestenda og et<br />
ateastenda, et flott villakvarter for de vel-<br />
stående mennesker, de med mer eUer<br />
mindre din, avstamning og liknende, og et<br />
simpelt, ikke særfig tiltalende fattigkvarter<br />
for det såkalte proletariat, som -i parentes<br />
sagt - ikke regner så nøye med stamtavler<br />
og den slags. Det er som naturen sjsl har<br />
satt et skilIe melIom disse ta hovedstra-<br />
kene. Skillet kalles gjerne sentrum.<br />
Men det finnes også enkelte - forresten<br />
ikke så ganske få - hus, som hverken<br />
herer til westen& eller ceastend#. De<br />
står nemlig akkurat på grensa og vil like-<br />
som ikke være i slekt med noen av partene.<br />
I et slikt hus bodde den unge kontor-<br />
mannen Karsten Fredriksen sammen med<br />
sin prektige hustru og vesIe nyfiodte sann.<br />
Et lykkelig lite trekløver i en verden der<br />
Iykhe og dykke er rotet i hop lik blannete<br />
Rukter i koloniaIhandIerens skuff!<br />
Han arbeidet ved Als Lowhougs meka-<br />
niske verksted, hadde bra fortjeneste og
satte naturligvis 1 se forhåpninger til<br />
framtida. Ja, hvo d or ikke? Han VW jo<br />
ung og lykkelig. . . .<br />
Det var krig og jammer ute i Europa.<br />
Men hans fedreland, som var nqtralt, sto<br />
seg forhoIdsvis bra. Pengene formelig<br />
flaut, og folk somlet med dem så det var<br />
meint navnkundie, som en av de unge<br />
jobberne uttrykte seg.<br />
Men en krig kan ikke vare evig. Pen-<br />
gene flyter heller ikke over breddene sine<br />
bestandig.<br />
Ikke rett mange &rene etter fredssIutningen<br />
gikk Als Lswhougs mekaniske verksted<br />
konkurs. Portene stenes, og arbeiderne<br />
ble oppsagt. Også Karsten Fredriksen.<br />
Han kom heim den ettermiddagen temmelig<br />
nedbrutt, - hans alltid så verdige<br />
og tiIfredse miktsuttrykk var endret ti1<br />
et nesten surt, vemodig. Hustruen undret<br />
seg. Spurte hva som feilte ham.<br />
Oppsagt, - kunne hun tenke seg noe<br />
sa skrekkelig - så forbasket.. . .<br />
#Hva? Hva er det du sier?$<br />
Om hun kanskje vap blitt heilt dm, -<br />
om hun ikke kunne hme at han var blitt<br />
jagd på gata!<br />
#Nei, men du allmektige. . . . . . ip
Det unge ekteparet ble sittende lenge<br />
og snakke sammen den kvelden, etter at<br />
barna - det var tre av dem nå - sorglrie<br />
hadde gitt seg samen i vold. Hva skulle<br />
far nå finne på? Det kunne ikke gA an å<br />
leve uten inntekter - neimen om det<br />
kunne, nei!<br />
d, du skal se det lager seg nokb trmtet<br />
han, - #et sted fAr j eg vel en<br />
om den ikke bh så bra som en jeg igjen hittil -<br />
har hatt. . . .b<br />
rt<br />
Mm tida gikk, uten at dat daget se@.<br />
Det ble etter hvert intet saereyn om et<br />
menneske gikk arbeidsledig. En ny, men<br />
ikke desto mindre skadelig farsott hadde<br />
bredt seg ut over landet, en farsott<br />
ingen legevitenskap kunne makte 8, rhde<br />
bot p&.<br />
Heldigvis hadde Karsten i egdlalderen,<br />
spart seg i hop ikke så ganske f& kronene,<br />
så han vUe klare seg en tid framover.<br />
En tid hamover, ja - hvin det ikke<br />
hadde gått med banken som med Larw-<br />
hougs bedrift. Den gikk nemlig ogek kon-<br />
kurs, og utbetalingene ble stanst,<br />
N& sto han der, den unge Fredriksen,<br />
den tidligere så Iykkeiige mannen, uten<br />
stilling og uten formue - bare med en<br />
nesten verdilaus bankbok i neven. . .<br />
1<br />
1
Det minst nsdvmdige av inventaret<br />
rn&tte selges, blant annet det solide, kostbare<br />
eiketre--blementet som bestandig'<br />
hadde vaert gjenstand for islik beundring,<br />
- han Yille p& d ~d og liv ikke ty til noen<br />
offentlig hjelp! Men den dagen kom, da<br />
det ikke var spmsd om hva han vi&,<br />
men hva hm m&.<br />
Det var tunge skpitt & g& til fattigkontoret,<br />
uhyre tunge skritt. Ja, kan<br />
hende ville de ikke ha vært stort tyngre<br />
om de hadde f~rt til skafottet. Men nsrden<br />
har ingen rett!<br />
*<br />
Omtrent et år seinepe treffer vi ekteparet<br />
igjen i en låg, fattigslig kommunebarakke.<br />
I vogga er kommet nok en ny<br />
verdensborger til avlqslilg av den siste,<br />
som ikke lenger kunne finne seg til rette i<br />
slike små forhold. Kona sitter ved bordet,<br />
like under den eIektriske lyspæra, og<br />
stopper en hullet strømgef ot, mannen<br />
rett overfor henne, ubarbert og skioptermet.<br />
Ingen sier noe. De er blitt så<br />
usedvanlig tause i den siste tida.<br />
Endelig reiser han seg.<br />
#Jeg g&r ut litt,,, sier han og tar på seg<br />
jakka.<br />
4Hvor hen?, spar hun med strampen,<br />
uten å se opp.
@Ut, sa jegla<br />
I det samme dara klemmes att, våkner<br />
spebarnet i vogga og tar til å skrike.<br />
Mora trekker et tungt sukk før hun går<br />
bort for å bysse det til ro igjen.<br />
Karsten gikk og dreiv i smågatene ved<br />
havna. Miarket hadde ennå ikke heiIt be-<br />
seiret dagslyset, men det syntes som om<br />
dette holdt på å trekke de siste ande-<br />
dragene. I et urmakewindu konstaterte<br />
han at urett ti& var femten minutter på<br />
tjue. Altså ennil et kvarter å betenke seg<br />
på! Hjernen arbeidet i rastlaust tempo:<br />
Herregud, torde han, torde han. . . Tenk<br />
om.. . .<br />
Nei, tenk slett ikke! Jo, det var farlig. . .<br />
A, &itt forresten, - d r han bare<br />
kunne tjene penger, så fikk det gå som det<br />
ville alt. Dette her livet var ikke til å<br />
holde ut. Nå var sjansen der! - -<br />
Men tenk gå kona og barna, da! Kona<br />
og barna - var det ikke nettopp for dem<br />
han die våge det, kanskje?<br />
Sannelig, hensikten helliger midlet!<br />
På streken tjue hankte han FA dera til<br />
et av de mange værelsene i Victoria<br />
Hotell.
#Korn!* Lerd det innenfra.<br />
Han åpnet varlig, og sto straks etter<br />
fo~an en sværlemmet, meget vel antrukket<br />
herre med en erliten mustasje udder<br />
nesen.<br />
#Vær så god, ta plass!# nesten kommanderte<br />
herren straks dma var lukket.<br />
Karsten gjorde et lite nikk med hodet og<br />
satte seg i en mjuk stol like ved vinduet.<br />
@Vær så god, en sigar!$ Mannen med<br />
mustasjen syntes visst det falt lettere å<br />
kommandere em A sparme p& en harfig<br />
måte. Han rakte fram et åpent, elegant<br />
etui. og tok også sjal en av de feite havaneserne.<br />
Da en sindrig sigarett-tenner<br />
hadde gjort sin misjon, satte han seg<br />
ærverdig vis-a-vis sin gjest.<br />
aNå, De har altså bestemt Dem,# sa han<br />
monotont - slett ikke i spairretone - og<br />
blåste ut en svær rayktrompet.<br />
Karsten satt en stund og stirret på<br />
sigaren.<br />
4T-ja. . ., dro han på det.<br />
dldeles ikke noe tilf~edsstillende svar!,<br />
Herren - han skrev seg forresten for<br />
Thorolf Stinn i hotellboka - la havaneseren<br />
fra seg på et kopperaskebeger og ransakte<br />
den andre skarpt med apene sine.<br />
Og de synene var sannelig ikke tiil å spake<br />
med - kvasse, harde og bestemte!
Fredriksen reiste seg hurtig. H j ertet<br />
arbeidet som en maskin i full fart.<br />
rJovel!o sa han fast.<br />
#Godt, godtri~ nikket herr Sb, - &i<br />
får vi forklare og dr~fte saka nærmere. . . a<br />
Hvis en fattig mann i aeastendip vinner<br />
ti eller femti tusen kroner i Pengelotteriet,<br />
kaller en det et svirrehell eller noe i den<br />
retningen. Men hvis samme fattige mannen<br />
plutselig flytter ut av den ~iimple<br />
kommunebarakka han bor i, og inn i en<br />
moderne treværelses-leilighet i westen&<br />
uten å ha vunnet i lotteriet, da kaller en<br />
det et u&r.<br />
Ja, det var intet mindre enn et under<br />
- eller skal vi si en gåte - for verden, at<br />
Karsten Fredriksen sånn i en handvenning<br />
var blitt velstående. Nå var det riktignok<br />
så at han hadde ghtt i gang med en liten<br />
beskjeden &handel% i Strandgata. Men<br />
det var reint utrolig at det skulle veare så<br />
kolossaIt innbringende å sel r a ukjseriighet<br />
på pinne,, brus og norske ep er! Butikken<br />
- det var forresten et alt for flott navn<br />
p& det vesle kjellerhuliet - 14 p& et meget<br />
dårlig sted, og lite assortert som varebeholdningen<br />
var, skulle den ikke nettopp<br />
trekke folk til seg.
