Temahefte. Om tatere som minoritet i et flerkulturelt - Udir.no
Temahefte. Om tatere som minoritet i et flerkulturelt - Udir.no
Temahefte. Om tatere som minoritet i et flerkulturelt - Udir.no
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
<strong>Temahefte</strong><br />
<strong>Om</strong> <strong>tatere</strong> <strong>som</strong> <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong> i <strong>et</strong> <strong>flerkulturelt</strong> samfunn<br />
Kulturformidling i barnehage og skole
Innhold<br />
Forord .............................................................................................................................................................5<br />
Innledning ......................................................................................................................................................6<br />
1: TATERE SOM MINORITET I ET FLERKULTURELT SAMFUNN 8<br />
Taterne <strong>som</strong> tema i barnehage og skole ..................................................................................................8<br />
Forskrift om rammeplan for barnehagens innhold og oppgaver ...........................................8<br />
Læreplanverk<strong>et</strong> for Kunnskapsløft<strong>et</strong> .................................................................................9<br />
Norske myndigh<strong>et</strong>ers politikk overfor taterne før og nå ...................................................................... 10<br />
Lover <strong>som</strong> har til mål å kontrollere taternes levemåte .....................................................10<br />
Barn ble tatt fra sine foreldre ........................................................................................11<br />
Anerkjennelse av taterne <strong>som</strong> en nasjonal <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong> .......................................................12<br />
Status <strong>som</strong> nasjonal <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong> .......................................................................................12<br />
Internasjonale forpliktelser ............................................................................................13<br />
Opprinnelsen og situasjonen i dag for de ulike nasjonale <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>sgruppene ............................... 14<br />
Kvener .........................................................................................................................14<br />
Skogfinner ...................................................................................................................14<br />
Rom (sigøynere) ...........................................................................................................15<br />
Jøder ...........................................................................................................................16<br />
Taternes livsform og livsgrunnlag i <strong>et</strong> historisk perspektiv.................................................................. 17<br />
En reisende livsform .....................................................................................................17<br />
Et taterfølge kommer ....................................................................................................18<br />
Framkomstmidler ..........................................................................................................20<br />
Kaffekiste ....................................................................................................................22<br />
Fødsel på reisen...........................................................................................................22<br />
Taterne kommer til bygda ..............................................................................................22<br />
Klærne var <strong>som</strong> hos andre <strong>no</strong>rske .................................................................................23<br />
Noen kvinner røykte pipe ...............................................................................................24<br />
Slekter og familier ........................................................................................................24<br />
Håndverk og handel .................................................................................................................................. 25<br />
Ulike yrker....................................................................................................................25<br />
Hesteskjærer, hestedoktor og hestehandel .....................................................................25<br />
Blikkenslager ...............................................................................................................27<br />
Fortinning ....................................................................................................................28<br />
Trådarbeid ....................................................................................................................29<br />
Urmakere og klokkebytte ...............................................................................................30<br />
Kurvlaging ....................................................................................................................30<br />
Handel generelt og kvinners arbeid spesielt ...................................................................31<br />
Magi og trolldom ..........................................................................................................32<br />
Planter og urter for å helbrede .......................................................................................33<br />
Musikken, sangen og språk<strong>et</strong> .................................................................................................................. 34<br />
Romani ........................................................................................................................35<br />
Barndom og oppdragelse ......................................................................................................................... 37<br />
Tatere i dag ................................................................................................................................................ 38<br />
To verdener ..................................................................................................................38<br />
Barn – foreldre .............................................................................................................41<br />
Bosted og flytting .........................................................................................................42<br />
Reising ........................................................................................................................43<br />
Familie, slekt og samhold ..............................................................................................44<br />
2
Innhold<br />
Arbeid..........................................................................................................................45<br />
Religion ......................................................................................................................46<br />
Ulike taterorganisasjoner ..............................................................................................47<br />
Musikk ........................................................................................................................47<br />
Romanispråk<strong>et</strong> .............................................................................................................48<br />
Taterne og barnehagen ............................................................................................................................ 49<br />
Taterne på skolen ...................................................................................................................................... 52<br />
Tatere på skolen i dag ...................................................................................................53<br />
Skolesituasjonen i dag – slik lærerne ser d<strong>et</strong> ................................................................53<br />
Hvilke tiltak peker lærerne/skolelederne på for å bedre skolesituasjonen? .......................56<br />
Skolesituasjonen i dag – slik foreldrene ser d<strong>et</strong> ..............................................................57<br />
Hvilke tiltak peker foreldrene på for å bedre situasjonen? ................................................60<br />
Erfaringer med bruk av IKT i reiseperioder ......................................................................61<br />
Erfaringer med bruk av IKT i reiseperioder, slik foreldrene ser d<strong>et</strong> .....................................62<br />
Tanker om framtidig arbeid: Å stoppe ”dropouts” ............................................................62<br />
Endringer i opplæringsloven? ........................................................................................63<br />
2: FORSLAG TIL OPPLEGG OM TATERE I BARNEHAGE OG SKOLE 64<br />
Læring av fakta om <strong>tatere</strong> gjen<strong>no</strong>m bruk av ulike læringsstrategier ................................................ 64<br />
Læring gjen<strong>no</strong>m bruk av oppslagsverk eller Intern<strong>et</strong>t ......................................................................... 65<br />
Læring gjen<strong>no</strong>m å skape skriftlige tekster ............................................................................................ 66<br />
Brevskriving .................................................................................................................66<br />
Fortellinger ..................................................................................................................66<br />
Læring gjen<strong>no</strong>m varierte aktivit<strong>et</strong>er ....................................................................................................... 67<br />
Tekstskaping ................................................................................................................67<br />
Papirdukker/hånddukker ...............................................................................................67<br />
Skygg<strong>et</strong>eater ................................................................................................................67<br />
Tegneserie ...................................................................................................................67<br />
Utstilling ......................................................................................................................67<br />
Læring gjen<strong>no</strong>m å lese gamle fotografier <strong>som</strong> kilder .......................................................................... 68<br />
Bilder med <strong>no</strong>en mulige oppgaver for elevene .................................................................68<br />
Bilder av ulike materialer ...............................................................................................69<br />