Men handel måtte det likevel være,<br />
skulle en darmme etter den store varetilf~rselen.<br />
Forunderlig nok kom alt med<br />
lastebil direkte fra Oslo, som om det ikke<br />
fantes en eneste engrosf orretning gå stedet!<br />
SjicsIsagt begynte nysgjerrige og bra<br />
naboer å snakke seg imellom:<br />
(Har dere lagt me~ke til den mannen<br />
som hver torsdag kommer med en grann<br />
håndkjerre og henter en eplekaese?,<br />
da, stakkar, det er vel en med stor<br />
familie, kan jeg tenke - mange unger<br />
som bare lever på vegetarkost, he, he.. .,<br />
&g så alle de adre mannfolka som<br />
handler så flittig. . .<br />
uk, koner også!#<br />
Ikke så å forstå at det i og for seg<br />
sjenerte noen om lykken sto en annen<br />
stakkar bi, men likevel.. . .<br />
Etter hvert som tida gikk, fikk plutselig<br />
politikonstabIene det sH travelt med<br />
å patruljere nettopp i den gata. De stilte<br />
seg gjerne opp noen kvartaler borte fra<br />
asjoppem og lot til å betrakte havnelivet<br />
meget interessert.<br />
Mer skulle vel ikke vaze påkrevd å nevne<br />
om den tingen!<br />
Karsten Fredriksen sto for den harye<br />
verdslige rett, tiltalt for å ha drevet
ulovIig rusdrikkhandel i stor stil. Han<br />
var bleik, nesten som et lik i ansiktet.<br />
De vidåpne øynene stirret ut i tomme<br />
lufta og noen rare trekninger i kinnene<br />
røpte, at tennene bIe presset mot hverandre<br />
med regelmessige mellom~orn. Det<br />
var likesom oppholdt han seg i en annen<br />
verden, langt vekke fra denne jammerdalen.<br />
Ville han da slett ikke gi noen forklaring?<br />
Til tross for gjentatte oppfordringer<br />
hadde han ennå ikke åpnet munnen. I<br />
retten skulle alt komme for en dag, hadde<br />
han sagt til politiet. Og så. . . . .<br />
Jo, der var det som kvakk han til:<br />
a1 right, jeg er skyldig i alt sammen!*<br />
Det ble en smule uro i salen etter dette.<br />
Ikke fordi tilståelsen i og for seg var noen<br />
nyhet, men fordi den kom så uventet<br />
brått og bestemt. En var jo ellers vant<br />
med at slike fyrer si~ikte å vri seg unna<br />
ti1 siste stund.<br />
Om tiltake ville forklare seg nermere.<br />
dovel. Så svært mye er det ikke å fopklaxe.i,<br />
Han endret stilling og begynte sin<br />
beretning:<br />
&En gang for flere år tilbake var jeg<br />
sikkert verdens Iykkeligste menneske. Jeg<br />
hadde nemlig hva en mann behsve~ for å<br />
være lykkelig: En god heim og et bra
nt arbeid.$ Stemmen knakk allerede.<br />
Men så gikk verkstedet fallitt, og jeg ble<br />
- sammen med de andre arbeiderne -<br />
jagd på porten. Demed forsvant også<br />
lykken fra vår familie. - Omkring ett år<br />
gikk jeg og d~eiv for alle vinder - spekulerte,<br />
grunnet. M& hadde jeg inne i hovedstaden<br />
en barndomsvenn som jeg komesponderte<br />
med. Denne vennen vokfie opp<br />
i samme gata som jeg, men reiste i nittenårsalderen<br />
til Oslo, der han nå i mange år<br />
har vært ansatt hos en grosserer. En dag<br />
skrev han til meg og tilbad å skaffe meg<br />
en Xmrnnsom, men riktignok farefull stilling,<br />
hvis jeg ville avlegge ed på ikke i4 nevne<br />
det til noen levende sjel. Naturligvis<br />
svarte jeg pr. omgående, at jeg var villig<br />
ti1 å ta hva det så miitte være, og sislsagt<br />
skulle munnen min vam lukket med<br />
mange, segl. Tilgi meg, at jeg nå bryter<br />
dette siste Lftet! Jeg er nmrdt til å si<br />
dek<br />
Den grossereren, min venn var ansatt<br />
hos, drev en kjempemessig smughandel,<br />
og det skulle da her i byen opprettes en<br />
diab som jeg skulle ha ansvaret for,<br />
Noen dager seinere ville ajefem komme<br />
hit og ha en personlig konferanse med meg.<br />
A, for en indre kamp jeg kjempet i de<br />
dagene.. . det er ikke til å beskrive!
Grossereren kom, og vi hadde en lang<br />
samtale om formiddagen. Innen klokka<br />
tjue om kvelden skulle jeg ha bestemt<br />
meg. Og for å si det kort og greit: Jeg<br />
gjorde nayaktig slik som det ble meg<br />
befaIt, - gasjen fistet. For at ingen<br />
mistanke skde vekkes, gikk jeg i gang<br />
med en liten frihandel ute i Strandgata.<br />
Hvorledes j eg fikk drikkevarene? Jo,<br />
de ble pakket forsvarlig inn i fruktkasser<br />
og den slags inne hos Stinn, og e4 trans-<br />
port pr. bil. . . o<br />
&tinn, hvem er det?$ avbr~t assessoren.<br />
ciHerregud, igå må jeg vel fortelle det<br />
også - - forråde ham og min venn!<br />
Stinn. er navnet på grossereren i Oslo.#<br />
Atter megen rme i salen. Thorolf Stinn<br />
var st orsmugler! AvsImrrt !<br />
Karsten Fredriksen tok til A skjelve<br />
over heile kroppen.<br />
4Gjm med meg hva dere vil!$ stammet<br />
han. #Hvis jeg hadde hatt mitt gamle<br />
arbeid, ville jeg fremdeles vært verdens<br />
lykkeligste mann. Nå er jeg den ulykkeligste!<br />
Og hva er grunnen, mine herrer?<br />
Hva er grunnen? Jo, arbeidsledigheten,<br />
den forbannete lediggangen, som er rota<br />
til alt vondt, den har skylden!ip<br />
Rettssalen var ikke lenger hva den pleier<br />
å vare, -den var et forsamlingslokale, til-
talte ikke lenger tiltalte, men en spirituell<br />
foredragsholder, j uristene,. vitnene log de<br />
nrvrige tilstedeværende bare en flokk grepne<br />
tilherere.<br />
rGjierr med meg hva dere vil, har jeg<br />
sagt! Putt meg i feng~el, i tvangearbeidshus<br />
- der lider iallfall ikke jeg noen nsd.<br />
Men ta dere for Guds skyId av kona og<br />
de tre barna mine, det sier jeg. . . .b<br />
Karsten holdt inne, tok seg til hodet<br />
med begge hendene og spilte syriene ennå<br />
mer opp, lik en sinnsforvirret.<br />
etHerregud, hvor er jeg? Hva i all verden<br />
er det jeg sier?* Nå Harte han ikke<br />
mer, men baryde seg forover og storgrgt . . .
R lik hverdagsbilde fra awkrivingskonbret,<br />
Det bankes forsiktig - overmåte~forsiktig<br />
- på kontordøra.<br />
avær så godb<br />
Det bankes på ny.<br />
avær så god!$<br />
Lang pause.<br />
#Kom h!$ nesten roper jeg.<br />
a- Vm så god, kom inn!# suppkrer<br />
assistenten, som tydelig lar til A imitere<br />
seg over seindrektigheten.<br />
Virkningen uteblir ikke. Merkelig nok.<br />
D~ra åpner seg nemlig, om enn uhyre langsomt.<br />
Et bebrillet ansikt kommer til syne<br />
i sprekken.<br />
Dersom jeg forteller at ansiktet tilbrer<br />
en mann fra landsbygda, rasikerer<br />
jeg il bli steinet av den tallrike skaren<br />
mennesker som regnes til den gjeve og<br />
besungne bondeætta. - A ha, vil de si,<br />
en skittviktig byfaat som vil aske å<br />
latterliggjsre grunnstammen i det norske<br />
folket, vi kjenner ukruttet! Derfor skal
jeg klokelig unnIate $i repe. hvorfra mannen<br />
stammer, kanskje ikke minst fordi<br />
jeg jo har en mengde gode kwider nettopp<br />
fra landsbygda! Så pass egoist måt<br />
en da ha lov til å vare! Ikke sant?<br />
d3 dettane avskpivingskontoret?~ spar<br />
mannen i depåpainga da han har summet<br />
seg en stund.<br />
uJo, vaer så god, tre nærmere!,<br />
rom de' æ hær De skrive av vitnemål?,<br />
do, vær så god, det stemmer det, som<br />
han sa pianostemmeren, han var ferdig<br />
med arbeidet sitt.# Jeg søker av gammel<br />
(ulvane B gripe etter en harveleg bl~dme,<br />
hvilket jeg denne gangen kunne ha<br />
spart meg.<br />
#Km kosta' de'?* sper den fantasi-<br />
lause.<br />
@Tja, det komme^ an på hvor mange<br />
vitpernål De har, hvor store de er og hvor<br />
mange kopier De vil ha av hver sort.,<br />
rDa, kjæme an på prisen. . . i ~<br />
Jeg får omsider mannen til å ta attest-<br />
bunken opp av lomma.<br />
#Hvor mange kopier har De bruk for?#<br />
spar j eg.<br />
@De' kjsme an på prisen.. .a<br />
askal vi si 3, 4, 5 eller 61,<br />
#Neimen o m eg veid.@
#Eller kanskje De skal ha 15, 20 der<br />
30.. . .o<br />
cik, nei, longt derifrb, berre nokre file. .B<br />
#Vel, vel, nå ska1 jeg regne ut hva det<br />
blir for 3 kopier.,<br />
Jeg setter opp mitt regnestykke, som<br />
jeg viser mannen.<br />
Han blir stående en stund. Ilerpå sier<br />
han:<br />
%Men ka verte de' for 4 av kvar?,<br />
Jeg nevner belspet.<br />
#Enn far 63,<br />
Også det får han opplyst.<br />
da,* ja, eg konne ta tri, men, - legger<br />
han td - &pursmåIe' æ om du fær de'<br />
ferdigt te eg ska reisa. . . i ~<br />
#Hva tid går båten da?#<br />
tKa for ein båt, meine' du?*<br />
#Den De skal reise med!,<br />
aEg ska' då vel ikkje reisa med nokon<br />
båt.,<br />
nk, n&, De skal fdge toget da, formoder<br />
jeg?$<br />
%Tenk de' og, eg ska' &kje fylja noko<br />
tog.*<br />
r3kke det heller, - men De skulle jo<br />
reise, sa De?i><br />
da, eg sae så, ja. De' helle stikk, de'!*<br />
aen hverken med bAt eller tog - -8<br />
$Nei, de' helle stikk, de'!,
#Tja, da er det så vidt jeg kan se bare<br />
to utveier att: Bil og fly - - Eller kan-<br />
skje det dreie^ seg om sykkel elier karjol?*<br />
tRutebussea,a svarer han kort og godt.<br />
cNåvel, og den går. . . .?e<br />
*Bussen, - ja, den går. Det er sant og<br />
visst, san!ip<br />
deg mener, den går klokka - - -0<br />
mm klokka &r? A de' mi du meine?ib<br />
@Nei, jeg mener kopt og godt hva tid<br />
rutebussen Deres - -<br />
erDe' æ 'kje min, avbryter mannen.<br />
#Nei, nei, jeg skjrrnner detb Min tål-<br />
modighet er ni på bristepunktet. det<br />
jeg vil ha svar på er når den rutebilen.<br />
går, som De skal farlge. . . .o<br />
&Klokka 12.9<br />
Jeg kaster et hurtig blikk på uret:<br />
&en kjære Dem, den mangler jo bare<br />
tjue minutter! På så kort tid er det uråd<br />
A fA arbeidet utfart.)<br />
uTek de' so Xong tid?# Mannen stryker<br />
seg gjentatte ganger rundt haka si, -<br />
da, då fæp de' berre vara. For eg ska'<br />
segja deg: Eg har hastuerkli,
. . . . Vi Mapper i hendene,<br />
vi synger og vi ler, -<br />
så gladelig, så gIadelig<br />
vi svinger oss i kretsen og neier. . . .<br />
Som barna frydet seg! Som de smilte og<br />
lo over heile fjeset der de trippet rundt<br />
det pnne, glitrende tre* og sang de<br />
vakre j ulemelodiene. . .<br />
Sannelig var det ikke herlig A være barn<br />
i slike opplyste saler. Ingen himmd kunne<br />
vel by dem stmrrre lykke! Ja, sjal de voks-<br />
ne, de eIdste og erverdigste, som til hver-<br />
dags bar på en mer eller mindre rdvo<br />
h&m, de ble ogsh smittet av jubelen, av<br />
den uskyldsreine stemningen, og hinket<br />
med så godt det gikk an, mens de sang<br />
omkapp med småroilingene.<br />
Tanta Asta satt ved flygelet, og det var<br />
dame som kunne bruke fingrene! Du<br />
store min! Og slik blet, vakker stamme<br />
hun hadde, tante Asta. . . .<br />
Jo, det var den vidunderligete jule-<br />
stemning i doktor Sehams familie!<br />
---
#Når kommer julezlissm, far?# ropte<br />
barna i ett kjør. De var foar~elig.sjuke av<br />
bare lengting etter det store, spennende<br />
syeblikket, det øyeblikket som ikke minst<br />
gjorde at kvelden frar Frelserens flir dselsdag<br />
var så ettertraktet. For nissen pleide nem-<br />
lig hvert eneste år så sikkert som en lås<br />
komme med mange, mange gaver både<br />
til sm% og store. Men helst til de små, da!<br />
&art, snart, barn,$ trsstet doktoren,<br />
- må blir det ikke lenge f0r jeg går og<br />
henter ham. Men,# la han tiI, crvi må være<br />
svært tålmodige, for han har det fryktelig<br />
travelt i dag, nissefar. Mange som skal be-<br />
sskes, vet dere. . . @ *<br />
Kåre Sellmann hadde låst seg inn. i et<br />
lite kott under hovedt~appa, som fnrrte<br />
opp fra hallen til annen etaaje. Der tok<br />
han på seg en rød, sid kjole med krage og<br />
armoppslag av vatt. Og så ikke å for-<br />
glamme den tradisjonelle og derfor litt<br />
slitte ansiktmaska med sølvgrått skjegg,<br />
som rakk langt ned på brystet. Ikke en<br />
levende, uinnvidd sjel kunne tenke seg<br />
muligheten av at innenfor den habitten<br />
skjulte seg sjalveste dr. med. Kåre Sell-<br />
mann.<br />
Nettopp som h m skde til å slenge den<br />
fyldige gavesekken på ryggen, ringte tele-<br />
5
66 1<br />
fonen utenfor. Stuepika var straks på<br />
pletten: @Vær så god!# Like etter sa hun:<br />
sEt oyeblikk!, og Ia mikrofonen fra seg på I<br />
kurvbordet. l: salongdnrra traff hun frua:<br />
j<br />
runnskyld, det er sjukebud til doktoren. . .o<br />
Frua avbrat med et megetsigende *hyss#<br />
>,<br />
idet hun samtidig satte venstre pekefingeren<br />
foran munnen sin: eDe skal bare<br />
si at doktoren for veblikket er ute, og<br />
hvis. . .r><br />
Lenger rakk hun ikke farr juleniwca<br />
kom farende ut av kottet med maska i<br />
hånda.<br />
@Hva var det jeg syntes du sa?i, spurte<br />
han nesten streng i målet.<br />
hun kvakk til med det samme, men<br />
gikk hurtig bort og tok mannen varhg i<br />
armen: rDet er sjukebud til deg, men så<br />
vil jeg vi skal si, du ikke er heime. . .B<br />
#Hva for noe?#<br />
#Kjære Kåre!# Grepet om armen ble<br />
sterkere. #Kan vi ikke for en eneste gangs<br />
skyld bruke denne lille nedlagna, - det vil<br />
da ikke vere noen synd i et tilfeile som<br />
dette.. . .B<br />
eTnrv!~ brummet doktoren. #Jeg må da<br />
i det minste vite hva saka gje1der.s<br />
eSå kan du vel la meg ta telefonen?,<br />
Stemmen bennes var n& så barmfallende,<br />
at den kunne mre en stein. ~Skisnner du<br />
I !<br />
I
tHva var det jeg wynte9 du sa?,<br />
da ikke, at det er julekvelden og at du<br />
bexllaver oss heile stekgen, hvie . . . . a<br />
deg -tar telefonen sjal! Enten det er<br />
julekvelden eller ei, så har jeg å gjme min<br />
plikz, Astri. Du må da forstå SA pass.,<br />
Han reiv seg ubapmhjertgi laus fra grepet<br />
hennes og gikk bort ZiI apparatet.<br />
Samtalen med personen ved aden andre<br />
enden av trådem ble ikke langvarig. En<br />
kort beskjed, et kort svar, det var alt.
Han slengte ruiret pH plass og begynte H<br />
trekke av seg den rarde habitten.<br />
Gå ixin til barna og si at julenissen er<br />
blitt forsinket,* sa han til sin hustru, ujeg<br />
må avsted til en sjuk kone i Saltegata.#<br />
Astri SeU- ble saende og snu på<br />
gulhingen sin og fdgte nBye mannens<br />
mrsler. Hun svarte ikke et ord, men den<br />
usedvanlig kraftige pustinga rnrpte at hun<br />
hadde noe hun gjerne ville ha sagt, men<br />
ikke fikk til. Plutselig snudde hun seg<br />
heilt om og gikk raskt inn i salongen.<br />
Doktoren syntes tydelig hun mumlet ordet<br />
qcplikttroskap* idet hun tok i dmhåndtaket.<br />
Kåre Sellmann hadde fått pa seg frakken<br />
og var derede på vei til bilgarasjen,<br />
da den tanken dukket opp i ham: Hadde<br />
han nå ikke i v e n vært et stort naut<br />
. . . handlet som en - som en. . . . ja,<br />
kona hadde nevnt noe om plikttroskap.<br />
Hun hadde utviIsomt rett, - det var<br />
nesten mer enn plikttroskap også å gå<br />
fra en koselig heim med jublende barn<br />
midt gå en julekveld . . . bare for å se tiI<br />
en sjuk, heiit fremmed kvinne, som han<br />
muligens ikke kunne hjelpe synnerlig &e-<br />
vel. Kunne det ha vært noe galt i om<br />
hustruen hans hadde fått rådd denne<br />
gangen.. . fått hyet - han gwste nesten
ved tanken - byet i telefonen. En annen<br />
I lege kunne blitt budsendt.<br />
Uff, nei, det var urett - h~yst ukpiste-<br />
hg iallfall - å tenke slik! Som om det<br />
ikke var omtrent like vondt far andre<br />
også. . . . Han sIo garaajens dmer opp på<br />
vid vegg og startet motoren.<br />
Det var et riktig vintervær ?ried tett<br />
snefalI, og i gatene hadde det lagt seg et<br />
tjukt, kvitt teppe, som nå - etter at tra-<br />
fikken praktisk talt var opph~rt - fikk<br />
ligge nokså uforstyrret. Snsen klistret seg<br />
fast til frontglasset i bilen og hindret ut-<br />
sikten, til tross for at den automatiske<br />
vinduspusseren wingte att og fram i hur-<br />
tig tempo.<br />
*<br />
Omsider dreide han inn i Saltegata, en<br />
av stedets mest fattigslige ferdselsårer,<br />
som i krinkler og kroker strakte seg aust-<br />
over heilt til simren. Utenfor nummer 57<br />
stanste han bilen. Det skarpe lyset fra<br />
lyktene falt på et par lasete mannfolk ve d<br />
en husvegg femten-tjue skritt len er borte.<br />
Den ene sto med en brennevins aske for<br />
munnen og sugte i seg av den fordervelige<br />
gifta, den andre ventet ayensynlig på bart.<br />
Doktoren satt en stund ved rattet og bare
stimet på dem i stum forferdelse. Herre-<br />
gud, for et syn på sjslve julekvelden!<br />
Men mannspersonene lot, som rimelig<br />
kan være, ikke til å sette symerfig pris<br />
på det blennende lyeet, sa legen klokelig<br />
slukte det og steig ut av vogna.<br />
Hus nummer 57 var - i forhold til de<br />
omkringkgende våninger - temmelig<br />
stort, men jammerlig forfallent. Gjennom<br />
den breie gatedma kom han insi i en mrk<br />
gang, der en kvalm, innestengt luft slo<br />
ham i mmrte. Ut fra et kjskken trengte et<br />
svakt lysskjær, som gjorde det mulig for<br />
ham å orientere seg en smule.<br />
Han gikk bort til kjskkendara. Ikke<br />
et menneske å se. Men det var levende<br />
vesener et steds, for han horte barne-<br />
sang: Her kommer dine arme små,<br />
å, Jesus, i din stall & g&.<br />
Opplys enhver i sjel og a h ,<br />
å finne veien til deg inn!. . .<br />
SeUmann kunne - som leger flest -<br />
ikke sies å vaere sentimental, - men det<br />
slo ham straks, at disse bamermrstene, som<br />
priste julen i denne fattige rsnna, ikke var<br />
aå jublende livsglade som de han kjente<br />
fra sin egen h&. Kannhende fordi her<br />
å en slap uforklarlig tragisk vemod bak.
Med rolige skritt gikk han .over kjekken-<br />
golvet, bort tir stuedara og bankte på.<br />
Som p& kommando oppbrte san en.<br />
Aile ungene sprang hen til dsra. - %ai<br />
De hadde ventet så Xenge på ham nå.<br />
Ante uråd, da de hiarrte det banke, - for<br />
far bdte naturligvis aldri!<br />
Og da de åpnet, sto en svæ~ doktor foran<br />
dem, - ikke politiet, ikke kameratene<br />
eller noen andre de kjente . . . Mange par<br />
0pe glodde spmende på den fremmede.<br />
I hvilket ærend kom han?<br />
Bare for å få vite hvor Lamsen bodde.<br />
rOvenpå!~ ropte en mager kvinne i bakgrunnen.