Bilder av sportegn ........................................................................................................69<br />
Læring gjen<strong>no</strong>m sangtekster ................................................................................................................... 70<br />
Roma<strong>no</strong> Raklo..............................................................................................................70<br />
Roma<strong>no</strong> Raklo oversatt til <strong>no</strong>rsk ....................................................................................71<br />
Tatervise ved bål<strong>et</strong> .......................................................................................................72<br />
Tater-Maria ...................................................................................................................72<br />
D<strong>et</strong> var i fjor jag tjena dreng ..........................................................................................73<br />
Læring gjen<strong>no</strong>m språk .............................................................................................................................. 75<br />
Noen romanigloser .......................................................................................................75<br />
Læring gjen<strong>no</strong>m å utføre enkelt håndverk ............................................................................................ 77<br />
Papirblomster ...............................................................................................................77<br />
Tankering .....................................................................................................................78<br />
Modell for hvordan en kan lage visp av ståltråd ..............................................................79<br />
Modell for hvordan en kan lage en enkel spiralvisp .........................................................80<br />
Læring gjen<strong>no</strong>m matlaging ...................................................................................................................... 81<br />
Hv<strong>et</strong>emelsgrøt ..............................................................................................................81<br />
3
Innhold<br />
Vanlig pannekake .........................................................................................................81<br />
Pålegg .........................................................................................................................81<br />
Klotvilling – Kleppsuppe ................................................................................................81<br />
Raspeball – klubb – kompe ...........................................................................................82<br />
Pot<strong>et</strong>kake – ”pabbar bannik” .........................................................................................82<br />
Læring gjen<strong>no</strong>m besøk på museer/utstillinger ................................................................82<br />
Læring gjen<strong>no</strong>m ulike arbeidsmåter med vekt på drama og opplevelse .......................................... 83<br />
Dramaforløp <strong>som</strong> m<strong>et</strong>ode for å arbeide med ulike sider ved taternes liv ...........................83<br />
Lærer i rolle .................................................................................................................83<br />
Stillbilde ......................................................................................................................83<br />
Dramaforløp: Da Sofie var liten .....................................................................................84<br />
Dramaforløp: Solveig, Tore og familien deres ..................................................................87<br />
Dramaforløp: ”Latjo drom” – Den gode veien ..................................................................91<br />
Bruk av IKT <strong>som</strong> verktøy for <strong>tatere</strong> i skolesammenheng ..................................................................... 96<br />
Eksempler på <strong>tatere</strong> <strong>som</strong> tema/prosjekter i barnehager og på skoler ............................................. 97<br />
Prosjekt<strong>et</strong> ”Romanikultur” på Grøtte skole og barnehage .................................................97<br />
Taterprosjekt<strong>et</strong> i Baldershage barnehage ........................................................................99<br />
Taterprosjekt<strong>et</strong> i Skuta barnehage ...............................................................................100<br />
”En reise i taternes verden” - taterprosjekt ved Moflata skole i Skien .............................101<br />
Fortellinger ...............................................................................................................................................103<br />
Sofie 1 ......................................................................................................................103<br />
Anna 1 ......................................................................................................................108<br />
Anna 2 ......................................................................................................................114<br />
Oliver.........................................................................................................................121<br />
Ludvik .......................................................................................................................128<br />
Sofie 2 ......................................................................................................................131<br />
Litteratur ...................................................................................................................................................136<br />
Litteratur hent<strong>et</strong> fra n<strong>et</strong>t<strong>et</strong> ...........................................................................................137<br />
4
Forord<br />
D<strong>et</strong>te heft<strong>et</strong> med informasjon om <strong>tatere</strong> og forslag til undervisningsopplegg er komm<strong>et</strong><br />
<strong>som</strong> <strong>et</strong> resultat av arbeid<strong>et</strong> i prosjekt<strong>et</strong> ”Taterfolk<strong>et</strong> fra barn til voksen”. Prosjekt<strong>et</strong> start<strong>et</strong><br />
i 2004 og pågår fremdeles. D<strong>et</strong> har vært finansiert av Utdanningsdirektorat<strong>et</strong>,<br />
Kunnskapsdepartement<strong>et</strong> og Arbeids- og inkluderingsdepartement<strong>et</strong> og er <strong>et</strong> samarbeidsprosjekt<br />
mellom Taternes Landsforening (TL), Dronning Mauds Minne Høgskole for førskolelærerutdanning<br />
og Høgskolen i Sør-Trøndelag, avdeling for lærer- og tolkeutdanning.<br />
<strong>Temahefte</strong>t er utarbeid<strong>et</strong> på oppdrag fra Utdanningsdirektorat<strong>et</strong>.<br />
Vi har i løp<strong>et</strong> av prosjekt<strong>et</strong> erfart at d<strong>et</strong> på skoler og i barnehager er behov for kunnskap<br />
om og innsikt i taternes liv, historie og deres r<strong>et</strong>tigh<strong>et</strong>er, <strong>som</strong> en av fem nasjonale<br />
<strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>sgrupper i Norge.<br />
Fortellingene bak i heft<strong>et</strong> er lag<strong>et</strong> av Anne-Mari Larsen på grunnlag av intervjuer med <strong>tatere</strong>.<br />
Anna Gustavsen fra Taternes Landsforening har vært til stede ved alle intervjuene og har<br />
gitt verdifulle og nødvendige korreksjoner til innhold<strong>et</strong> i heft<strong>et</strong>. Professor Rolf Theil ved<br />
Universit<strong>et</strong><strong>et</strong> i Oslo har bidratt med tekst om romani og overs<strong>et</strong>telser av sangtekster, gloser<br />
og fortellinger.<br />
Vårt håp er at d<strong>et</strong>te heft<strong>et</strong> skal vise taternes kultur og historie på en ny og spennende<br />
måte, være <strong>et</strong> hjelpemiddel for lærere og førskolelærere på skoler og i barnehager når<br />
d<strong>et</strong>te tema<strong>et</strong> skal tas opp, og samtidig vise taternes viktige bidrag innenfor <strong>et</strong> mangfoldig<br />
og <strong>flerkulturelt</strong> Norge.<br />
Anne-Mari Larsen<br />
Anne Bonnevie Lund<br />
Bente Bolme Moen<br />
Kari Hoås Moen<br />
5
Innledning<br />
Taterne er en av fem nasjonale <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>er i Norge med langvarig tilknytning til land<strong>et</strong>. De<br />
er en folkegruppe med en særskilt historie, livsform og kultur, der <strong>et</strong> av særtrekkene har<br />
vært å reise rundt mens de har livnært seg av produksjon og salg av varer og tjenester til<br />
fastboende. Taterne har blant ann<strong>et</strong> vært kjent <strong>som</strong> håndverkere og for å være flinke med<br />
dyr. Musikk har stått sentralt i kulturen deres, og de har bidratt med formidling og spredning<br />
av folkemusikk rundt omkring i land<strong>et</strong>. I tillegg til å snakke vanlig <strong>no</strong>rsk har taterne <strong>et</strong> eg<strong>et</strong><br />
språk <strong>som</strong> kalles romani.<br />
Assimileringspolitikken overfor taterne har vært ekstra hard, og i dag tar <strong>no</strong>rske myndigh<strong>et</strong>er<br />
sterk avstand fra den tidligere politikken. Helt fra taterne kom til Norge, har den offisielle<br />
politikken vært ulike forsøk på assimilering til den <strong>no</strong>rske kulturen. I tillegg har d<strong>et</strong> vært<br />
kontroll, restriksjoner, forsøk på utryddelse og kriminalisering av deres reisende liv. Taterne<br />
har vært utsatt for forfølgelse, lover har blitt vedtatt for å kontrollere livene deres, og barn<br />
har blitt tatt fra foreldrene for å vokse opp i hjem vekk fra all reising. De har blitt nekt<strong>et</strong> å<br />
utøve sin kultur og sitt språk, og mange <strong>tatere</strong> har aldri hatt muligh<strong>et</strong> til å få en<br />
utdannelse.<br />
De siste tiårene har taterne selv kjemp<strong>et</strong> for sine r<strong>et</strong>tigh<strong>et</strong>er, og politiske partier og frivillige<br />
organisasjoner har støtt<strong>et</strong> d<strong>et</strong>te arbeid<strong>et</strong>. Mye har skjedd, og taterne har oppnådd å bli<br />
anerkjent <strong>som</strong> en nasjonal <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>. Mange har fått billigh<strong>et</strong>serstatning på grunn av tapt<br />
skolegang. D<strong>et</strong> er oppr<strong>et</strong>t<strong>et</strong> <strong>et</strong> fond til taterne, og offisielle myndigh<strong>et</strong>er og Den <strong>no</strong>rske<br />
kirke har offentlig beklag<strong>et</strong> den politikk <strong>som</strong> har blitt ført overfor denne folkegruppen. I<br />
2006 ble tatermuse<strong>et</strong> ved Glomdalsmuse<strong>et</strong> åpn<strong>et</strong> for å synliggjøre taternes kultur og<br />
leves<strong>et</strong>t.<br />
Likevel er d<strong>et</strong> <strong>et</strong> stykke igjen før alle <strong>tatere</strong> opplever en fullverdig respekt for sin kultur og<br />
levemåte. I prosjekt<strong>et</strong> ”Taterfolk<strong>et</strong> fra barn til voksen” har to høgskoler samarbeid<strong>et</strong> med<br />
Taternes Landsforening for å gi <strong>tatere</strong> <strong>som</strong> ønsker d<strong>et</strong>, muligh<strong>et</strong> til å oppr<strong>et</strong>tholde <strong>no</strong>e<br />
reising uten at d<strong>et</strong> skal ødelegge barnas skolegang.<br />
Konkr<strong>et</strong> er d<strong>et</strong> gjen<strong>no</strong>mført forsøk med IKT-kommunikasjon mellom eleven og læreren på<br />
flere skoler når familien reiser. Like sentralt har d<strong>et</strong> vært at taterbarna skal møte forståelse,<br />
få positiv oppmerk<strong>som</strong>h<strong>et</strong>, og at d<strong>et</strong> skapes grunnlag for gode læringsprosesser og en<br />
god dialog mellom hjem og skole.<br />
I prosjekt<strong>et</strong> har d<strong>et</strong> også vært <strong>et</strong> mål å spre kunnskap om taternes kultur og historie i<br />
barnehage og grunnskole og å bevisstgjøre skoler/lærere, førskolelærere og studenter om<br />
nasjonale <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>ers r<strong>et</strong>tigh<strong>et</strong>er. Mye av den litteraturen <strong>som</strong> er skrev<strong>et</strong> om <strong>tatere</strong>, er en<br />
elendigh<strong>et</strong>sbeskrivelse av deres historie. I prosjekt<strong>et</strong> har d<strong>et</strong> derfor vært sentralt å fokusere<br />
6
på sider ved taternes kultur <strong>som</strong> også viser <strong>no</strong>e positivt, <strong>no</strong>e taterne kan være stolte av.<br />
For å få fram denne siden er eldre <strong>tatere</strong> blitt intervju<strong>et</strong>, og deres fortellinger er skrev<strong>et</strong><br />
ned og bearbeid<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> er gjen<strong>no</strong>mført prosjekter i barnehager og på skoler hvor taternes<br />
kultur er forsøkt løft<strong>et</strong> fram. Tatere har selv besøkt barnehager og skoler med sine<br />
fortellinger, vist <strong>no</strong>e av håndverk<strong>et</strong> og sung<strong>et</strong> og spilt sin musikk.<br />
Taterne har blitt b<strong>et</strong>egn<strong>et</strong> med forskjellige navn (Møystad, 2008). Eksempler på slike navn<br />
er fant, splint, omstreifere, reisende, <strong>tatere</strong> og romanifolk<strong>et</strong>. I tillegg har taterne seg imellom<br />
brukt ord<strong>et</strong> vandriar. Fant og splint er b<strong>et</strong>egnelser <strong>som</strong> lokalbefolkningen satte på de<br />
sjøreisende <strong>som</strong> levde langs kysten. Disse ordene har hatt en negativ klang, og ifølge<br />
Møystad (2008) ønsker de selv å bli kalt for sjøreisende.<br />
Myndigh<strong>et</strong>ene satte navn<strong>et</strong> omstreifere på ulike reisende grupper, og d<strong>et</strong> ble brukt sy<strong>no</strong>nymt<br />
med ord<strong>et</strong> tater. D<strong>et</strong>te navn<strong>et</strong> kjenner de fleste reisende seg ikke igjen i, og d<strong>et</strong> forbindes<br />
gjerne med myndigh<strong>et</strong>enes harde assimileringspolitikk.<br />
I dag er d<strong>et</strong> flere organisasjoner <strong>som</strong> arbeider for taternes r<strong>et</strong>tigh<strong>et</strong>er og anseelse i<br />
samfunn<strong>et</strong>, og de benytter forskjellige navn <strong>som</strong> romanifolk<strong>et</strong>, reisende og tater. D<strong>et</strong>te<br />
heft<strong>et</strong> er lag<strong>et</strong> i samarbeid med Taternes Landsforening, og vi bruker derfor for d<strong>et</strong> meste<br />
ord<strong>et</strong> tater.<br />
I ”Tatere <strong>som</strong> <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong> i <strong>et</strong> <strong>flerkulturelt</strong> samfunn” gir vi en kort innføring i <strong>no</strong>rske myndigh<strong>et</strong>ers<br />
politikk overfor <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>er generelt og taterne spesielt. Vi går inn på taternes livsform og<br />
livsgrunnlag, deres håndverk og kultur, forhold<strong>et</strong> til skolen og deres situasjon i dag.<br />
I ”Forslag til undervisningsopplegg om <strong>tatere</strong>” presenterer vi ideer og forslag til hvordan<br />
førskolelærere og lærere kan arbeide med tema<strong>et</strong>. I denne delen er d<strong>et</strong> eksempler på<br />
hvordan enkelte barnehager og skoler har jobb<strong>et</strong> med tematikken. Her presenterer vi også<br />
flere fortellinger om <strong>tatere</strong>.<br />
Vi har ikke konkr<strong>et</strong>isert hvilke opplegg eller fortellinger <strong>som</strong> passer til hvilken alders gruppe.<br />
D<strong>et</strong> er <strong>et</strong> stort sprang mellom elever på mellomtrinn<strong>et</strong> i grunnskolen og førskolebarn, men<br />
vi velger likevel å presentere stoff<strong>et</strong> i sin helh<strong>et</strong>, slik at den enkelte pedagog har muligh<strong>et</strong><br />
til å velge ut fra de foruts<strong>et</strong>ninger barnegruppen har. D<strong>et</strong>te er <strong>et</strong> lite hefte, men vi håper<br />
likevel d<strong>et</strong> skal være med på å gi en god bakgrunn for å undervise om <strong>tatere</strong>.<br />
Bak i heft<strong>et</strong> er d<strong>et</strong> litteraturhenvisninger for den <strong>som</strong> ønsker å gå dypere inn i taternes<br />
historie og kultur.<br />
7
del 1<br />
TATeRe SoM MI<strong>no</strong>RITeT I eT FleRKUlTURelT SAMFUnn<br />
Taterne <strong>som</strong> tema i barnehage og skole<br />
Nasjonale <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>er vektlegges både i Læreplanverk<strong>et</strong> for Kunnskapsløft<strong>et</strong> fra 2006 og<br />
i Rammeplan for barnehagen fra 2006.<br />
Forskrift om rammeplan for barnehagens innhold og oppgaver<br />
Forskrift om rammeplan for barnehagens innhold og oppgaver fra 2006 nevner de nasjonale<br />
<strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>ene i Norge, men den sier ikke <strong>no</strong>e om hvem de er. Under omtale av barnehagens<br />
samfunnsmandat står d<strong>et</strong>:<br />
D<strong>et</strong> <strong>no</strong>rske samfunn<strong>et</strong> består i tillegg til majorit<strong>et</strong>sbefolkningen av d<strong>et</strong> samiske urfolk<strong>et</strong>,<br />
de nasjonale <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>ene og <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>ene med innvandrerbakgrunn.”<br />
(Kunnskapsdepartement<strong>et</strong> 2006:7)<br />
Rammeplanen understreker at d<strong>et</strong> er ”mange måter å være <strong>no</strong>rsk på” og at ”d<strong>et</strong> kulturelle<br />
mangfold<strong>et</strong> skal gjenspeiles i barnehagen”. Videre pålegger planen barnehagen å ”støtte<br />
barn ut fra deres egne kulturelle og individuelle foruts<strong>et</strong>ninger” (ibid.). Lenger ut i planen,<br />
under avsnitt<strong>et</strong> om ”Barnehagen <strong>som</strong> kulturarena”, står d<strong>et</strong>:<br />
Barn <strong>som</strong> tilhører den samiske urbefolkningen, de nasjonale <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>ene og barn fra <strong>et</strong>niske<br />
<strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>skulturer må få støtte i å utvikle sin doble kulturtilhørigh<strong>et</strong>. Barns møte med<br />
ulike kulturer og tradisjoner legger grunnlag<strong>et</strong> for respektfull samhandling mellom ulike <strong>et</strong>niske<br />
grupper. Bevissth<strong>et</strong> om egen kulturarv og delaktigh<strong>et</strong> i andres kultur skal bidra til at<br />
barn kan s<strong>et</strong>te seg inn i andres ståsted.”<br />
(Kunnskapsdepartement<strong>et</strong> 2006:30)<br />
Når d<strong>et</strong> går barn med taterbakgrunn i barnehagen, kan d<strong>et</strong> være nyttig for barnehagepersonal<strong>et</strong><br />
å vite <strong>no</strong>e generelt om taterne <strong>som</strong> nasjonal <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong> i Norge. Men d<strong>et</strong> er opp til foreldrene<br />
om de ønsker å vektlegge at deres egne barn er av taterslekt, og i hvilken grad d<strong>et</strong> skal<br />
tillegges vekt og tematiseres. Enkelte barnehager i prosjekt<strong>et</strong> ”Taterfolk<strong>et</strong> fra barn til<br />
voksen” har hatt <strong>tatere</strong> <strong>som</strong> tema selv om d<strong>et</strong> ikke har gått barn av taterslekt i<br />
barnehagene.<br />
8
Læreplanverk<strong>et</strong> for Kunnskapsløft<strong>et</strong><br />
I Læreplanverk<strong>et</strong> for Kunnskapsløft<strong>et</strong> 2006 er <strong>et</strong> mangfoldig og <strong>flerkulturelt</strong> samfunn<br />
vektlagt. I Generell del h<strong>et</strong>er d<strong>et</strong>:<br />
Utdanningen må formidle kunnskap om andre kulturer og utnytte de muligh<strong>et</strong>er til<br />
berikelse <strong>som</strong> <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>sgrupper og <strong>no</strong>rdmenn med annen kulturell bakgrunn gir.”<br />
I ”Prinsipper for opplæringen” h<strong>et</strong>er d<strong>et</strong>:<br />
(2006:5)<br />
Fellesskolen skal bygge på og ivar<strong>et</strong>a mangfold<strong>et</strong> i elevenes bakgrunn og foruts<strong>et</strong>ninger.”<br />
(2006:31)<br />
Et tydelig verdigrunnlag og en bred kulturforståelse er grunnleggende for <strong>et</strong> inkluderende<br />
sosialt fellesskap og for <strong>et</strong> læringsfellesskap der mangfold<strong>et</strong> anerkjennes og respekteres.”<br />
Videre står d<strong>et</strong> under kapitl<strong>et</strong> ”Tilpass<strong>et</strong> opplæring og likeverdige muligh<strong>et</strong>er”:<br />
(2006:32)<br />
I opplæringen skal mangfold<strong>et</strong> i elevenes bakgrunn, foruts<strong>et</strong>ninger, interesser og talenter<br />
møtes med <strong>et</strong> mangfold av utfordringer. Uavhengig av kjønn, alder, sosial, geografisk, kulturell<br />
eller språklig bakgrunn skal alle elever ha like muligh<strong>et</strong>er til å utvikle seg…i <strong>et</strong> inkluderende<br />
læringsmiljø.”<br />
I læreplanen for samfunnsfag under hovedområd<strong>et</strong> Kultur h<strong>et</strong>er d<strong>et</strong>:<br />
(2006:34)<br />
Hovudområd<strong>et</strong> omfattar fleirkulturelle samfunn og religionen si rolle i kulturen. D<strong>et</strong> handlar<br />
om urfolk, <strong>et</strong>niske og nasjonale <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>ar og korleis framandfrykt kan motarbeidast.”<br />
(2006:119)<br />
I Mål for opplæringa i fag<strong>et</strong> Historie <strong>et</strong>ter 7. trinn er <strong>et</strong> av målene kunnskap om nasjonale<br />
<strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>er. D<strong>et</strong> h<strong>et</strong>er:<br />
Gjere greie for kva for nasjonale <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>ar <strong>som</strong> finst i Noreg, og beskrive hovudtrekk ved<br />
historia og levekåra for <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>ane.”<br />
9<br />
(2006:122)