mange takk!$ svarte legen vennlig, idet<br />
han Mste farvel til barneflokken. .+<br />
---<br />
Han fant hen til trappa og famlet seg<br />
oppover i msrket. I annen etasje var det<br />
forresten noe lysere fordi gatelampa, som<br />
hang i hqde med gangvinduet, sendte litt<br />
av sin overflod inn i det triste huset.<br />
Men lampa dinglet att og fram, så lyset<br />
minkte og akte med uregelmessige mellom-<br />
rom, slik at en nesten kunne innbille seg<br />
å vam i en slags spskelses-grotte, der hvert<br />
eryeblikk en kvit And ville tre fram.<br />
Doktoren bankte på den fmirste og beste<br />
dara han kom over. Da ingen svarte,<br />
Apnet han den sjel og kom inn i en halv-<br />
stor stue. Ber satt en gammel, grå-<br />
skjegget mann ved bordet og stirret p&<br />
en ny, vakker Iangpipe han holdt i hen-<br />
dene. Den var, sammen med noen andre<br />
ting, kommet fra yngste ssnnen i Amerika.<br />
Et par talglys brente i hver sin messing-<br />
lysestake, og en bibel 1A oppdatt like ved.<br />
Mannen lot til å være atskillig tunghørt,<br />
så Sellmann måtte rope inn i raret hans for<br />
A fA ham til å begripe.<br />
tiA - H, jo, fru Larssen ligger der oppe.,<br />
Han pekte med en krum finger opp i taket.<br />
#Hun er vb8t 8vært Idein, takka ar. Er<br />
Dere doktoren, kanskje?#
Den andre nikket.<br />
#Kona mi,# fortsatte oldingen, idet han<br />
la den kjærkomne pipa ha seg på bordet<br />
og reiste seg litt besværlig, ccer oppe og ser<br />
om henne, - mannen er ute til sjøs,<br />
skjenner Dere. Kom, skal jeg vise veien!;<br />
Men legen ba ham bare bli sittende, -<br />
nå måtte det vel vme mulig å finne fram<br />
ti2 den sjuke.<br />
I et lite værelse under tak-kvelvet, med<br />
et gissent vindu sorn vendte ut mot bak-<br />
gården, Iå Martha Larssen og vrei seg i<br />
senga. Over henne sto en eldre kone -<br />
den fornevnte oldings hustru - bered-<br />
villig til å hjelpe, men likevel temmelig<br />
makteslaus, stakkar. To barn - en gutt<br />
gå sju år og en jente på vel fem - opp-<br />
holdt seg i samme rommet, begge tause og<br />
synlig bed~evet. Det var jo jul i dag, og<br />
mor lå sjuk og kunne ikke hygge for dem<br />
som far de &es. . .<br />
#Dette er nok en langt framskreden<br />
biinntarmsbetennelse,~ sa doktoren, da<br />
han var ferdig med undersskinga, mi må<br />
syeblikkelig få Dem innlagt p& hospitalet.,<br />
rÅ, det er val ikke sant?$ stsnte pasi-<br />
enten. deg må ve1 ikke opereres39
*Det må De nok, dessverre. Men det går<br />
så utmerket, skal De se, -bare ta det heilt<br />
roIig., Og henvendt til den eldre kona fort-<br />
satte han: #Hvor kan vi få fatt i en teIefon?o<br />
rHos Nordvik, tvers ove~ gata,, var<br />
svaret.<br />
#Nå veI, takk, så skal jeg sende bud<br />
etter ambu1msen.b<br />
Ikke mange minuttene senere var Sd-<br />
mann tilbake igjen. rN& har vi snart vogna,,<br />
sa han hurtig, 4det er best å gjsre alt klart.#<br />
4Men doktor, - jeg kan umulig reise<br />
fra barna mine,@ Iød det bange fra den<br />
sjuke mora.<br />
#Barna + Legen kastet et langt blikk<br />
på de to sm& skikkelsene som hadde stilt<br />
seg opp ved fotenden av senga og dirret<br />
hjelpelaust ppå mora og den fremmede<br />
mannspersonen, som nå ville bersve dem<br />
det kjærede de eide.<br />
avet De ikke om noen som kan ta seg<br />
av dem SA lenge?*<br />
#Mei, - ingen.,<br />
&å! Ja, det må vel bli en råd med dem<br />
også,# trastet han.<br />
4Hvor vil De gjme av dem?$ Mora ga<br />
ikke fred.<br />
Atter sendte herr Selimann et blikk bort<br />
på de vergelause og beit seg i leppa. uAlt
hva I har gjort imot en av mine minste<br />
sd, det har I gjort imot 'meg!# Det var<br />
som en indre rmt gjentok dette lille<br />
skriftstedet om igjen og om igjen. Alt<br />
hva I har gjort.. . .<br />
flja,, sa han endelig, uom ikke annet,<br />
sa kan de bli med meg heim. . . . ,<br />
%Nei, er det virkelig sant, doktor, at<br />
De vil. . . i ~<br />
$Hvis bare de små sjal V., da?# Han<br />
gikk bort til barm og tok dem varlig pi<br />
Bodene. 4Vil dere felge med meg i bilen<br />
nå straks? Hva?#
Men dette ble for sterkt for dem, -<br />
spesielt jenta fialte seg reint ille til mote.<br />
deg og Peder vil være hos, mamma,,,<br />
sutret hun.<br />
((Men kjaere vennen min, nå skal mamma<br />
kj~res på hospitalet for å bli frisk igjen.))<br />
Den moderne medisinmannen satte seg på<br />
huk foran de ulykkelige små, og ga seg<br />
til å prate med dem på en vennlig, fortrolig<br />
måte. Han skildret for dem hvorledes<br />
de ville få det, dersom de vaF snille<br />
og fulgte ham heim: ciSå skal vi gå rundt<br />
det store juletreet med alle lysene på, og<br />
synge om Jesusbarnet som i krybben lå.<br />
Og så all den deilige maten dere vil få, -<br />
netter og appelsiner og dadler og. . . . .<br />
Jo-da, vi skal saktens få det giIdt, ikke<br />
sant, tror dere%<br />
Men de underlige fattigbarna stirret<br />
bare med store oyne på mor si i senga.<br />
Når ikke hun kunne bli med, så. . .<br />
---<br />
Da kom imidle~tid sjukebilen, og hverken<br />
mor eller barn hadde noen vilje<br />
lenger!<br />
Jeg så ham i gåraftes<br />
i det klare måneskinn.<br />
Hver tar sin,<br />
så tar jeg min. . . .
Sangen ble plutselig avbrutt, da den<br />
forsinkete julenissen kom vaggende inn<br />
med tunge skritt.<br />
Stormende jubel i dan Sellmann'ske<br />
f arnilien.
Men - hva i all verden betydde det -<br />
han leidde et forskremt barn i hver hånd!<br />
At den gade, koselige nissen hadde fremmede<br />
unger med seg, var de da ikke vant<br />
tiI.<br />
ersett dere ned!, kommanderte gjesten.<br />
Spor om noen våget trosse!<br />
@Det skulle vel ikke være en eller annen<br />
her som meiner å ha gjort seg fortjent til<br />
påskj~nning i h?# ville gubben vite.<br />
%Jo!@ kom det fra samtlige barn, og det<br />
på tross av at sannsynligvis ingen av dem<br />
hadde mint samvett. For i fjor hadde de<br />
lovt nissefar å vaere snille og lydige heile<br />
året tiI ende. Men sannelig var det ikke<br />
å vente. . . .<br />
4Dere vil aItså ha presanger av meg i dag<br />
også?, Skj eggemannen tok forsamlinga<br />
godt i øyesyn.<br />
Et samstemmig ja stormet ham i mate.<br />
4Nå, det skal dere få også. Men bare<br />
på ett vilkir.,<br />
Taushet.<br />
ullare ser jeg har to arnå menneskebarn<br />
med meg denne gangen. Far til disse<br />
barm er langt, langt ute i verden gå en<br />
stor damper, og mora, kan dere tro, er<br />
nettopp kjert på sjukehuset for å opereres..<br />
. . .)<br />
Medlidende, ransakende blikk.
#Nå syntes jeg s& -erlig synd på dem,<br />
stakkar. Tenk, å være aleine, to så unge<br />
folk, på en julekveld da alt skulle vam<br />
herlighet og glede! Derfor ville jeg sparile<br />
om ikke dere i dette huset kunne ta i mot<br />
dem og Ia dem få del i julegleden. Vil dere?$<br />
Familiens med lemme^ vekslet eyekast.<br />
4Men de er jo sa £ilIete,o brast det ut av<br />
vesie Asta, en tulle på fire år.<br />
cik, ja, stakkar, klærne er just ikke de<br />
fiotteste,ip sa niesen idet han kikte ned på<br />
ledsagerne sine, som smhskalv av alterasjon.<br />
den vet de~e hva, kunne de ikke<br />
få låne noen bedre av dere som har i overflod?<br />
En kjole av deg, Kirsten, og en dress<br />
av Victor. Hva?,<br />
]Kirsten og Victor så på hverandre. aVi<br />
må vel spørre mor om det,* sa de litt forlegne.<br />
uFår vi lov, mor?,<br />
Astri Selhann, som var kommet inn<br />
like f0r sin forkledde mann, peonrod i ansiktet<br />
og synlig oppbrakt, hadde satt seg<br />
taus i det ene sofahjmrrnet. Nå da det ble<br />
stilt henne et slikt direkte sp~rsmå2, så<br />
hun flyktig opp og svarte nesten mekanisk:<br />
*Gjerne for meg, n&r fmst far.. . jeg<br />
meiner.. . dere sjal vil.. .o<br />
Nei, barna hadde ikke noe særs imot<br />
det, så lenge det var et vilkår for å kunne<br />
oppnå de deilige julegavene.
dl right, - så viI denne dama hjelpe<br />
dem å skifte om,, sa nissen og gjorde seg<br />
e& glad, så glad, idet han overlot ungene til<br />
den parat-stående stuepike. Det heile<br />
så forresten nokså avtalt ut.<br />
Seinere på kvelden finner vi doktoren<br />
og frua sittende side om side i sofaen.<br />
Barna morer seg kring julegrana sammen.<br />
med de to fremmede, som zlå begynner<br />
å finne seg en smule til rette i de haryst<br />
uvante forholdene. Familiens voksne med-<br />
lemmer er opptatt med et parti bridge i<br />
spisestua. Sellmann er i strålende humiar.<br />
d3va smiler du slik avpi> spar hustruen<br />
plutselig, skjent hun nok i sitt indre<br />
tenker seg en årsak.<br />
do, jeg er så glad, fordi jeg har fatt en<br />
anledrung til å gj~rre andre glade!$ er<br />
svaret.<br />
Det blir en liten pause. Frua snur<br />
flittig på gullringen sin - som vanlig når<br />
tankene hennes arbeider sterkt.<br />
da, du Bar p n<br />
til å være lykkelig,ia<br />
sier hun endelig, sdu som er så menneske-<br />
kjærlig. . .o<br />
Doktoren tviler nesten på om det er<br />
hennes alvorlige og oppriktige meining<br />
dette.<br />
I
tDet er min alvorlige og oppriktige meining,$<br />
forsikrer hun, dor skal jeg tilatå<br />
det dig, så har jeg ikke vært særlig<br />
lykkelig siden den teiefonoppringingen,<br />
du veit.#<br />
~HVOP~O~ ikke?& Det falIer ham Inn<br />
straks setningen er uttalt, at den burde<br />
være usa@.<br />
do, fordi samvettet ikke har latt meg<br />
være i fred et øyeblikk.*<br />
#Det har med andre ord plaget deg?*<br />
da, med et gammelt skrift8ted.i~<br />
$Nå, så nå! Går det an å sparre hvilket?~<br />
etJo, det skal jeg si deg. Det er dette:<br />
Alt hva I har gjort imot en av mine minste<br />
små, det har I gjort imot meg.,<br />
#Hva?, Legen ser kona si inn i synene,<br />
#Har du også fAtt det &riftatedet på<br />
hjernen? Tenk, da tror jeg sannelig det<br />
må være en stemme fra Vårherre sjal! Er<br />
det i v e n ikke en vidunderlig jule-<br />
kveld?,<br />
#Jo, K&,!*
I min forholdsvis korte levetid har jeg<br />
deltatt i et utall &er av aue slag og<br />
lyttet ti2 hundrevis av mer eller mindre<br />
behende foredrag. Men jeg kan neppe<br />
minnes å ha vært tlZ stede ved en snurri-<br />
gere dorelesnine enn den j eg nedenfor<br />
d kal gi et autentisk referat fra.<br />
Et avertissement i 4KveIdsavisao for-<br />
leden hadde denne ordlyden:<br />
L<br />
Kom og har!<br />
Den intemasj onale bekjente reisende<br />
Victor Larsen Gand holder foredrag<br />
her i byen torsdag aften kl. 20111 i<br />
tUnder9tatelsen~ lille sal. Hans levnets1ep<br />
i og utenom fengslene såvel her<br />
i landet som i flere andre land vil forklares<br />
på en gripende måte, samt de<br />
underlige opplevelser i hans liv. Ingen<br />
vil angre besraket, som er av de gieldne.<br />
Entr& 50 are. Alle velkomne.
Jeg har bestandig hatt sans for det sen-<br />
sa~jonelle, sil det er i gruben litt av en<br />
tragedie at jeg var en ukjent starpelse for<br />
tDagbIadetr> i den perioden av mitr liv, da<br />
jeg ikke hadde sagt nei til et engasjement<br />
der i gården. (Nå kan det være jugt det<br />
samme!)<br />
Nok om det.<br />
Hva nevnte annonse angår, vil De nok<br />
være enig med meg i at det heile smakte<br />
Iltt av seneasjon. Og som jeg nettopp<br />
har gitt uttrykk for, er jeg ikke den som<br />
lar slikt gå min nese forbi.<br />
Omlag 30 kvinner og menn, hvorav<br />
minst tredjeparten syniig påvirket av<br />
alkohol, har plasert seg på de primitive<br />
benkene i aunderstettelsens lille sd, da<br />
etkveldens fored~ag~holdern trer fram på<br />
podiet, Det er en liten tjukkfallen, skallet<br />
herremann, rdig i rarsler og helst<br />
godslig å se til.<br />
4Jeg sier sannheten så langt jeg formår,,<br />
er de fnrrste ordene som kommer over<br />
leppene hans, u- om jeg lyger litt, så får<br />
det ikke hjelpe.* Mer blir forelarpig ikke<br />
sagt. Han snur seg vekk og forsvinner inn<br />
i siderommet. . -<br />
Litt etter kommer han tilbake:
deg har bronkitt, mine ærede tilbrere,<br />
og er så svak i stemmen, at jeg håper dere<br />
holder kjeft mens jeg taler.#<br />
(Billettmannen, som mangier atskiilig<br />
på å være edru, avbryter: tMen klåkkå e<br />
'kje ha11 ni ennå!,)<br />
eJeg veit det. Men gå du ZiI ditt apbeid!$<br />
(Erbadig ta publikum): unnskyld!, Fo-<br />
redragsholderen går atter inn i siderom-<br />
met. Han blir imidlertid snart kalt ut<br />
igjen av en utålmodig tiihsrer og mottar<br />
smilende og bukkende forsamlingens ap-<br />
plaus. Han er scenevant, lar det til -<br />
har opptrådt for tusener av memesker<br />
både i Sverige og Norge, forteller han.<br />
Her i byen talte han for 32 år siden. Det<br />
var i &amholds store sal,, det, sa han<br />
halvt stolt, halvt vemodig.<br />
#Jeg er fierdt på en hei i Gand i 1869 og<br />
begynte min eikarrl6refi som gjetergutt.<br />
Min skolegang var ikke rar - vi hadde<br />
omgangeskole den gangen, ser De. Som<br />
14 års gammel gutt kom jeg til Stavanger,<br />
der jeg begynte i bakerlare hos Larsen<br />
' på Holmen. Jeg tenkte den gangen ikke<br />
mer på forbrytelser enn de fleste (hm.) av<br />
dere, mine tilbrere, gjør nå mens dere<br />
hmrrer på meg. Men så kom jeg sammen<br />
med %Jaden i glasskassem og stjal. . . . .<br />
Jeg ble demt til 45 dagers fengsel i selle
nr. 13 gå Lagård- det var vinteren 1884.<br />
Annen juledag skrev jeg i feripret en sang,<br />
som Alexander Kielland trykte gratis for<br />
meg. Sangen var ikke god - nei da -<br />
men Brtrykken, var fin-fin.<br />
I 1886 kom jeg til Kristiania. Her ble<br />
jeg snart hekta for tjuveri. Men etter<br />
innesperringa dro jeg over grensa GI Sve-<br />
rige, der jeg bIe i fire år. En tid var jag<br />
endog karutselleier - ja, da. Men så<br />
stjal jag og kom i fengsel i Malmar i tri<br />
månader. (Ni må unnskylde, at jag av og<br />
tiil brukm noen svenske ord, for jag<br />
talar mycket bra svenska!).<br />
Kommet tilbake til Norge igjen, ble<br />
jeg larytnant i Frelsesarmben i Hsnefoss.<br />
Men armben var for streng for meg. . .<br />
Jeg ble sendt heim, og her fikk jeg hyre<br />
med Kopnelius Okens båt rHanna af<br />
Stavangem, som forliste. De ville sende<br />
meg til New York, men jeg ba om å få<br />
komme til London i steden. Og det fikk<br />
jeg. I London bIe jeg satt i fengsel i 1889<br />
for tjuveri. Jeg tigger aldri, men stjeler<br />
hver gang det er nerdvendig!<br />
Jeg erkjenner at jeg er en skurk, en<br />
tjuv, en svindler. Side jeg fortelle om<br />
alle skwkestrekene mine, ville det bli fælt!<br />
Det er kjedelig å være på en slik bane<br />
som jeg, men skjebnen skal Gud i himme-
len skjenke oss. Jeg er ikke religias -<br />
ingen hykler - men jeg tror p& Gud.<br />
En gang overnattet jeg i en lnre på landet.<br />
Jeg hsrte der en stemme som kviskra til<br />
meg fra høystakken: G å<br />
til hayre!, Jeg<br />
gikk til hayre og unngikk derved å falle<br />
ned i en åpen luke og bli drept. Det var<br />
Gud! Gud holder i trammene - han har<br />
holdt meg til i kveld. . . . .<br />
Jeg er i alt dømt 22 ganger og har til-<br />
brakt 14 år av livet mitt i fengsel. Dess-<br />
uten har jeg 7 ganger vært innlagt på<br />
sjukehus og 2 ganger på sinnsjukeasyl.<br />
De trodde jeg var gal - jeg var bare en<br />
dyktig skuespaer - og ved to leiligheter<br />
slapp jeg fengsel av den grunn.,<br />
Fengslene i Norge er meget humane,<br />
forteller doredragsholderem videre. #Her<br />
er i forsamlingen kjente ansikter, som har<br />
sittet sammen med meg på Akershus, som<br />
kan bevitne det.# (En robust herre som<br />
foler sin aere krenket: &å for svingende<br />
si hvem det er!$) #Du har det godt i fengs-<br />
let - hva mat og stelI angar. Men du<br />
trives likevel ikke. Hvorfor ikke? Fordi<br />
du ikke får prate med Per og Pål, slik som<br />
jeg idag. Når du Hsrer en fugl synge, da<br />
gråter du om du aldri har gjort det fm.<br />
En flue på vinduet. . . . . Du blir glad i<br />
dyr.. . . .
Hadde jeg nå hatt alle de pengene jeg<br />
har stjålet, kunne jeg vært' eier av minst<br />
tre svære hus her i byen og ennå hatt atskillig<br />
ti1 overs. Men det f~lger ingen velsignelse<br />
med den dags, - det som lett<br />
kommer, skal lett gå!*<br />
Goreciragsbolderea ville rose svenskene.<br />
rDe har lært meg dannelse,$ sier<br />
han. &m du ikke har sko på beina, så<br />
hilser de svenske gossane ærbardig på deg:<br />
God dag, min hwe! Hur står det tilI i<br />
Norge?* Men om barna her er uhrzrflige, så<br />
er det ikke deree skyld, men lærernes. I<br />
Norge er det ingen herregård som vil huse<br />
meg. Men i Sverige er det! Om finnene<br />
ha^ jeg for liten erfaring, så dem kan jeg<br />
ikke uttale meg om, men England er<br />
fælsleg kaldt. Syntes jeg i all fall!<br />
Det finnes ikke en dsr i denne byen,<br />
ikke en lås - jo, kanskje en Hs - men<br />
intet vindu, som jeg ikke skulle kunne<br />
åpne. Det viste seg for to år siden, da jeg<br />
r~mte fra Akershus - og da var jeg 61<br />
år gammel!<br />
Jeg er så dum - herregud så dum jeg<br />
er. Men jeg sier: Stjel ikke fra de fattige,<br />
men stjel fra dem som har mye - hvis du<br />
gjm det - og heng heller noe bort til dem<br />
som Ete har. . . . . . i ~
Om mannen nå hadde spilt sin rolle til<br />
ende? Om han ville unne seg alders kvile?<br />
Det lot ikke til det. Han ønsket å vite<br />
ennå mer om livet, var meininga.<br />
Han burde ha lae~z tilstrekkelig, synes<br />
jeg-<br />
Synes De?
En historie fra 80-irene.<br />
Påskemorgen<br />
slokker sorgen,<br />
slokker sorgen til evig tid. . . .<br />
Tonene lød så høytidelige under tak-<br />
kvelvet i den vesle, koselige landskirken:<br />
Den har oss givet<br />
lyset og livet. . ,<br />
GarnIe og unge sang av full hals, led-<br />
saget av dupen fra et ikke heilt lytefritt<br />
harmonium:<br />
. . lyset og livet i dagning bhd. . .<br />
Rett som det var bie darra åpnet for å la<br />
en eller annen etterneler få sIippe inn, og<br />
hver gang fikk sjslsagt menigbeta gjnrre<br />
bruk av sine så alt for lett bevegelige hals-<br />
hvirvler.<br />
Ikke for det, noe egentlig sensasjonelt<br />
forekom aldri i det lille gudshuset - det<br />
var de sjølsamme gamle fjesene å betrakte<br />
hver gang - så for den saks skyld.. . .
Men inetwet krevde sin rett, - noe<br />
utenom det alminnelige kunne hende. Og<br />
det hendte. I dag - farste påskedag!<br />
Se! De dunket hverandre i sidene litt<br />
kraftigere enn vanlig, - et nytt fjas<br />
hadde vist seg nede ved inngangen. Et<br />
fjes de alle hadde sett far, men dog aIdri<br />
her i Guds hus. Derfor var synet så oppsiktsvekkende.<br />
Tater-Maren! En fael kvinne. En kvinne<br />
hvis synder var tallrike som himmelens<br />
stjerner og havets sand, og hvis gode gjepninger<br />
sikkert var ferre enn bokstavene<br />
p& titekiden i rHauges Psalmeboa. Med<br />
and~e ord: En skapning til skrekk og åtvaring<br />
for and~e.. . . Og nå på sine gamle<br />
dage^ kom hun altså til gudstjenesten!<br />
Men Maren sjrrl dro seg hen til den nederste<br />
benken på kvinnesiden, der hun<br />
satte seg med bayd hode. Hun var legemlig<br />
og åndelig sjuk, stakkar.<br />
4<br />
Presten sto på stolen. Det var en liten,<br />
tettbygd mann med sterkt ma~kerte<br />
ansiktsdrag. Håiret var brunlig og Iå som<br />
en mindre godt laget paryk på issen. Han<br />
talte med salvelse over dagens tekst:<br />
#Kristi oppstandelse fra de d~deb.<br />
Som vår herre og mester hadde steget<br />
ut av grava, uttalte han, slrulle også
menneskebarna en gang forlate dsdsriket<br />
og flytte inn i Gude lyse himmel. Men da<br />
ugudelige - de som vandret sine egne<br />
veier og ikke hmte kallet der oppe fra -<br />
hadde ikke noe s u t håp, - de måitte gå<br />
i stadig angst for den merke darden.. . .<br />
Og med rette - deden var uhyggelig!<br />
Da, midt under preika, reiste hun seg,<br />
den gamle kona på nederste benken. Hun<br />
holdt seg for panna med ene hånda, og<br />
vaklet ut lik en beruset.<br />
Nei, det var rimelig, hun klarte ikke å<br />
fordarye denne kosten, tenkte menigbeta.<br />
Stakkar, samvettet hennes var nok blitt<br />
ordentlig vekt, skulle en tro. Gud for-<br />
barme seg over henne - og alle andre som<br />
vandret omkririg i adnrdsskyggens dal!#<br />
Harymessa var slutt, og folket s4g ut<br />
på kirkevollen, mens han ved harmoniet<br />
~trevde med de siste tonene. Himmelen<br />
var klar, så vårsola hadde godt spille-<br />
rom til å vekke liv i den tiIsyndatende<br />
halvderde naturen. Bandene var derfor i<br />
sitt ess, og lenge varte det far de siste kjer-<br />
ringene fikk sagt farvel og kom seg avsted.<br />
Så Ia påskehelgas vidunderlige stillhet<br />
seg over det vesle landskapellet. . . .