Norske myndigh<strong>et</strong>ers politikk overfor taterne før og nå<br />
Assimilasjonspolitikken var den rådende <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>spolitikken i store deler av Europa og i<br />
Nord-Amerika fra midten av 1800-tall<strong>et</strong>. Stortingsmelding nr. 15 (2000- 2001) handler om<br />
politikken overfor de nasjonale <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>ene i Norge. Ifølge meldingen er assimilering en:<br />
Prosess der individ eller grupper med ulik <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>sbakgrunn skifter ut sin kultur, sitt språk<br />
og sin levemåte med språk<strong>et</strong>, kulturen og levemåten til majorit<strong>et</strong>sbefolkninga og dermed <strong>et</strong>ter<br />
kvart blir ein del av majorit<strong>et</strong>en. Prosessen kan gå raskt eller han kan skje over fleire generasjonar.<br />
Assimilering kan vere frivillig eller vere eit resultat av oppmuntring, politisk press eller<br />
tvang. Assimilering i majorit<strong>et</strong>sbefolkninga i Noreg blir og omtalt <strong>som</strong> for<strong>no</strong>rsking.”<br />
(St.meld. nr. 15 (2000-2001):9)<br />
I Norge varte denne politikken til langt inn på 1900-tall<strong>et</strong>, lenger enn i de fleste andre<br />
land d<strong>et</strong> er rimelig å sammenlikne med. D<strong>et</strong>te kan ha sammenheng med at Norge var en<br />
relativ ung nasjonalstat med behov for å markere <strong>et</strong>t folk, <strong>et</strong>t språk, en nasjon (Kjeldstadli,<br />
2003). I Stortingsmelding nr. 15 (2000-2001) h<strong>et</strong>er d<strong>et</strong>:<br />
Nasjonalismen og nasjonalstatsideologien ga ikke rom for <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>er. Alle grupper ute<strong>no</strong>m<br />
”d<strong>et</strong> nasjonsbærende folk<strong>et</strong>” ble fremmede.”<br />
(St.meld. nr. 15 (2000-2001):28)<br />
Lover <strong>som</strong> har til mål å kontrollere taternes levemåte<br />
I siste del av 1800-tall<strong>et</strong> ble d<strong>et</strong> vedtatt flere lover der hensikten var å kontrollere taterne.<br />
D<strong>et</strong> ble også bestemt å telle taterne slik at d<strong>et</strong> skulle være mulig å ha kontroll med hvorvidt<br />
de økte i antall. I 1934 ble d<strong>et</strong> vedtatt en lov om sterilisering. Mål<strong>et</strong> med loven var å<br />
utrydde mindreverdig arvemateriale fra befolkningen og å redusere omfang<strong>et</strong> av psykisk<br />
utviklingshemming, kriminalit<strong>et</strong> og alkoholisme. Taterne ble s<strong>et</strong>t på <strong>som</strong> en gruppe med<br />
høy kriminalit<strong>et</strong> og <strong>et</strong> generelt forargelig leves<strong>et</strong>t (St.meld. nr. 15 (2000-2001)). D<strong>et</strong>te<br />
resulterte i at loven om sterilisering ble brukt på dem, og <strong>et</strong> stort antall taterkvinner ble<br />
sterilisert i perioden fra 1934 fram til 1977. Da ble loven opphev<strong>et</strong>. Men mange <strong>tatere</strong><br />
overlevde ikke disse overgrepene.<br />
Myndigh<strong>et</strong>ene ønsk<strong>et</strong> at taterne skulle bo på <strong>et</strong>t sted. I 1951 ble d<strong>et</strong> gjort en endring i<br />
dyrevernloven <strong>som</strong> forbød <strong>tatere</strong>/reisende å bruke hest eller andre dyr for å frakte folk<br />
eller varer på veien. Loven vanskeliggjorde liv<strong>et</strong> for taterne, og denne loven ble endr<strong>et</strong> i<br />
1974. Da ble s<strong>et</strong>ningen <strong>som</strong> særskilt ramm<strong>et</strong> taterne, fjern<strong>et</strong>.<br />
10
Barn ble tatt fra sine foreldre<br />
I 1935 ble Misjon for hjemløse, senere kalt Misjonen, <strong>et</strong>ablert. D<strong>et</strong>te var en privat<br />
organisasjon, men den fikk øko<strong>no</strong>misk støtte og ble anerkjent av de offentlige myndigh<strong>et</strong>ene.<br />
Misjonen ble <strong>et</strong>ablert for å få taterne assimilert til den <strong>no</strong>rske kulturen og samfunn<strong>et</strong>. D<strong>et</strong><br />
var ønskelig at barna skulle vokse opp i <strong>et</strong> vanlig, godt <strong>no</strong>rsk hjem uten reising. Mange<br />
barn ble tatt fra foreldrene og plassert i barnehjem. Både fra Misjonen og andre institusjoner<br />
fortelles d<strong>et</strong> om mishandling og seksuelle overgrep fra institusjonens ansatte overfor barn<br />
og unge (Hvinden, 2000). Barna kunne bo i institusjon <strong>no</strong>en år og senere bli overført til<br />
en fosterfamilie. Mange av barna <strong>som</strong> ble tatt fra sine familier, vokste opp uten å vite <strong>no</strong>e<br />
om sin biologiske familie. Foreldrene ble heller ikke fortalt hos hvem eller hvor barna bodde,<br />
og mange foreldre og barn traff aldri hverandre igjen. Mellom 1900 og 1989 ble ca. 1500<br />
barn tatt fra foreldrene og plassert i fosterhjem.<br />
Svanviken arbeidskoloni, <strong>et</strong> av Misjonens hjem.<br />
Misjonen var også eier av flere hjem rundt i Norge hvor taterfamilier fikk tilbud om å bo<br />
der<strong>som</strong> de slutt<strong>et</strong> å reise og ble bofaste. De skulle ikke ha kontakt med slektninger og<br />
andre <strong>tatere</strong> og måtte ta avstand fra egen kultur. De kunne verken synge romanisanger<br />
eller snakke romanispråk, men bare snakke <strong>no</strong>rsk. Dessuten var d<strong>et</strong> <strong>et</strong> mål at de aksepterte<br />
den kristne tro.<br />
Etter fem år i disse hjemmene kunne taterne få eg<strong>et</strong> hus, men representanter fra Misjonen<br />
kom og inspiserte deres oppførsel og hvordan de skjøtt<strong>et</strong> hjemm<strong>et</strong> sitt. Der<strong>som</strong> de ikke<br />
oppførte seg slik Misjonen forlangte, ble de bedt om å forlate hus<strong>et</strong>.<br />
11
Anerkjennelse av taterne <strong>som</strong> en nasjonal <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong><br />
I dag er <strong>no</strong>rsk politikk overfor <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>er tuft<strong>et</strong> på andre grunnverdier. Et åpent, mangfoldig<br />
samfunn basert på gjensidig toleranse, respekt og tverrkulturell dialog er rådende. Alle<br />
<strong>som</strong> bor i Norge, uans<strong>et</strong>t hvilken bakgrunn de har, skal ha reelt like muligh<strong>et</strong>er og like<br />
plikter til å delta i alle deler av samfunn<strong>et</strong> og til å bruke sine ressurser. ”Kulturelt mangfold<br />
og inkludering” er overordnede begreper å strebe <strong>et</strong>ter.<br />
Fra 1970-tall<strong>et</strong> og fremover har mange organisasjoner arbeid<strong>et</strong> for r<strong>et</strong>tigh<strong>et</strong>ene til taterne.<br />
I 1998 fremsatte daværende kommunal- og regionalminister Ragnhild Ques<strong>et</strong>h Haarstad<br />
en offisiell unnskyldning for de overgrepene <strong>som</strong> <strong>no</strong>rske styresmakter har gjort seg skyldig<br />
i overfor taterne/romanifolk<strong>et</strong> opp gjen<strong>no</strong>m tidene (St.meld. nr. 15 (2000-2001)). Også<br />
Den <strong>no</strong>rske kirke har komm<strong>et</strong> med en offisiell unnskyldning til taterne. I 2004 ble d<strong>et</strong><br />
oppr<strong>et</strong>t<strong>et</strong> <strong>et</strong> romanifolk<strong>et</strong>s fond på 75 millioner kroner. Fond<strong>et</strong> er oppr<strong>et</strong>t<strong>et</strong> <strong>som</strong> en kollektiv<br />
oppreisning for de overgrep romanifolk<strong>et</strong>/taterne er blitt utsatt for. D<strong>et</strong> er nå fastsatt<br />
vedtekter for bruken av fond<strong>et</strong> <strong>som</strong> start<strong>et</strong> å virke fra høsten 2008.<br />
Status <strong>som</strong> nasjonal <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong><br />
I 1999 ratifiserte Norge Europaråd<strong>et</strong>s rammekonvensjon om vern av nasjonale <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>er.<br />
Status <strong>som</strong> nasjonal <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong> kan gis <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>sgrupper <strong>som</strong> har oppholdt seg innenfor<br />
<strong>et</strong> lands territorium over lengre tid, og <strong>som</strong> har en historisk tilknytning til <strong>et</strong> land. I Norge<br />
har vi i dag fem folkegrupper <strong>som</strong> regnes med i kategorien. D<strong>et</strong> er kvener, skogfinner, jøder,<br />
rom (sigøynere) og <strong>tatere</strong> (romani). Samene er en nasjonal <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>sgruppe <strong>som</strong> i tillegg<br />
tilhører kategorien urbefolkning, og <strong>som</strong> av den grunn gis særlig politisk og r<strong>et</strong>tslig vern.<br />
Samene har dermed gitt avkall på å bli kategorisert <strong>som</strong> nasjonal <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>.<br />
Status <strong>som</strong> nasjonal <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong> medfører en legitim r<strong>et</strong>t til å vedlikeholde egen kultur, religion<br />
og språk. De forskjellene <strong>som</strong> de nasjonale <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>sgruppene representerer, skal møtes<br />
med respekt og likeverd. Et viktig bakgrunnsdokument for Europaråd<strong>et</strong>s rammekonvensjon<br />
er FNs konvensjon fra 1966 om sivile og politiske r<strong>et</strong>tigh<strong>et</strong>er. I artikkel 27 slås d<strong>et</strong> fast at<br />
personer <strong>som</strong> tilhører <strong>et</strong>niske, religiøse eller språklige <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>er har r<strong>et</strong>t til, sammen med<br />
andre fra sin gruppe, å dyrke egen kultur, utøve egen religion eller bruke eg<strong>et</strong> språk.<br />
Gjen<strong>no</strong>m å inkorporere denne konvensjonen i mennesker<strong>et</strong>tigh<strong>et</strong>sloven av 1999 er d<strong>et</strong>te<br />
prinsipp<strong>et</strong> blitt en del av d<strong>et</strong> <strong>no</strong>rske lovverk<strong>et</strong>.<br />
12
Internasjonale forpliktelser<br />
De to konvensjonene <strong>som</strong> er viktigst på d<strong>et</strong> <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>spolitiske områd<strong>et</strong>, er Europaråd<strong>et</strong>s<br />
rammekonvensjon om beskyttelse av nasjonale <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>er og Den europeiske pakten om<br />
regions- eller <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>sspråk. Europaråd<strong>et</strong>s rammekonvensjon om beskyttelse av nasjonale<br />
<strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>er inneholder i hovedsak programbestemmelser <strong>som</strong> fasts<strong>et</strong>ter mål <strong>som</strong> statene<br />
forplikter seg til å arbeide for å nå. Prinsippene om formell og reell likestilling mellom<br />
nasjonale <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>er og majorit<strong>et</strong>sbefolkningen er sentrale. De medfører forpliktelser om<br />
å legge til r<strong>et</strong>te for at nasjonale <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>er skal kunne oppr<strong>et</strong>tholde og videreutvikle sin<br />
egenart. Personer skal selv kunne avgjøre om de tilhører en nasjonal <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>, og om de<br />
vil påberope seg r<strong>et</strong>tigh<strong>et</strong>ene i konvensjonen.<br />
Den europeiske pakten om regions- eller <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>sspråk pålegger statene å iverks<strong>et</strong>te<br />
særskilte tiltak for å beskytte og styrke <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>sspråk. Norge har ratifisert pakten for<br />
språkene samisk, kvensk/finsk, romanes og romani. Pakten pålegger myndigh<strong>et</strong>ene å<br />
handle aktivt for å sikre vern om <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>sspråkene, og de skal legge forholdene til r<strong>et</strong>te<br />
for undervisning i og læring av <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>sspråk.<br />
13
Opprinnelsen og situasjonen i dag for de ulike nasjonale<br />
<strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>sgruppene<br />
Kvener<br />
Kvener er en folkegruppe <strong>som</strong> bor i Finnmark og Troms i dag, og <strong>som</strong> innvandr<strong>et</strong> til de<br />
<strong>no</strong>rdligste delene av Norge fra Nord-Finland. Denne innvandringen start<strong>et</strong> i første halvdelen<br />
av 1700-tall<strong>et</strong>. Bakgrunnen var nød og matmangel i de <strong>no</strong>rdfinske områdene, og finnene<br />
var på l<strong>et</strong>ing <strong>et</strong>ter ledig jordbruksareal. Finnene flytt<strong>et</strong> også i håp om å slippe å bli utskrev<strong>et</strong><br />
<strong>som</strong> soldater til den store <strong>no</strong>rdiske krigen <strong>som</strong> raste på denne tida. Kvenene <strong>et</strong>ablerte<br />
seg i Lyngen, Alta, Porsanger, Karasjok og Tanadalen. Fra midten av 1800-tall<strong>et</strong> og fram til<br />
1875 kom d<strong>et</strong> en ny bølge med kvensk innvandring. Disse fikk jobber i gruveindustrien og<br />
fiskerinæringen spesielt i Øst Finnmark. Innslag<strong>et</strong> av kvener i befolkningen i Nord-Norge<br />
kulminerte i 1875. Da utgjorde kvenene 24 % av befolkningen i Finnmark og 8 % av<br />
befolkningen i Troms.<br />
D<strong>et</strong> er usikkert hvor mange <strong>som</strong> tilhører folkegruppen kven i Norge i dag, men d<strong>et</strong> kan<br />
være snakk om en befolkning på ca. 10 000-15 000. For<strong>no</strong>rskningsprosessen har gjort<br />
sitt til at mange snakker bare <strong>no</strong>rsk. Samtidig v<strong>et</strong> vi at d<strong>et</strong> fins bygder den dag i dag i<br />
Nord-Norge der finsk fremdeles er hovedspråk<strong>et</strong> blant innbyggerne.<br />
De siste 10 årene har d<strong>et</strong> skjedd en <strong>et</strong><strong>no</strong>-politisk mobilisering. Norske Kveners Forbund<br />
ble start<strong>et</strong> i 1987 med d<strong>et</strong> klare formål<strong>et</strong> å arbeide for at kvener skulle oppnå å bli en<br />
<strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong> med folker<strong>et</strong>tslige r<strong>et</strong>tigh<strong>et</strong>er. Foreningen har vært en pådriver i arbeid<strong>et</strong> med å<br />
få på plass kategorien ”nasjonale <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>er” i Norge. D<strong>et</strong> jobbes i dag med å få <strong>et</strong>ablert<br />
kvenske kultursenter i Porsanger og Nordreisa for å styrke identit<strong>et</strong>en til folkegruppen<br />
gjen<strong>no</strong>m å synliggjøre historie, språk og kultur. D<strong>et</strong> jobbes også for at barn skal få opplæring<br />
i kvensk i barnehage og skole (St.meld. nr. 15 (2000-2001)).<br />
Skogfinner<br />
Skogfinner er b<strong>et</strong>egnelsen på finner <strong>som</strong> innvandr<strong>et</strong> til Østland<strong>et</strong> gjen<strong>no</strong>m Sverige på<br />
1600-tall<strong>et</strong>. De kom fra midtre deler av Finland og bosatte seg langs grensa mellom Norge<br />
og Sverige fra Østfold i sør og opp til Trysil i <strong>no</strong>rd. D<strong>et</strong> områd<strong>et</strong> <strong>som</strong> hadde t<strong>et</strong>test finsk<br />
befolkning, var Finnskogen. Finnene var på l<strong>et</strong>ing <strong>et</strong>ter jordbruksareal. De hadde tradisjon<br />
for å drive med svedjebruk. D<strong>et</strong> b<strong>et</strong>yr at de svidde av jorda med jevne mellomrom for at<br />
jorda skulle være mest mulig grøderik. D<strong>et</strong>te krevde store jordbruk<strong>som</strong>råder. I 1686 ble<br />
d<strong>et</strong> registrert finsk befolkning i 40 kommuner på Østland<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> er for eksempel i dag flere<br />
navn på gårdsbruk i Nordmarka utenfor Oslo <strong>som</strong> har finsk opprinnelse.<br />
14
Benevningen på folkegruppen i dag er skogfinner eller finner. Folkegruppen snakker <strong>no</strong>rsk<br />
<strong>som</strong> en følge av den sterke for<strong>no</strong>rskingspolitikken, men finske ord og uttrykk er fremdeles<br />
i bruk på Finnskogen. For<strong>no</strong>rskingspolitikken har også medført at mange er beskjemm<strong>et</strong><br />
over sin bakgrunn. Mange vil ikke vedstå seg sin finske opprinnelse i frykt for å bli<br />
stigmatisert.<br />
Endringer i syn<strong>et</strong> på <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>er generelt i dag har medført at flere våger å vedkjenne seg<br />
sitt <strong>et</strong>niske opphav. De senere årene har d<strong>et</strong> derfor foregått en revitalisering av kulturen.<br />
N<strong>et</strong>tverksorganisasjonen ”Skogfinske interesser” fungerer <strong>som</strong> talerør for gruppen. De<br />
jobber for å få fram særegne kulturelle uttrykk gjen<strong>no</strong>m husflid, sang, musikk og<br />
fortellertradisjon. De jobber også for å få fram mattradisjoner knytt<strong>et</strong> til røykovner og<br />
røykbadstuer, og de ønsker å oppr<strong>et</strong>te <strong>et</strong> kultursenter i de skogfinske bos<strong>et</strong>ting<strong>som</strong>rådene<br />
(St.meld. nr. 15 (2000-2001)).<br />
Rom (sigøynere)<br />
D<strong>et</strong> ser ut til å være bred enigh<strong>et</strong> blant forskere om at rom (sigøynere) har sitt opphav i<br />
India og vandr<strong>et</strong> vestover på 300-tall<strong>et</strong> e.Kr. (St.meld. nr. 15 (2000-2001)). Den første<br />
dokumentasjonen om rom i Norden er fra 1505, men d<strong>et</strong> er fra den tida vanskelig å skille<br />
<strong>tatere</strong> og rom fra hverandre i kildematerial<strong>et</strong>. De reiste omkring uten fast bopel og solgte<br />
og bytt<strong>et</strong> varer/håndverk de hadde lag<strong>et</strong>.<br />
Språk<strong>et</strong> til rom kalles romanés. Rom omfatter flere slekter i Norge, og d<strong>et</strong> antas at om lag<br />
400 personer av romfolk<strong>et</strong> har bodd i Norge i løp<strong>et</strong> av de siste tiårene. Disse har<br />
hovedsakelig bodd i Oslo-områd<strong>et</strong>. Familiene er komm<strong>et</strong> til Norge i flere perioder fra midten<br />
av 1800-tall<strong>et</strong> og framover. De har oppr<strong>et</strong>tholdt <strong>et</strong> tradisjonelt leves<strong>et</strong>t med reising. Noen<br />
reiser i <strong>som</strong>merhalvår<strong>et</strong> i Norge, og i tillegg har de utstrakt kontakt med slektninger i<br />
Europa. På 1970-tall<strong>et</strong> ble d<strong>et</strong> satt i gang statlige tiltak for at flere skulle bos<strong>et</strong>te seg og<br />
få skolegang (St.meld. nr. 15 (2000-2001)). Høsten 2007 åpn<strong>et</strong> <strong>et</strong> undervisningstilbud<br />
for unge voksne av romfolk<strong>et</strong> i Oslo. Undervisningen omfatter lesning og skrivning, i tillegg<br />
til at deltakerne får styrk<strong>et</strong> sine regneferdigh<strong>et</strong>er og digitale ferdigh<strong>et</strong>er (Oslo kommune,<br />
2008).<br />
I de senere årene har d<strong>et</strong> også komm<strong>et</strong> en del personer <strong>som</strong> tilhører romfolk<strong>et</strong> fra Bosnia<br />
og Kosovo. Hvor mange d<strong>et</strong> dreier seg om, er usikkert (Council of Europe, 2005).<br />
15
Jøder<br />
Jødenes utbredelse i Europa tok til i senmiddelalderen <strong>som</strong> en direkte følge av religionsforfølgelsene<br />
under storh<strong>et</strong>sstyr<strong>et</strong> til kong Ferdinand og dronning Isabella i Spania på<br />
1400-tall<strong>et</strong>. De innførte katolisismen <strong>som</strong> eneste r<strong>et</strong>te tro, og jøder og muslimer ble utsatt<br />
for forfølgelser med folkevandringer og store omkalfatringer <strong>som</strong> resultat. Til Norge var d<strong>et</strong><br />
liten jødisk innvandring før 1814. Grunnloven fra 1814 åpn<strong>et</strong> for en generell religionsfrih<strong>et</strong>,<br />
men jødene var unntatt. D<strong>et</strong> h<strong>et</strong>er: ”Dog er Jøder fremdeles utelukkede fra Adgang til<br />
Rig<strong>et</strong>.” Henrik Wergeland hadde jødesaken <strong>som</strong> hjertesak, og han kjemp<strong>et</strong> for jødenes<br />
adgang til rik<strong>et</strong> på 1830-tall<strong>et</strong>. I 1851 ble Grunnloven endr<strong>et</strong>, og jødene fikk adgang til<br />
innreise og bos<strong>et</strong>ting i Norge. Wergelands kamp ble kron<strong>et</strong> med seier. Men selv fikk ikke<br />
Wergeland oppleve d<strong>et</strong>te. Han døde i 1845.<br />
I 1865 var d<strong>et</strong> 25 personer <strong>som</strong> vedkjente seg jødisk tro i Norge. I 1920 hadde tall<strong>et</strong><br />
steg<strong>et</strong> til 1500. Trondheim og Oslo var de viktigste tilholdsstedene. Jødene hadde handel,<br />
håndverk og frie yrker <strong>som</strong> viktigste beskjeftigelse.<br />
Ved folk<strong>et</strong>ellingen i 1946 ble d<strong>et</strong> registrert 559 jøder i Norge, men d<strong>et</strong>te antall<strong>et</strong> var bare<br />
¼ av den jødiske befolkningen i Norge fra før 2. verdenskrig. D<strong>et</strong> tok tid å bygge opp <strong>et</strong><br />
jødisk samfunn i Norge <strong>et</strong>ter krigen, men i dag er tall<strong>et</strong> omtrent d<strong>et</strong> samme <strong>som</strong> før krigen.<br />
Noen eldre mennesker nytter jiddisk, og mange snakker moderne hebraisk, men de fleste<br />
bruker <strong>no</strong>rsk <strong>som</strong> hovedspråk eller <strong>som</strong> del av en tospråkligh<strong>et</strong>. Jødene er en religiøs<br />
<strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>, men de regner seg også <strong>som</strong> en kulturell og språklig <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>. D<strong>et</strong> er i dag ca.<br />
1100 <strong>som</strong> tilhører d<strong>et</strong> mosaiske samfunn. De får en del statlig støtte for å sikre jødisk<br />
kultur og framtid i Norge (St.meld. nr. 15 (2000-2001)).<br />
16
Taternes livsform og livsgrunnlag i <strong>et</strong> historisk perspektiv<br />
Tatere med handvogn, Fri <strong>som</strong> fuglen. Gjengitt med tillatelse fra Taternes Landsforening.<br />
En reisende livsform<br />
Den kjente sosiologen fra Sørland<strong>et</strong>, Eilert Sundt, skrev om <strong>tatere</strong> på 1800-tall<strong>et</strong>. Sundt<br />