Men i ly av grantrærne på kirkegården,<br />
ved siden av et gammelt malingslitt trekors<br />
p4i en forlatt grav, satt Tater-Maren<br />
med de fuktige qnene sine vendt opp<br />
mot himmelen. Hun fslte hun hadde<br />
ikke lenge att å leve, falte at de siste<br />
sandkomene av et langt, mislykket liv<br />
holdt på å rinne ut av det store timeglasset<br />
som Vårherre paste.<br />
Det var grunnen til at hun hadde sakt<br />
hen til. kirken, for der å f i e trast, for -<br />
om mulig - der å f& oppreising.<br />
Hadde hm funnet trast, fått oppreising?<br />
Hun måtte spnrrre seg sjnrl flere ganger,<br />
trygle og be om svar.. . uten $ få det.<br />
Altså var det ingen redning for henne,<br />
- hun måtte Ilke lukt i dortapelsem . . .<br />
Fortapelsen? Hun gjømte ansiktet i<br />
hendene og vogget kroppen att og ham.<br />
Kunne Gud ha satt henne inn i denne<br />
jammerlige verden, der veiene var stei-<br />
nete og vonde å gå på, for seinere å la<br />
henne flytte over i en ennå verre pine? Nei,<br />
hun trodde det ikke, kunne ikke tro det.<br />
Men presten hadde sagt. . . . Presten,<br />
ja, - men Gud Herren, som mektigere<br />
var, miitte vel greie å hjelpe henne, hvis<br />
han ville? Hvis han bare die, ja!<br />
Hun kastet seg ned p& gravhaugen og<br />
gråt både lenge og vel, gret ut noe av det
hun hadde gAtt ogbbt på. i sitt indre alle<br />
disse årene. Det var en herlig befrielse!<br />
Men så omsider opphnrrte @ten, og det<br />
ble en slik underlig atillhet kring henne.<br />
Lik en dret soldat s~kte hun å reise seg,<br />
men det ble bare med forssket. Hun<br />
Idapte så vidt å stiatte seg på venstre albuen,<br />
så qnene hermes kunne se noe av<br />
den bIå himmelen over grantoppene, mens<br />
hun stammet: #Takk, takk. Du tilga<br />
meg.. . likevel.. .a<br />
Dermed falt hun på ny i hop. En småfugl<br />
do noen triller og flsy ut i himmelrommet.<br />
.... *<br />
Ryktet om Tater-Maxens mhyggeligp<br />
dd spredtes snart vidt omkring. Der<br />
hadde en et kIart og tydelig darme på at<br />
syndens soId var dsden!<br />
Liket grov de ned i et hjmrrne av kirkegården,<br />
et stykke fra de andre gravene.<br />
Det var nå forresten en temmelig uforskyt<br />
dmm for en ugudelig taterkjerring,<br />
dette & f& lov til å kvile beina sine i innvidd<br />
jord, syntes folk.<br />
Men Maren sjal enste ikke lenger de<br />
jordiske levningene sine i kirkegårdskroken.<br />
Hun hadde funnet noe annet og<br />
bedre å interessere seg for. . . . .
Jeg traff Pettersen pA gata igArl Han<br />
kom nettopp fra sin venn avisredaktaren.<br />
uDu skiiIle prave A aitte på denne<br />
krakken her en ukes tid. . . , hadde redak-<br />
taren sagt med et etterfslgende hjerte-<br />
sukk.<br />
c. . Så ble jeg antagelig skrullet, jeg<br />
også!)) hadde Pettereen uforskammet<br />
svart.<br />
Replikken er betegnende nok, for så<br />
vidt som den understreker at en blad-<br />
manns liv ikke bare er en dans på duftende<br />
hyasinter.<br />
Vil De folge mitt listige rAd, kal De<br />
ifi~rre Dem en spyflues grimme ham og<br />
flagre inn gjennom den åpne ventilen i<br />
redaktarens kontor, plasere Dem i ærb~dig<br />
avstand - la oss si på lyskuppelen<br />
- og i noen minutter studere den arme '<br />
herres tilvaere.
Han sitter ju& og rabler på dagens,<br />
dedero - i siste liten naturligvis. . Blyanten<br />
farer som en rakettbil bortover<br />
papiret. . . . .<br />
- Mabuking er parolen. Vdr na-<br />
sjondpbnte, pote&n b~r konanae - 4<br />
(Telefonen ringer.)<br />
REDAKTØREN: ~Værs'go'!~<br />
STEMMEN (en eldre dame): etunnskyld, er<br />
det redaktarren jeg taler med?,<br />
REDAKT~REN: do, vaers7go'!8<br />
STEMMEN: #Redakteren personlig?o<br />
REDAKT~REN: da, ja, værs'go'!,<br />
STEMMEN: uDet var bare det .jeg ville si,<br />
at jeg ble så forbauset over at jeg ikke<br />
fant stykket mitt i gå~savisen.. .r)<br />
RED AKTØREN: rHvilket stykke var det da3i9<br />
STEMMEN: #Om det var mitt?,<br />
REDAKTBREN: uMei, - jeg spm: Hvilket<br />
stykke ex det det ielder?,<br />
STEMMEN: nA, sa n&, - Jo, det skal jeg si<br />
Dem - hm. hm.! Uff, jeg er så hes, så.<br />
Det var det derre, De vet, om det utåIelige<br />
nattelevenet ved hjgmet av Storgata<br />
og .,,.$<br />
REDAKTBBEN: (Nå, jeg har ikke sett det.#<br />
STEMMEN: &ett det - - nei, De skulIe<br />
bare bre det, skulle De!b<br />
REDAKTBREN: #Det er stykket jeg ikke ha^<br />
sett, skjarnner De, . .B
STEMMEN: rHva b'ager?i~<br />
REDAICTBREN: 4Kamkje De vil ringe<br />
29587, redaksjonssekretæren?^<br />
STEMMEN: #Nei, takk, det er naturligvis<br />
ikke sd farlig. Men jeg sendte skrivelsen<br />
ned til. dere i forgårs klokka 11, - å nei,<br />
om forlatelse, den var visst lIs12, og<br />
dessuten. .... .a<br />
REDAKTBREN (utålmodig): da, j a,. den<br />
kan nok ennå komme. For eyebhkket<br />
har vi så.. . ..i,<br />
STEMMEN: %Det var overmåte snilt av Dem<br />
hvis De viUle trykke mitt stykke så<br />
snart som mulig, for De kan slett ikke<br />
bille Dem inn hvor sjenerende denne<br />
steyen er, spesielt for eldre foIk. Det<br />
er så fryktelig, at. .....<br />
REDAKTBREN: da, fryktelig, ja! Vi skal<br />
gjmire hva vi kan.,<br />
STEMMEN: #Tusen takk, tusen takk ska1<br />
De ha! Adjø! - Hallo, er De der?#<br />
(Redaktmen svarer ikke på det siste<br />
spsrsmålet, men slenger mikrofonen fra<br />
8%)<br />
REDAKTOREN: UHVOI: var jeg nå.. ....<br />
U - - pokbn hr komnae til lider og<br />
verdighet, ikke bare på bndshygdu, men<br />
like mye - +<br />
(Det banker på dera.)<br />
REI) AXCTBREN (avbryter sin artikkel):
cKom!,<br />
(En ung herre - etpoe~ med slips -<br />
kommer inn): reoddag!,<br />
REDAKTBREN: Goddag!,<br />
POETEN: #Det var bare et lite dikt, om<br />
De de.. . . .n<br />
RSDAKTBREN: (Et dikt - om kjærlighet?,<br />
POETEN: (rue akkurat det, men - -,<br />
REDAKTØREM: dms, vi har tre skuffer<br />
fulle av flammende dikt.#<br />
POETEN: &Men intet som dette, herr redakt~r!<br />
htet så inspirert og fylt av ånd<br />
- - og - - Ja, De vet vel hvem<br />
jeg er?#<br />
REDAKTPIBEN: eBeklager meget, men.. .B<br />
POETEN (skuffet): tDe vil ikke si at De<br />
ikke kjenner meg - pseudonymet Forglemmegeig!<br />
- Vil De forresten hare<br />
diktet? Jeg skal lese det for Dem:<br />
Om jeg ble bedi en sang d ku&<br />
ti& deg, jeg gjorde det m& glede.<br />
REDAKTBREN (avbryter): #Hva aa De?#<br />
POETEN<br />
(fortsetter hsystemt) :<br />
1. Jeg sang den om og om igjen<br />
for & dene, lille venn, -<br />
ti du w whyldsren --<br />
REDAKTBREN (åxldsfxaværende): tJqP<br />
Eller hvem er det De snakker om?#<br />
POETEN: @Et sryeblikk - -
g vel for-& meol det s d - -<br />
1<br />
Hvorfor på lord en kloger sti,<br />
du kan sz bilt forsah<br />
REDAKT~REN: #Nei, jeg forstitår absolutt<br />
ingen ting av dette. . . B<br />
POBTEN: #Vent. - Vi har ikke nådd klimaks<br />
ennå,. , .<br />
Du ser ei mrkt pd tingerne,<br />
men letter bare vingene<br />
og flyr sd jublende auhit& - -<br />
REDAKTBREN (innskyter oppgitt): da,<br />
gid jeg kunne!,<br />
POETEN:<br />
REDAKT~REN (ler): $Nei, en blir så visst<br />
ikke rik av å skrive vers.,<br />
PQETEN: den nå ~ kDs d h0re finalen,<br />
hm redaktm, så vil De nok bli begeistret,<br />
De ogsa og kjqe diktet av meg:<br />
Hm, fugl, som b yt i luften w ingerr<br />
Gid hadde jeg kun dine vinger,<br />
jeg fiq ed langt til fjerne lund<br />
og die &r min utfer&trang - -<br />
mt bare fuglesartg - -<br />
Og h& jeg kun rmun din,<br />
da bh min #ang vel skiaian og fin,<br />
du kjare fuglen min1
&i, syng khn ~r~anga din for meg, -<br />
jeg md laok ei misunne &g. .<br />
Enhver sin gwe jo har fm, -<br />
du dim, jeg min - se, dr er gud#!*<br />
REDAKT~REN (meget utålmodig): da,<br />
det er godt, det er godt! Jeg har ikke<br />
tid til mer, er De snill!*<br />
POETEN (gir seg ikke): USA skal vi altså<br />
si at diktet er antatt da, herr redaktm?b<br />
REDAXTBREN: da, ja, hvis De bare ikke<br />
vil plage meg lenger. Se lier har De en<br />
anvisning!$ (Han river av en utfylt<br />
blankett).<br />
POETEN (begeistret): #Hjertelig takk for<br />
elskverdigheten!,<br />
REDAXT~~REN: 4Ingen årsak. Farvel!<br />
Farvel!*<br />
POETEN: uFamel, herr redaktar!, (Dmrren<br />
faller i etter ham).<br />
REDAKTBREN (fortsetter sin artikkel):<br />
4-- men like mge t bykgem. AL!<br />
ledig jord md dyrkes! Dw forbldem ligger<br />
til rem, ur det ogsd vare ei% tanke<br />
6 - -B<br />
(Det banker på ny, og inn trer en mager,<br />
nybarbert pedagog fra landet).<br />
PEDAGOGEN (p~esellm~ seg): dk!tte er<br />
lærar Holme. Eg hev laga ei artik5eIrekkja<br />
um &kulestellet si utvikling
gjennom det siste hundreåreb og ville<br />
byra-+<br />
REDAKTPIREN: Takk, vi kan jo gjerne as<br />
på det, men plassen er for syeblikket<br />
nokså innskrenket, så - 4<br />
HOLME: trDe trur dtså ikkje De fær bruk<br />
' for artiklane?#<br />
REDAKTØREN: @Dessverre, jeg er nesten<br />
redd for det. Men som sagt. . . . .a<br />
HOLME: #Farvel, då!#<br />
REDAICTBREN: $Farvel! Farvelk<br />
(Dma faller i.)<br />
RED ALTBREXY (fortsetter sin artikke1):<br />
+ - pære en hnke d cmmskaJJe et lite<br />
nyttig hwdyr, en sau elter en gris. - - a<br />
(Telefonen ringer.)<br />
REDAKTBREM: #Værs'go'!~<br />
STEMMEN (lsry~aant Li): #Er det redaktsrenk<br />
REDAKT~~REN: do, værs'go'!,<br />
STEMMEN: aUnnskyld, det er Iierytnant Li.<br />
Har De lest min reiseskildring fra Bulgaria?,<br />
RED*KTBREN: r~kk nei, dessverre, -<br />
ikke ennå.*<br />
STEMMEN: tror De - -+<br />
REDAKTBREN: rom jeg tror? Ja, herr Li,<br />
jeg skal prme om jeg får tid i neste uke<br />
en gang.#<br />
(Mikrofonen legges på.)