mente d<strong>et</strong> fantes to store, men ulike grupperinger. Den ene var de <strong>som</strong> var relatert til d<strong>et</strong><br />
<strong>som</strong> ble kalt ”storvandringene” og den andre til ”småvandringene”. Man antok at de <strong>som</strong><br />
tilhørte storvandringene, var komm<strong>et</strong> til Norge og Norden fra India. De var l<strong>et</strong>t gjenkjennelige<br />
med hest og kjerre, pisk i hånden og hunden ved siden av. Folk i småvandringene gikk<br />
langs veien med tiggerposen og ble regn<strong>et</strong> for å være <strong>et</strong>terkommere av tidligere soldater<br />
og flyktninger fra store kriger på kontinent<strong>et</strong>.<br />
Særegent for taterne var at hele familier reiste. Deres reisende livsform kan kalles<br />
familiebasert. D<strong>et</strong> hendte også at <strong>tatere</strong> reiste alene, men d<strong>et</strong> var sjelden lenge av gangen<br />
(Gotaas, 2000). Mennene ville ikke dra alene til <strong>et</strong> ann<strong>et</strong> distrikt for å utføre en jobb, og<br />
kvinnene ville ikke være alene. Isteden pakk<strong>et</strong> de barn og alt de eide og dro i saml<strong>et</strong> flokk.<br />
D<strong>et</strong>te var liv<strong>et</strong> – ”Latjo drom” – Den gode veien – d<strong>et</strong> var her de likte seg, d<strong>et</strong> var her de<br />
ville være. Mange av taterne sier de har en uro i kroppen. De vil ikke være bofaste hele<br />
liv<strong>et</strong> på <strong>et</strong>t sted, og når våren kommer, er trangen så sterk at de bare må ut på veien.<br />
17
Denne atferden er kanskje <strong>no</strong>e av årsaken til at taterne ikke alltid er blitt tatt imot like<br />
godt blant andre <strong>no</strong>rske. De levde for annerledes, eller kanskje de levde på en slik måte<br />
<strong>som</strong> mange kunne tenke seg å gjøre, men ikke torde? Kan hende har Brøgger r<strong>et</strong>t når han<br />
sier:<br />
Kanskje ligger d<strong>et</strong> en snev av misunnelse bak den slitne bondens skjeve blikk til den frie<br />
vandrer”<br />
(Brøgger, 2004:85)<br />
Kanskje er d<strong>et</strong>te <strong>no</strong>e de har tatt med seg fra India? Vi v<strong>et</strong> ikke, men vi v<strong>et</strong> med sikkerh<strong>et</strong><br />
at reiseliv<strong>et</strong> og reiselysten har de felles med mange <strong>no</strong>mader fra ulike steder i verden. En<br />
<strong>no</strong>made har reisingen i blod<strong>et</strong>. Den er en del av identit<strong>et</strong>en, og mest sannsynlig vil<br />
reiselysten alltid være der. Mina <strong>som</strong> er tater og 90 år, sier om sin reiselyst:<br />
Nei, d<strong>et</strong>ta reisendes liv<strong>et</strong> d<strong>et</strong> likte je. Je har tenkt på d<strong>et</strong> mange ganger – om je kunne fått<br />
reise igjen. Je liker ikke sitte her aleine å bare sitte og stirre i veggen. Je liker ikke d<strong>et</strong>.”<br />
(Kvinne i 90-årene, august 2005)<br />
Et taterfølge kommer<br />
Taterne bytt<strong>et</strong> varer med de fastboende og utførte håndverksoppgaver eller ann<strong>et</strong> arbeid<br />
for dem. De besøkte også markedsplasser hvor de bytt<strong>et</strong> eller solgte varer og traff andre<br />
mennesker. Slik kan vi si at markedene både var sosialt og øko<strong>no</strong>misk viktige for<br />
taterne.<br />
Taterne har på mange måter levd i <strong>et</strong>t med naturen. <strong>Om</strong> <strong>som</strong>meren kunne de sove utendørs<br />
og oppholde seg i lengre perioder på fjell<strong>et</strong> og i skog<strong>som</strong>råder. Andre ganger overnatt<strong>et</strong><br />
de i låver, kjellere eller kanskje på kjøkkengulv<strong>et</strong> hos en snill bonde. Noen <strong>tatere</strong> hadde<br />
hus, og de ga ofte husrom til andre <strong>tatere</strong> <strong>som</strong> var ute og reiste, mens andre ikke visste<br />
helt hvor de skulle bo fra dag til dag. Mange <strong>tatere</strong> i dag hevder at hadde d<strong>et</strong> ikke vært<br />
for bøndene, hadde de hatt en mye tøffere tilværelse.<br />
18
Vi bodde i gamle rønner, vil jeg si. Der var vi <strong>no</strong>en uker, fra jul til februar. Vi reiste gjerne ut<br />
i februar. <strong>Om</strong> høsten når d<strong>et</strong> var mye høy på låven da syns vi at vi hadde d<strong>et</strong> bra. Noen ganger<br />
lagde vi oss høysenger, og d<strong>et</strong> hendte vi lå inne hos folk. <strong>Om</strong> høsten var d<strong>et</strong> ille, da gikk vi ute<br />
i regn og dårlig vær, og så kom vi på plasser for å overnatte, men fikk ikke alltid hus der så<br />
måtte vi dra videre. Vi hadde <strong>no</strong>en faste på plasser, men dem sa: ”nå har vi hust dere så mye<br />
nå kan dere gå til naboen så kan han huse dere.” Men d<strong>et</strong> gikk ikke alltid d<strong>et</strong> heller, så måtte<br />
vi gå videre.<br />
Den tida hadde vi ikke bil. D<strong>et</strong> var ikke så l<strong>et</strong>t å få med seg alt. Tenk når vi gikk i regn og blåst,<br />
og vi la oss blaut mange ganger. Klea var blaut, sengklea var blaut, Skoa var dårlig. Vi reiste<br />
med alt vi eide. Vi hadde ikke <strong>no</strong>e ann<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> var ikke bare bare. D<strong>et</strong> vi hadde d<strong>et</strong> hadde vi<br />
med oss.”<br />
(Mann i 70-årene, juni 2005)<br />
Men d<strong>et</strong> var jo ikke alltid de var like velkomne, og at de fikk husly. En kvinne ler godt og<br />
forteller om en sen og kald vinterkveld. De hadde gått langt og var tr<strong>et</strong>te og slitne. Endelig<br />
kom de til <strong>et</strong> hus og tenkte at nå skal vi få slappe av og hvile, men nei, her ville ikke<br />
bøndene huse taterne, og de bare stengte døren for dem. Kvinnen ble fortvil<strong>et</strong>, for hun var<br />
så tr<strong>et</strong>t og tenkte at her må hun ty til andre midler. Dermed stemte hun i en sang:<br />
Du skal ikke døren stenge<br />
for den fattige <strong>som</strong> trenge<br />
og <strong>som</strong> beder deg om brød.<br />
Da vil Gud d<strong>et</strong> samme gjøre,<br />
stenge sine nådens døre<br />
for din sjel, når du skal dø<br />
…og <strong>et</strong>ter den sangen slapp dem oss inn. Dem torde <strong>no</strong>k ikke ann<strong>et</strong>.”<br />
(Kvinne i 70-årene, mars 2005)<br />
<strong>Om</strong> <strong>som</strong>meren reiste taterne med telt. Mange fortsatte å bruke telt inn i 1950- og 60-årene<br />
da d<strong>et</strong> ble mer vanlig med campingvogner. Teltsesongen kunne vare fra snøen smelt<strong>et</strong> i<br />
april til snøen kom i oktober. En eldre tater forteller fra sine erindringer om teltliv<strong>et</strong>:<br />
19
Ja vi bodde i telt. D<strong>et</strong> var telt uten golv da. D<strong>et</strong> var mest topptelt, eller vi kunne ha hustelt. D<strong>et</strong><br />
var mest topptelt. D<strong>et</strong> var ikke <strong>no</strong>e gulv i d<strong>et</strong> v<strong>et</strong> du. Da var vi <strong>som</strong> regel på gårdene og så fikk<br />
vi halm. Så brøt vi granbar. D<strong>et</strong> var jo <strong>som</strong> regel tidlig på våren vi kjørte. D<strong>et</strong> var jo snø langs<br />
veikanten. D<strong>et</strong> minn<strong>et</strong> har jeg, at jeg så snøfaukene. Da brøt dem granbar, og så la dem først<br />
granbar på bunnen og så halm oppå der, og så sengklærne da. Granbar<strong>et</strong> isolerte og så kom<br />
halmen, og da ble d<strong>et</strong> varmt. Så hadde vi vattstrikk<strong>et</strong> tepper av ull. De var tunge og varme.”<br />
(Mann i 70-årene, 2005)<br />
Framkomstmidler<br />
Noen <strong>tatere</strong> har reist i båt langs kysten, men den største gruppen har reist langs landeveien.<br />
De sjøreisende oppholdt seg i kystdistriktene på Sørland<strong>et</strong> og Vestland<strong>et</strong> og brukte<br />
skøyt<strong>et</strong>yper <strong>som</strong> Lista-skøyte og Hvaler-skøyte. Båtene fungerte ikke bare <strong>som</strong> framkomstmidler,<br />
men også <strong>som</strong> arbeidsplass og bosted. Utover i 1950-årene forsvant disse skøytene<br />
(Glomdalsmuse<strong>et</strong>, 2008).<br />
Bild<strong>et</strong> er gjengitt med tillatelse fra Taternes Landsforening.<br />
20<br />
Mange <strong>tatere</strong> reiste langs landeveien med<br />
hest, mens andre hadde handvogn <strong>som</strong> de<br />
dro <strong>et</strong>ter seg. Fordelen med hest var at den<br />
kunne trekke lass<strong>et</strong>, taterne kunne reise<br />
over lengre avstander, og de kunne få med<br />
seg flere varer. De <strong>no</strong>rske myndigh<strong>et</strong>ene<br />
likte ikke d<strong>et</strong>te. De ønsk<strong>et</strong> at taterne skulle<br />
holde seg i ro. I 1951 ble d<strong>et</strong> forbudt for<br />
<strong>tatere</strong>/reisende å bruke hest eller andre<br />
dyr for å frakte folk eller varer på veien.<br />
D<strong>et</strong>te kan ses <strong>som</strong> <strong>et</strong> ledd i myndigh<strong>et</strong>enes<br />
politikk for å gjøre taterne bofaste. Noen<br />
<strong>tatere</strong> anskaff<strong>et</strong> seg sykkel. For andre var<br />
utfordringen enda større, fordi de verken<br />
hadde råd til handvogn eller sykkel og<br />
måtte bære med seg d<strong>et</strong> de trengte!<br />
På denne tiden var d<strong>et</strong> restriksjoner på å<br />
kjøpe bil i Norge, slik at bare spesielle<br />
grupper kunne anskaffe seg d<strong>et</strong>. Som<br />
godkjente handelsreisende kunne taterne
søke om å få kjøpe bil. Videre kunne de <strong>som</strong> hadde vært på sjøen i minst to år, også få<br />
tillatelse. De mest velstående blant taterne anskaff<strong>et</strong> seg egen bil i løp<strong>et</strong> av få år <strong>et</strong>ter at<br />
hesteforbud<strong>et</strong> ble innført. Da taterne begynte å kjøre bil, virk<strong>et</strong> hesteforbud<strong>et</strong> mot sin<br />
hensikt. De kunne fylle bilen med varer for så å dra ut på handel med større bevegelsesfrih<strong>et</strong><br />
og a<strong>no</strong>nymit<strong>et</strong> enn tidligere (Gotaas, 2000).<br />
En mannlig tater forteller at han tok førerkort i 1954 og kjøpte sin første bruktbil <strong>et</strong>t år<br />
senere. Han forteller at han var svært stolt av bilen. Disse to utdragene fra hans fortelling<br />
vitner om d<strong>et</strong>te:<br />
Jeg husker mor og søster mi, vi kjørte en tur om dagen til en plass <strong>som</strong> h<strong>et</strong>er Sunde på<br />
Sunn-Møre, to-tre mil. Vi kjørte i 30-40 km, vi kjørte ikke fortere. D<strong>et</strong> var svært å ha egen bil.<br />
De lo, v<strong>et</strong> du, og vi fløyta nesten i hver sving. D<strong>et</strong> var sånn da.”<br />
”D<strong>et</strong>te var midt i d<strong>et</strong> vi kaller fisk<strong>et</strong>ida - sild<strong>et</strong>ida. Vi skulle ut på handel da, v<strong>et</strong> du. Jeg var<br />
veldig godt kjent på plassene på Sunn-Møre. På ferja mellom Årvika og Kopparness<strong>et</strong> var de<br />
vant til at jeg ikke hadde ny bil. D<strong>et</strong>te var andre bilen jeg hadde. Så ropte han (en av passasjerene)<br />
til matrosene: ”Her kjem kongen, dronninga, og kronprinsen kjører,” sa han. Så tok<br />