REDAKT~~RBN (fortsetter artikkelen):<br />
+ - eltet en gris. D isse dyra er ikke sd<br />
fordringsfulh hva kosten angdr, bare de<br />
fdr mye og godt - -r,<br />
(Det banker. Sekretæren kommer inn<br />
med et brev):<br />
SEKRETXBEN: rEt brev som skulle besvares<br />
straks.,<br />
REDAKT~REN: aen kjære Dem da, fraken<br />
Johannesen, når tenker De jeg skai bIi<br />
ferdig med apidsem i dag?# (Han sukker<br />
- åpner brevet). Ueg må tenke over<br />
denne saka til i morgen. Gi beskjed om<br />
det, er De snill!#<br />
SEKIIETI&REN: rJa vel., (Dma faller i.)<br />
REDAKT~REN (f 0rtsetUr artikkelen) :<br />
t - mye og god. Vi akal i d& fa4<br />
g%& $ake d skkss - -B<br />
(Telefonen ringer.)<br />
RED AXTBBBN (f*rt~ilt): tbavelh '<br />
EN HBYTIDELIG (P~ORDLANDS)STEMME: 4&<br />
dette herr redaktar -?$<br />
REDAKT~REN: doda, j oda!ip<br />
STEMMEN: #Dette er altså Jacob R. Syvertsen,<br />
formannen i Foreningen til folkets<br />
moralske gjenreising. Jeg vil på<br />
styrets vegne tillate meg % anmode Dem<br />
om å være så elskverdig å bblde et foredrag<br />
for oss onsdag den 25. i denne må-
102. b<br />
neden klokka 8 - pardong - 20, i<br />
mams lokale. . . .e<br />
RE DAILTBREM: #Et fomd~ag? Dessverre, '<br />
jeg er så opptatt de farste fjorten da-<br />
gene, at. . . . . .B<br />
STEMMEN: Men kunne De ikke om tre<br />
uker da - -?,<br />
REDAKTBRER: #Hva - - tre uker?,<br />
STEMBIEX: da, eller om en måned - -<br />
30 dager, herr redaktmrr, minus 2 % -<br />
pardong - jeg forsnakket meg - -<br />
Jeg er nemlig fetevarehandler, skal jeg<br />
si 1Dem.a<br />
REDAKTIREN: da-så, så De er det, De?#<br />
Sr~aras~ru: da, men jeg ringer altså n& tii<br />
Dem i egenskap av formann i Foreningen<br />
til folkets moralske - +<br />
~DAKTØREN (avbryter): Ja, ja, jeg<br />
skjamxier - - Men jeg kan som sagt<br />
ikke love noen ting. . . . .<br />
STEMMEN: @Hallo, er De der? De &de<br />
vel ikke vite om noen annen jeg kunne<br />
sparre?,<br />
REDA~BREN: *Noen annen? Jo, ring<br />
De til redaktar Toll i Nyhetsavisa,<br />
- hm kan sikkert!<br />
(Mikrofonen slenges i gaffelen).<br />
REPAIKT~JREN (tar fatt på manuskriptet<br />
igjen - litt desorientert):<br />
+ - - Skissere - - skbsere - -<br />
r l<br />
"
hva setten var - det jeg skde skissere?<br />
Jeg vet sn- ikke hva jeg sjd skriver<br />
om - - La meg nå se:<br />
g- - en sau ehr en gris. Disse dyra er<br />
$k8 ad fordringsfdb ba kwten angdr,<br />
bre da fdr mye og g&. Vi 8kaZ i det<br />
f~kend6 sake å ttkhsere - -#<br />
da, det var nettopp &t! (Tenker seg om.)<br />
Jo, der har jeg det: - - s-k-i-s-s-s-e-r-a-ie<br />
(Telefonen kimer.)<br />
RBDAXT~REN (fra Sag av raseri): @&h<br />
STEMM~N (direktar Luke): rEr det - - 3,<br />
RED<br />
AKT~REN (avbryter forbitret) : @Mei,<br />
redaktmen er sjuk i dag! Komplett<br />
sinnssjuk!!! (Han kaster rmrret p& plass).<br />
Fem minutter er gått.<br />
REDAKTBREPY legger nettopp siste hånd<br />
p& artikkelen sin:<br />
rVi km sikkert regras med publikum<br />
&#e når det gjebr de sp~rad vi ovew<br />
for har pekt pi. Frm for m mjomll<br />
pokb , kigtt- og #ksk8prod&8jor%h<br />
(Hm griper hustelef onen, dreier tauskiva).<br />
SEKRET~REKUS STEMME: da!,<br />
REIIAKTBREN: drtilrkelen er ferdig. Send<br />
budet h etter manus?dgtet!8
SEKRETIERENS STEMME: %Javel., (Kviskrer<br />
plutselig): asannefig, der kommer herr<br />
Luke!,<br />
REDAXT~JREN (forbauset): ccHvem kommer,<br />
sier De? Direkitmrr Luke?#<br />
SEIIRETÆRENB STEMME (framleis kvi&rende):<br />
da, han som eier avisa vår!<br />
Nå banker han p& Deres dm.,<br />
(Det banker.)<br />
REDAHT~REN (idet han legger telefonrmt<br />
på): #Vær så godb<br />
Direkt~r Luke inn).<br />
RED AXTBREN (reiser seg): aVelkemmen<br />
igjen, herr dipekter! Det var da en overraskelse!#<br />
DIREKT~R LUKE: #Takk, - men hva betyr<br />
dette?$<br />
REDAKTBIIIEN (stammende): eiBetyr - -<br />
hva meiner De?a<br />
DIREXTØR LUKE: do, jeg ringte opp for<br />
noen minutter siden. Og da ble det<br />
svart at redaktmen var sjuk - -<br />
sinnssjuk!,<br />
(Redaktmrren faller tilbake i stolen med<br />
et dunk).<br />
BUDXT (kommer inn): ~Umskyld, jeg<br />
skulle hente et manuskript.,<br />
DIREKTDR LUKE: #Herit f0mt et glass<br />
vann, De, - ser De ikke at redakteren<br />
er besvimt?!#
BUDET (fodjameet): d3esyimt - - Skal<br />
jeg ikke også hente legen?#<br />
DIREIETILIR Luxca: &Gjerne det, -men fA<br />
fatt i en spesialist!#<br />
Bua ET (desorientert): 6pesialist - -3,<br />
DIREKTBR LUKE (med ettertrykk): rJa,<br />
unge mann: En spmidht i - - p-8-yk-i-a-t-pi-!
Kirken var overfylt da barnegudstjene-<br />
stenltok til. Oppe i koret sto to ~væm<br />
grantrær med lys og gIitter på, og alter-<br />
bordet bugnet av vakre blomster.<br />
Enkefru Thoresen og den ynpte dattera<br />
hennes, Elise, hadde vært tidlig ute og<br />
fått plass på en av de fremste benkene,<br />
nær prekestolen. Elise likte slett ikke å<br />
sitte så lang$ oppe, men mora var ikke<br />
særlig gl~gghsrt, så skiulle hun ha noe<br />
utbytte ar kirkegangen, nyttet det ikke å<br />
plasere seg lenger bak.<br />
Jeg er så glad hver julekveld,<br />
for da ble Jesus f 0dt. . . .<br />
Det vesle musikk-kapellet som var leid i<br />
anledning av dagen, satte i med all sin<br />
styrke, og den store folkeskaren sang med<br />
av ful1 hals:<br />
Da lyste stjernen som en sol,<br />
og engler sang så siatt. . . .<br />
Sognepresten leste juleevangeliet og<br />
boldt en kort preken i tilknytting til det.
F<br />
'<br />
- Julen er fmst og fremst barnets hsy-<br />
tid! Det er det underlige med denne hq-<br />
tiden at den makter å gjme oss alle til<br />
barn igjen. Julen er heimens hsrytid!<br />
Heim til jul - synger det inne i de mange<br />
menneskesielene som skjebnen har fiort bort<br />
fra fedrdandet. Heim til jul! Det lyder<br />
som et ekko blant disse trekkfuglene. Og<br />
de kommer! Fra alle kanter. . . . . .<br />
erHsPte du, han sa de kom?* kviskra h<br />
Thoresen halvhroyt til dattera si. &Lars<br />
er blant dem.. . det er akkurat mine egne<br />
ord.. .*<br />
#Hyss, hyes, mor!* advarte Elise, idet<br />
hun radmende vendte blikket opp mot<br />
prekestolen. Og mora tidde. Men dattera<br />
la merke tiI at en tåre kom trillende ned<br />
langs hinnet hennes.<br />
Stakkars mor, der satt hun fremdeles og<br />
trudde fdt og fast på at Lars - den<br />
eneste samen - skulle komme heim til<br />
jul! Han hadde vært ute til sjes i snart<br />
fire &r nå, og t siste halvdelen av denne<br />
tida hadde han ikke gitt det minste tegnet<br />
fra seg. Ingen Msete om han levde eller<br />
var dsd. Så det var neimen ikke rart at<br />
mora fikk *er i mrpene nåp hun tenkte<br />
på gutten sin.