dem av seg luene. På skøy.”<br />
(Mann i 70-årene, 2005)<br />
På mange måter var taterne flinke til å tilpasse seg nye rammeb<strong>et</strong>ingelser og gripe nye<br />
muligh<strong>et</strong>er i den motoriserte utviklingen. Noen var svært kreative og forut for sin tid. Denne<br />
kvinnen forteller at familien lag<strong>et</strong> sin egen variant av bobil lenge før slike biler kom på<br />
marked<strong>et</strong>:<br />
Vi hadde fin hytte på bilen. Så hadde vi senga der og matkiste. Den var <strong>som</strong> en slags bobil<br />
den der. Vi hadde dør, stort fint vindu med gardin også. Jeg har bilde av at mamma sitter der.<br />
Jeg hadde en liten buhund jeg fikk på Jæren. Da sitter han pent og venter på morgensukkerbiten<br />
sin, mens mamma drikker kaffe på senga. D<strong>et</strong> er vel en tid du savner. D<strong>et</strong> var mange<br />
fine stunder. D<strong>et</strong> var fattig og slit<strong>som</strong>t, men d<strong>et</strong> var trivsel.”<br />
21<br />
(Kvinne i 60-årene, 2004)
Kaffekiste<br />
En kvinne nevner matkista. En annen og<br />
mer vanlig b<strong>et</strong>egnelse er kaffekiste. Kaffekista<br />
har vært nevnt i fortellinger av flere<br />
<strong>tatere</strong>. I den tiden taterne reiste med hest<br />
og vogn, ble kaffekista vanligvis plassert<br />
under benken foran på vogna. I kaffekista<br />
lå kaffe, kaffekjele, sukkerbiter, tallerkener,<br />
bestikk og ann<strong>et</strong> utstyr til måltidene. D<strong>et</strong><br />
er ganske imponerende hvordan taterne<br />
kunne reise land og strand rundt og bare<br />
ha med seg d<strong>et</strong> de kunne få i en handvogn. Spesielt om vi sammenligner med dagens<br />
overflodssamfunn med hensyn til materielle goder. De lærte å klare seg med lite og var<br />
gjerne fornøyd med d<strong>et</strong>.<br />
Fødsel på reisen<br />
Den tiden da d<strong>et</strong> virkelig var vanskelig å reise, var i perioden før og <strong>et</strong>ter en fødsel. Taterne<br />
prøvde alltid å være i nærh<strong>et</strong>en av slekt og venner når d<strong>et</strong> nærm<strong>et</strong> seg tid for at kona<br />
skulle føde, men d<strong>et</strong> var ikke alltid like enkelt. D<strong>et</strong> er <strong>no</strong>k mer enn én tater <strong>som</strong> har født<br />
ute på landeveien, og <strong>som</strong> bare har mått<strong>et</strong> reise videre. En kvinne forteller at da moren<br />
skulle føde henne, hadde de klart å ta seg fram til slektninger. D<strong>et</strong> var godt å komme dit,<br />
de skulle få bo der, men <strong>et</strong>ter fødselen måtte den lille familien ut på landeveien igjen.<br />
D<strong>et</strong> førte til at mitt reiseliv på veien begynte da jeg var 24 timer. Noen ganger bar pappa<br />
og mamma meg. Enkelte ganger laga dem til på sparken, så dem bandt meg fast oppå toppen<br />
av tinga sine. Og da sparka dem sammen bort<strong>et</strong>ter veien. Mamma pleide å reive meg. D<strong>et</strong> vil<br />
si at dem tok <strong>et</strong> tøystykke og tulle rundt meg så jeg lå r<strong>et</strong>t ut og kunne ikke røre meg. Dem<br />
gjorde sånn med unga før.”<br />
(Kvinne i 50-årene, august 2005)<br />
Taterne kommer til bygda<br />
Forhold<strong>et</strong> mellom taterne og befolkningen for øvrig var både preg<strong>et</strong> av spenninger og fredelig<br />
samhandling. Blant fastboende kunne d<strong>et</strong> være stor stas når taterne kom til bygda. I tillegg<br />
til å ha med seg varer for salg hadde de historier om folk de kjente eller ble kjent med.<br />
De kunne fortelle om moter i byen og hva <strong>som</strong> skjedde der. Kanskje hadde de historier<br />
om jenta i nabobygda <strong>som</strong> skulle gifte seg, eller gammelkaren <strong>som</strong> var blitt syk. D<strong>et</strong> kunne<br />
22
være nyh<strong>et</strong>er fra marked<strong>et</strong> om hvem <strong>som</strong> hadde kjøpt ny hest, eller hvem <strong>som</strong> hadde sloss!<br />
Men d<strong>et</strong> var ikke bare stas og glede når taterne kom. Mange var redde for <strong>tatere</strong> og<br />
engstelig for at de skulle lage bråk eller ta med seg <strong>no</strong>e av verdi fra gårdene. De kunne<br />
også oppfatte taterne <strong>som</strong> innpåslitne.<br />
Klærne var <strong>som</strong> hos andre <strong>no</strong>rske<br />
D<strong>et</strong> <strong>som</strong> skilte taterne fra andre <strong>no</strong>rdmenn på denne tiden, var at de reiste og ikke hadde<br />
fast bopel. Enkelte var kanskje <strong>no</strong>e mørkere i huden og hadde svart hår, men i klesveien<br />
så de ut <strong>som</strong> andre <strong>no</strong>rske.<br />
D<strong>et</strong> er jo klart vi så ut <strong>som</strong> andre <strong>no</strong>rske. Vi fikk jo eller bytt<strong>et</strong> til oss klær fra bygdefolk<strong>et</strong>.<br />
Ofte fikk vi klær de ikke lenger skulle bruke, så vi skilte oss ikke ut fra dem.”<br />
(Kvinne i 60-årene, januar 2006)<br />
Men <strong>no</strong>e var mer typisk hos taterne enn blant andre <strong>no</strong>rdmenn. Mennene hadde kniv i<br />
belt<strong>et</strong>, hatt og halstørkle med gullring. De brukte vest, helst med sølvknapper og klokkekjede<br />
tvers over vesten. Kvinnene hadde <strong>som</strong> regel langt skjørt, skaut på hod<strong>et</strong>, hårkam i sølv,<br />
og smykker, helst store søljer og øreringer.<br />
Søljene er lag<strong>et</strong> av sølv, og de bør òg helst være store. De kalles for ”Telemark-nåler” og er forsynt<br />
med opp til 24 skåler, eller 12 skåler og 12 ringer samt 3 – 4 steiner i midten av ulike farge.”<br />
(Ribsskog, 1945:19)<br />
Mange <strong>tatere</strong> la veien til Seljord i Telemark eller til S<strong>et</strong>esdal i Aust-Agder hvor de kunne<br />
kjøpe eller bytte til seg søljer. D<strong>et</strong> var i disse traktene de virkelig gode søljemakerne holdt til.<br />
Under skjørtene hadde kvinnene en løslomme de brukte til lommebok. Lommeboken er<br />
sydd sammen av tøy til en firkant. Den er fest<strong>et</strong> med en s<strong>no</strong>r rundt liv<strong>et</strong> og henger på lår<strong>et</strong><br />
under ytterkjolen. Lommen kan være fint pynt<strong>et</strong> med broderier, og i tillegg til penger har<br />
kvinnene både pipe og tobakk i lommeboken (Ribsskog, 1945). I dag kan vi se nesten<br />
tilsvarende ”løslommer” blant turister, særlig ungdom. Posen festes med en s<strong>no</strong>r rundt<br />
liv<strong>et</strong> og ligger langs lår<strong>et</strong> slik at en trygt kan oppbevare pass og penger usynlig for eventuelle<br />
tyver. D<strong>et</strong> er også interessant når vi antar at taterne opprinnelig kommer fra India. Blant<br />
enkelte indiske folk i dag finner vi både kvinner og menn <strong>som</strong> har en pose lag<strong>et</strong> av <strong>et</strong><br />
tøystykke til å oppbevare penger, og mennene bruker den til å oppbevare tobakk.<br />
23
Noen kvinner røykte pipe<br />
D<strong>et</strong> var ikke uvanlig at kvinnene røkte pipe, men de hadde en egen type <strong>som</strong> egn<strong>et</strong> seg<br />
spesielt for kvinner. ”Kvinnfolk-pipa” hadde lokk. Årsaken var at d<strong>et</strong> ikke ble flamme eller<br />
glo på den når de røykte, og d<strong>et</strong> falt ikke gnister på barna når de ble amm<strong>et</strong>! D<strong>et</strong> var<br />
kanskje litt spesielt at kvinner røkte pipe.<br />
Ho bestemor ho tok seg ei pipe ho. Mens ho gav mat til unga sine så tok ho kaffekoppen<br />
og en pipe mens ungane såg, stappa pipe og røkte Karva blad. D<strong>et</strong> var sterk tobakk v<strong>et</strong> du.”<br />
(Mann i 70-årene, 2005)<br />
Ellers i Norge var piperøking forbeholdt menn. Kvinnene blant taterne var sterke og frigjorte,<br />
kanskje d<strong>et</strong> var en årsak?<br />
Slekter og familier<br />
Gotaas (2000) framhever at taterne alltid har vært <strong>et</strong> ”klan-folk” der familiens leder, og<br />
ikke nødvendigvis samfunn<strong>et</strong>s institusjoner, var øverste autorit<strong>et</strong>. Taterne har vært sterkt<br />
sammensveis<strong>et</strong> på grunnlag av familie- og slektsbånd. De ville gjerne ha flest mulig fra<br />
sin familie eller slekt rundt seg både når de var på reise eller bodde <strong>et</strong> sted. Taterne har<br />
opp gjen<strong>no</strong>m historien også villig tatt til seg barn. D<strong>et</strong> var gjerne en selvfølge at slektningers<br />
barn fikk følge med hvis foreldrene døde eller av andre grunner ikke kunne ta seg av egne<br />
barn.<br />
Enkelte <strong>tatere</strong> forteller at de på reiser kunne legge om kursen, når de fikk høre at <strong>no</strong>en i<br />
slekten holdt til på <strong>et</strong> bestemt sted. Flere familier slo gjerne leir sammen. Tidligere kunne<br />
taterne for eksempel høre om hvor slektninger hadde dratt når de var in<strong>no</strong>m skyss-stasjoner.<br />
De lag<strong>et</strong> også hemmelige tegn i snøen eller på bakken for å varsle slektninger og venner<br />
at de hadde vært der, og hvor de skulle. Familiegjenforeninger kunne ellers skje ved at de<br />
avtalte møter på gitte tidspunkter.<br />
D<strong>et</strong> t<strong>et</strong>te samhold<strong>et</strong> i slekten kan historisk forstås i lys av at taterne ikke hadde så mange<br />
andre å støtte seg til i storsamfunn<strong>et</strong>. Sterk samhørigh<strong>et</strong> med slekten har trolig vært <strong>et</strong><br />
viktig grunnlag for deres identit<strong>et</strong> og styrke i <strong>et</strong> samfunn hvor de har vært og fremdeles er<br />
en <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>. Vi har hørt mange fortellinger om forskjellige taterslekter, om hvem <strong>som</strong> er<br />
i slekt med hvem og om positive kvalit<strong>et</strong>er ved ulike slekter. For mange <strong>tatere</strong> henger<br />
forkjærligh<strong>et</strong>en for slektninger igjen, og de kan holde på omgangsformer <strong>som</strong> var vanlige<br />
i d<strong>et</strong> <strong>no</strong>rske bondesamfunn<strong>et</strong> på 1900-tall<strong>et</strong>. Søskenbarn, tanter og onkler besøker<br />
hverandre oftere enn <strong>no</strong>rdmenn flest.<br />
24
Håndverk og handel<br />
Taterne er kjent for sitt håndverk. De har helt siden de kom vandrende gjen<strong>no</strong>m Europa,<br />
arbeid<strong>et</strong> <strong>som</strong> håndverkere. På <strong>et</strong> vis er d<strong>et</strong> kanskje naturlig at d<strong>et</strong> var akkurat håndverkere<br />
de ble. D<strong>et</strong> er ikke alle typer yrker <strong>som</strong> egner seg for en reisende tilværelse. Yrk<strong>et</strong> ble<br />
arv<strong>et</strong> fra far til sønn gjen<strong>no</strong>m generasjoner. D<strong>et</strong> var <strong>no</strong>k helst gjen<strong>no</strong>m observasjon at<br />
barna lærte yrk<strong>et</strong> av foreldrene sine, og d<strong>et</strong> var mange anledninger til d<strong>et</strong>. Men d<strong>et</strong> var<br />
ikke alltid fedrene gjorde d<strong>et</strong> så l<strong>et</strong>t for sønnene.<br />
Jeg husker jeg spurte pappa flere ganger hva han gjorde for å få hesten frisk, men han<br />