Gudstjenesten var slutt. Ute drysset<br />
sneen ned BA fint og lett. Og Mokkene<br />
kimte. Stort annerledes kunne en vel<br />
nesten ikke ~nske seg det en julekveld!<br />
Elise ssrget omhyggelig for at hagen<br />
på moras kåpe sluttet godt d, sa hun<br />
ikke skulle få den kalde snoen ned over<br />
halsen. Hun var alltid så full av omsorg<br />
for mor si, Elise! Ellers lå, det lille huset<br />
deres temmelig naer kirken, sa de hadde<br />
ikke lang veien å gå.<br />
Inger, den eldste dattera, holdt på<br />
med å koke risengrat og torsk ute p&<br />
kjokkeaet. Run hørte mora og sostera<br />
banke sneen av fatene utenfor på teinhella<br />
og gikk og åpnet dera for dem.<br />
#Er han kommet?~ var det farste mora<br />
spurte om da hun steig inn i gangen.<br />
tiNei,, var heile svaret hun fikk.<br />
#Men han kommer i kveld, jeg faler det<br />
p& meg.. .e<br />
da, ja,, sa Inger utålmodig, men få nå<br />
iallfall av deg kåpa, så iskal jeg bære<br />
maten h.,<br />
4Nei, du skal slett ikke baare noe mat<br />
inn f0r Lars kammer. Han skal sitte til<br />
bords med oss!#<br />
*<br />
Mora fikk viljen sin. De satte seg alle<br />
tre inn i den vede koselige dagligetua og
ventet. Det var'ikke sikkert hvor lenge<br />
mora hadde igjen å leve, tenkte dstrene,<br />
så de ville nardig gjme henne imot - iall-<br />
fall ikke på en julekveld.<br />
Men tida gikk, - klokka bIe 20, og der<br />
satt de fremdeles på hver sin stol, Inger<br />
med et julehefte, de to andre med en<br />
bok.<br />
aNei, nå må vi spisel* Inger hadde lest<br />
ut den siste fortellingen i heftet og ia<br />
det fra seg. rDet g&r ikke an å ta sdtekur<br />
en j ulekveld.$<br />
tKjære, kan vi ikke vente bare en halv<br />
time til?$ ba mora inntrengende. Jeg<br />
veit han kommep!,<br />
Og de ventet en halv time til. Men da<br />
bls maten båret inn, og de tre kvinnene<br />
åt i taushet.<br />
Da måltidet vel var over og oppvasken<br />
bessrget, h0rte de tydelig at gated~~a bie<br />
åpnet.<br />
cDet er folk i gangen,@ sa Elise rapt.<br />
Gå, ut, Inger! Skynd deg!;!,<br />
gudsk kje lov!^ lard det nesten som et<br />
skrik fra mora.<br />
aVar det ikke det jeg visste. . . . Sa jeg<br />
det kanskje ikke at vi skulle vente med<br />
maten?$
Da Inger kom ut i gangen, var der ingen.<br />
Hun åpnet gatedara og kikte ut, men det<br />
var ikke en levende sjel å se noe sted.<br />
Det snadde temmelig kraftig nA, og hun<br />
stanste for å nyte det vakre synet. Men I1<br />
så hmrrte hun morae forventningsfulle<br />
stemme bak seg og lukte dsra fast til.<br />
rnet er noe som heter vlwduger, mor9 sa<br />
hun monotont.<br />
#Hva for noe?#<br />
deg sier det er noe som heter vardsger<br />
- et varsel, skji~fmex du, en budstikke<br />
eller hva jeg skal kalle det for.. . . .<br />
Men da bra mora ut i sterk gråt.<br />
@er tok henne i armen og farte henne<br />
inn i stua igjen.<br />
*<br />
I de norske avisene stod tredje juledag<br />
dette korte telegrammet:<br />
Julekvelden gikk det britiske damp-<br />
skipet %The Seabear, p& grunn i<br />
nærleiken av Slyne Head på blands<br />
vestkyst. Blant de fire omkomne av<br />
besetningen skal også være en nord-<br />
mann ved navn Lars Thoresen.<br />
1
Dikteren Blekkskveft's<br />
q,<br />
i ' ',<br />
' 't:<br />
EUer: #Hvor kam man p lukka roser,<br />
hvor ingen roser grorh<br />
Under forutsetning av at De, kjære<br />
leser, driver et landhandleri eller en annen<br />
fornining som jeg ikke missunner Dem,<br />
og en god kunde ber om å fA kjarge en<br />
bestemt vare som De har vanskelig for il<br />
skaffe, - ja, da tror jeg nesten -D; så<br />
noenlunde vil kunne sette Dem inn i hva<br />
det viI si for meg - diktepen Blekkskvett<br />
- å få et slikt brev fra redaktmrren<br />
av @Til Nytte og Glede*:<br />
%Da satsen til vårt SomnernllllOmer nå<br />
er ferdig, og det viser seg at det mangler<br />
en side underholdningsstoff, ber vi<br />
Dem pr. omgiiende sende oss en liten,<br />
men god historie, som kan fylle det ledige<br />
tomrommet.<br />
Ærbardigst<br />
JOH^. EMANUEL<br />
MOSTASCHE<br />
Red av flil Nykte og Medei.<br />
P. s.<br />
Deres bidrag vil i tilfelle denne ga-<br />
gen bli honorert! D. s.
Takk, skjebne!<br />
Her sitter jeg nettopp i sommerheten<br />
og strever med en naermest vitenskapelig<br />
artikke1 om 4Nordiak overtroip, som jeg i<br />
parentes sagt, tenker å prakke inn på fun-<br />
gerende 4bladstyram i #Langstrands Sok-<br />
neblad*. Og så.. . . .
a.. . en Liten, Len god historim! 4.. .<br />
pr. omgiiende. . .B<br />
Jeg slenger eryeblikkelig %Nordisk over-<br />
tro~ bort i hylla og åpner manuskript-<br />
skuffene mine. Blader febrilsk gjennom<br />
pagirbunkene. divslegn. En tragisk novde<br />
om to unge mexmeskem. Nei, den g&<br />
ikke. #Tro, håp og -9 Altfor lang! Og<br />
ikke videre interessant. heller, om jeg så<br />
skal si det sjarl, &twtarrcmde mannfolkip.<br />
Ubrukelig! &tolen som gikk opp i liminga.<br />
Ubrukelig den også (novellen, altså,<br />
- stolen kan jo repareres!)<br />
---<br />
Har De noensbe diktet, kjære leser?<br />
Det har De ganske sikkert - De som<br />
d e<br />
andre.. . . Kan hende De da liar lagt<br />
merke til, at det som De ifjor syntes var<br />
så vidunderlig, så stdtiende mesterlig, at<br />
neppe Victor Hugo (eller Bj mnstj erne<br />
Bjmson, for å ta en av v& egne)<br />
kunne ha prestert det bedre, ~jijahamme<br />
produkt finner De i &r 0r temmelig middel-<br />
må%, for ikke å si redselsfullt. Moralen<br />
som kan trekkes herav skulle vel altså<br />
vaere noe slikt om: La aIt av &n& lagres<br />
et års tid far det sendes ut gå markedet#!<br />
Sett ikke opp sure miner om forleggeren<br />
refyserer det De mer eller mindre mq-<br />
somanelig har s mmt i hop! De hsster ikke<br />
8
mynt på det - nei vel, men var det ikke<br />
så at vi skulle ta aldri så Ete omsyn til<br />
medmenneskene våre også?<br />
Etter disse merknader, som i grmen<br />
ikke direkte har noe med denne historien<br />
å gjsre, må jeg sikkert ha maktet å stue<br />
meg sj01 i et edelt perspektiv like overfor<br />
, mine elskverdige lesere. Imidlertid er det<br />
der med eiedelhetem litt av en misforstå-<br />
else. Hensikten er nemlig utelukkende<br />
den i få Dem awemet med skrivinga, slik<br />
at sjansene for meg kan bli tilsvarende<br />
stsrre.<br />
Og - tro meg - det trengs!<br />
Hvorom all ting er: Jeg hadde ikke på<br />
lager en eneste &tea, men god historie*<br />
som kunne fylle en side i 4TiI Nytte og<br />
Glede*. Den eneste utveien jeg derfor<br />
hadde, var i en fart å serke å trylle fram ett<br />
eller annet fra mitt i egne eyne så geniale<br />
hjerneskrin. Ba stadig det for v e, kjære<br />
leser, at det denne gangen var utsikt til<br />
et aldri så lite honorar. . . . Og det er nå<br />
engang pengene som har noe $t si her i<br />
livet. Sjd for en dikter. Kanskje ikke<br />
minst for en dikter, forresten!<br />
Men for å skrive en historie, den være<br />
seg kort eller lang, måt en mdvendigvis ha
en ed&*. Og det -viste mg snart at det var<br />
nettopp den jeg manglet.<br />
Jeg grunnet att og Ram - time etter<br />
time. Men nei, - kjedet var mer enn<br />
villig, mens ånden derimot - nok sagt!<br />
Det var blitt kveld den samme dag. Alt<br />
så like vonlau~t ut med omsyn til historien.<br />
Jeg orket simpelt hen ikke sitte inne<br />
lenger. Forlot derfor fortvilt mitt #arbeidsværels-<br />
(hadde ikke avdede kollega<br />
Ibsen et sånt?). Nå ville jeg ut i ensomheten<br />
- i naturen, for der å s~ke etter<br />
&d&em.<br />
Jeg gikk og jeg gikk. . . . langs vatnet,<br />
opp den bratte skråniingen på austsida,<br />
over den sde sletta, gjennom bjmkelunden<br />
med de kvitpende måltroster (kanskje<br />
var det lerker - zoologi er ikke min<br />
hobby), ned en ny skråning, fram til mitt<br />
mål: Min vesle edikterhytteie i dalsskket.<br />
Hytta er sannelig ikke stor - 2 X 3<br />
meter kan jeg tenire meg, - men hvilke<br />
geniale ideer er ikke i tidens I0p blitt m-<br />
fanget der!<br />
Jeg gikk Inn og låste dm forsvariig<br />
bak meg, skj~nt intet menneske fant på<br />
å besake meg der i ensomheten. SIengte<br />
jakka over en stolrygg og kastet meg
dernest sjal ned på brisken ved vinduet<br />
med ansiktet vendt mot taket, som ville<br />
jeg derfra sake det jeg begjærte.<br />
En i&! Et kongerike for en ide!<br />
Det tok til å skumre, Lommeuret<br />
tikket og tikket. Lyden tok etter hvert til<br />
å irritere meg. Men det skal en urmaker<br />
eller et ubetenksomt barn med en hammer<br />
til for å stanse en klokke om kvelden når<br />
den er opptrukket om morgenen. Så den<br />
fikk bare tikke så mye den lystet.<br />
Nærmest i desperasjon hadde jeg gitt<br />
meg til å skrive på en novelette. Jeg sk~ev<br />
side opp og side ned i blokken min. Fsrst<br />
litt om var og vind, om fismåsprudlende<br />
bekker i ulendt terrenp og den slags ordi-<br />
nære ting. Så om ?tenne som gikk der og<br />
stundet. . . . Om ham som på sin side<br />
gikk og.. . . . .<br />
Nei, så sannelig - jeg fikk gi det heile<br />
opp! Jeg hadde jo ingen ide! Jeg hadde<br />
bare skrevet og skrevet i von om at in-<br />
spirasjonen skulle komme etter hvert som<br />
handlingen skred fram. Inspirasjonen til<br />
å skape en eendeo.<br />
Jeg kom til det eiendommelige resulta-<br />
tet, at det i pnnen er noe sludder når<br />
ordtaket veit å fortelle at ml2 begynnelse
er vanskeli@. Det ek eI&w som w van-<br />
skelig! Så menn er det det. I hvert fall<br />
når en skal spille an dikters kgenlunde<br />
lette rolle.<br />
Det er fryktelig å tenke på, men ikke<br />
desto mindre sant, at da jeg endelig fant<br />
meg 5j0l igjen neste morgen etter en natt<br />
fylt med kvaI og smerte på grunn av mitt<br />
trasteslause jag etter gidkem, var det så<br />
vidt det var krefter nok igjen til A skrive<br />
falgende brev:<br />
Herr Redaktm Johs. E. Mostasche,<br />
*Til Nytte og Glede,.<br />
Da jeg for tiden har bundet meg<br />
til så mange avtaler med aviser og<br />
magasiner, beklager jeg å måtte<br />
meddele, at jeg denne gangen ikke<br />
får hme til å fylle Deres tomrom.<br />
Ærbadigst<br />
LEONARD B~~BEYETT<br />
(Dikter)<br />
Idet jag klebet konvolutten i hop, kom<br />
jeg til å tenke på, at i gnianen ville de<br />
eventuelle leseme av 4Til Npte og Glede*<br />
være best tjent med tomrommet. . . . .
Ved -be~t~'IIing pa<br />
L-innend Dem til<br />
DBEYERS GRAFISKE ANSTALT<br />
L<br />
&kSJESELILLP<br />
.- -<br />
y STAVANGER<br />
-