ville ikke lære meg d<strong>et</strong>. ”Du får lære deg d<strong>et</strong> selv,” sa han, og d<strong>et</strong> gjorde jeg.”<br />
(Mann i 80-årene, 2005)<br />
Ulike yrker<br />
Taterne hadde mange forskjellige yrker. De færreste <strong>tatere</strong> var ansatt i en bedrift eller<br />
hadde ann<strong>et</strong> fast arbeid. De fleste var sine egne herrer og drev i mindre målestokk. De<br />
var friere, mer uavhengige enn i <strong>et</strong> fast ans<strong>et</strong>telsesforhold. På den andre siden var d<strong>et</strong><br />
selvfølgelig mer usikkert øko<strong>no</strong>misk.<br />
Hesteskjærer, hestedoktor og hestehandel<br />
Hesten var viktig for taterne. De var for d<strong>et</strong> første svært glad i dyr, og hesten sto <strong>no</strong>k<br />
taterhjert<strong>et</strong> nærmest av alle dyrene. Hesten var viktig fordi den kunne dra en kjerre eller<br />
slede slik at d<strong>et</strong> var mulig å få mest mulig med seg. I tillegg til private eiendeler hadde<br />
taterne med seg varer de skulle selge til bønder og andre <strong>som</strong> var villige til å kjøpe. En<br />
annen viktig årsak til hestens b<strong>et</strong>ydning var den verdien hesten hadde i seg selv. Å eie en<br />
hest b<strong>et</strong>ydde eiendom og penger. En kunne handle med hest og i <strong>no</strong>en tilfelle selge den<br />
for mat for å berge liv<strong>et</strong> i en vanskelig situasjon.<br />
Når taterne reiste rundt fra bygd til bygd, kunne d<strong>et</strong> ofte skje at hesten ble dårlig og syk,<br />
og de var ikke alltid i nærh<strong>et</strong>en av en dyrlege. Derfor var d<strong>et</strong> viktig å lære om hestestell<br />
og hvordan en kunne kurere hester ved sykdom. På grunn av reisingen traff taterne hele<br />
tiden andre folk <strong>som</strong> kunne lære dem nye måter å helbrede på. D<strong>et</strong>te førte til at de utvid<strong>et</strong><br />
sin kunnskap om hester, stell og behandling av sykdom.<br />
Han bessfar va hestkar. Hestene kunne ha <strong>no</strong>e <strong>som</strong> h<strong>et</strong>te for krubitt. Du v<strong>et</strong> jo d<strong>et</strong> at dom<br />
beit i treverk<strong>et</strong> i krubba når de skulle <strong>et</strong>a og da gurpa dem <strong>som</strong> vi sei, og d<strong>et</strong> var ikke bra. Å<br />
handle en sånn hest var ikke bra. Dom fikk nesten ikke handle bort den. For at hesten ikke<br />
skulle gjøre d<strong>et</strong>, så minnes jeg han bessfar, han var jo spesialist. Han hadde en liten kollhammar.<br />
Så torde ikke hesten å bite krubba da, for d<strong>et</strong> gjorde vondt v<strong>et</strong> du. D<strong>et</strong> var sånne hemmeligh<strong>et</strong>er.<br />
De gjorde jo d<strong>et</strong> selv hestehandlerne. D<strong>et</strong> var ikke bare de reisende d<strong>et</strong> altså.”<br />
25<br />
(Mann i 60-årene, august 2005)
D<strong>et</strong> var mange <strong>tatere</strong> <strong>som</strong> tok på seg oppdrag <strong>som</strong> hesteskjærere. Hesteskjæring eller<br />
kastrering var vanlig og hadde ulike årsaker. Fra 1600-tall<strong>et</strong> var d<strong>et</strong> vanlig med hesteskjæring<br />
i militær<strong>et</strong>. Hestene ble roligere <strong>et</strong>ter en kastrasjon. Dessuten var den arbeidsføre tiden<br />
for hestene regn<strong>et</strong> for å være 4–5 år, mindre for en hingst enn for hopper og vallaker<br />
(kastrert hingst). Bøndene hadde derimot på denne tiden <strong>et</strong> ann<strong>et</strong> syn på kastrasjon. De<br />
forbandt d<strong>et</strong> med skam, fordi d<strong>et</strong> var <strong>no</strong>e <strong>som</strong> ble for<strong>et</strong>att på dyr <strong>som</strong> ikke egn<strong>et</strong> seg til<br />
avl. Dessuten ville de hindre d<strong>et</strong>, fordi de mente hingstene klarte seg bedre mot rovdyr<br />
hvis de ikke var kastrert. Etter hvert <strong>som</strong> d<strong>et</strong> ble færre rovdyr i nærområdene, for<strong>et</strong>rakk<br />
også bøndene vallaker fremfor de mer aggressive hingstene. D<strong>et</strong>te førte til <strong>et</strong> større behov<br />
for hesteskjærere.<br />
De første <strong>som</strong> utførte disse operasjonene, hadde fagutdanning. Men <strong>et</strong>ter hvert <strong>som</strong><br />
behov<strong>et</strong> økte, ble d<strong>et</strong> mange selvlærte hesteskjærere. I 1856 regn<strong>et</strong> man med at d<strong>et</strong> var<br />
en dyrlege i hvert sorenskriveri. Men d<strong>et</strong> var ikke <strong>no</strong>k til å dekke behov<strong>et</strong>, og taternes<br />
kunnskap var kjærkomment i mange bygder (Moe, 1974: 47–55). En trengte ikke avansert<br />
utstyr for å utføre en kastrasjon. En kom langt med en skarp kniv og handkraft. D<strong>et</strong> var en<br />
fordel for taterne <strong>som</strong> reiste og hadde alt de trengte med seg.<br />
Å eie hest b<strong>et</strong>yr kapital. Hesten kan frakte varer og folk, og en kan handle og bytte.<br />
Hestehandel har vært viktig og vanlig blant taterne. En kunne enten bytte hest mot hest,<br />
eller legge <strong>no</strong>en kroner, en klokke eller kniv imellom. De taterne <strong>som</strong> hadde flere enn en<br />
hest, hadde muligh<strong>et</strong> for å gjøre gode forr<strong>et</strong>ninger. Bytting og salg av hest foregikk enten<br />
på gårdene eller på <strong>et</strong> av de mange markedene <strong>som</strong> fantes. D<strong>et</strong> var ikke sjelden at en<br />
hest ble solgt til en tater for en forholdsvis rimelig penge, og at den kunne bli solgt år<strong>et</strong><br />
<strong>et</strong>ter for en atskillig større sum. D<strong>et</strong>te hadde å gjøre med taternes store kunnskap om<br />
hest. De visste hvordan den skulle stelles der<strong>som</strong> den var syk, og de hadde stor kjærligh<strong>et</strong><br />
til dyr<strong>et</strong>. Samtidig må d<strong>et</strong> <strong>no</strong>k sies at d<strong>et</strong> til tider ble gjort ting med hesten for å få den til<br />
å se yngre ut, for eksempel ved å file tennene på den.<br />
Vi bytt<strong>et</strong> og solgte hester både hos hestehandlere, eller på dyrskue. Vi bytt<strong>et</strong> og solgte om<br />
en annen, og dom gamlekaran dem hadde greie på hest altså. D<strong>et</strong> hendte <strong>no</strong>k dem hadde<br />
gamle hester. En del hestehandlere ga hesten en dram for at dom ville ikke selge gamle hester.<br />
Så når han fikk en dram så vart han kvikkere da v<strong>et</strong> du. Så fikk dem mer for han.”<br />
26<br />
(Mann i 70-årene, juni 2005)
Blikkenslager<br />
Taterne har lang erfaring med ulikt m<strong>et</strong>allarbeid. Den største gruppen er blikkenslagerne.<br />
D<strong>et</strong>te er <strong>et</strong> yrke taterne har bedrev<strong>et</strong> i lange tider, og de gjør d<strong>et</strong> fortsatt. I dag finner vi<br />
mange <strong>tatere</strong> <strong>som</strong> går i lære for å føre arven videre. I likh<strong>et</strong> med hesteskjæring er<br />
blikkenslager <strong>et</strong> yrke <strong>som</strong> ikke krever så mye og dyrt verktøy. Vanligvis kjøpte de store<br />
plater med blikk, og verktøy<strong>et</strong> var blikksaks, treklubbe og en loddebolt. Blikk var <strong>et</strong> billig<br />
materiale og kunne på en god måte erstatte andre materialer.<br />
Eksempel på kaffes<strong>et</strong>t lag<strong>et</strong> av tater på 1800-tall<strong>et</strong> Eksempel på kaffekjele i nysølv lag<strong>et</strong> av tater rundt<br />
1900<br />
På enkelte gårder brukte de <strong>som</strong> hadde råd til d<strong>et</strong>, kobber til ulikt kjøkkenutstyr, for<br />
eksempel til øser, kjeler og kasseroller. Andre steder brukte de tre. I tillegg til at blikk var<br />
billig, var d<strong>et</strong> atskillig l<strong>et</strong>tere å holde rent enn for eksempel trefatene og trauene. Mange<br />
<strong>tatere</strong> brukte hele vinterhalvår<strong>et</strong> til å lage de ulike varene <strong>som</strong> de reiste rundt og solgte<br />
når våren og <strong>som</strong>meren kom.<br />
D<strong>et</strong> blikkenslagerarbeid<strong>et</strong> <strong>som</strong> virkelig hadde b<strong>et</strong>ydning for taterne, og <strong>som</strong> har d<strong>et</strong> den<br />
dag i dag, var å legge takrenner. Takrennene var også tidligere lag<strong>et</strong> av tre, men med blikk<br />
ble de l<strong>et</strong>tere og mer holdbare. Fortsatt klarte taterne seg med lite verktøy, men mye av<br />
årsaken er oppfinn<strong>som</strong>h<strong>et</strong>en og kreativit<strong>et</strong>en deres. En mann forteller hvordan de brukte<br />
trær <strong>som</strong> mal for å lage rennene:<br />
Vi hogg ned <strong>et</strong> tre i passelig størrelse og så la vi blikk<strong>et</strong> rundt slik at tre<strong>et</strong> var <strong>som</strong> en form så<br />
kunne vi banke til rennene i akkurat de størrelsene vi ønsk<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> fine med d<strong>et</strong>te var at vi kunne<br />
være ute mens vi arbeid<strong>et</strong>, vi trengte ikke sperres inne i en fabrikk eller ann<strong>et</strong> lokale.”<br />
27<br />
(Mann i 80-årene, 2005)
Blikkenslager var <strong>et</strong> yrke for mennene. Vi har ikke hørt om kvinner <strong>som</strong> lagde og la takrenne,<br />
men barn og også jenter kunne være med på deler av arbeid<strong>et</strong>. En kvinne forteller om da<br />
hun var med faren <strong>som</strong> liten jente:<br />
Hver morgen sto pappa opp i 5 – 6 tida og lag<strong>et</strong> flotte mat-trau <strong>som</strong> vi senere skulle selge.<br />
Trauene var <strong>som</strong> store bokser, og de var lag<strong>et</strong> i blikk og hadde forskjellige størrelser. Bøndene<br />
brukte dem til å oppbevare melk, smør og ost og andre matvarer.<br />
Andre ganger lagde han nye takrenner, eller reparerte de gamle. Da jeg var 9, 10 år hjalp jeg<br />
til med å s<strong>et</strong>te på slike lås. Jeg fikk lov å klatre og s<strong>et</strong>te på disse låsene og banke dem på<br />
plass. Ofte bronsja jeg skjøtene og lodda så d<strong>et</strong> skulle bli pent. Og så hjalp jeg til å lage krok<br />
for å henge takrenna i. De lag<strong>et</strong> jo alt selv.”<br />
(Kvinne i 60-årene, 2004)<br />
Fortinning<br />
Kobber er en god varmeleder, derfor var d<strong>et</strong> velegn<strong>et</strong> til gryter og panner. Men d<strong>et</strong> var dyrt.<br />
Alle kobberkjeler, bøtter og kar <strong>som</strong> skulle brukes til mat og drikke, måtte dekkes med tinn<br />
innvendig. Hvis ikke d<strong>et</strong>te belegg<strong>et</strong> er helt og t<strong>et</strong>t, kan d<strong>et</strong> være fare for forgiftning fra<br />
kobbersaltene. D<strong>et</strong> kan føre til både kvalme, diaré og oppkast. Med tiden slites belegg<strong>et</strong><br />
av og d<strong>et</strong> må fornyes. Før selve fortinningen skulle utføres, måtte gjenstandene rengjøres<br />
godt. Til d<strong>et</strong> brukte en sand og vann og <strong>no</strong>en ganger aske. Aske er desinfiserende og gjør<br />
at kobber<strong>et</strong> blir blankt og fint. Etter at gjenstandene var vask<strong>et</strong> godt, ble d<strong>et</strong> lag<strong>et</strong> en beis<br />
av sterke syrer, svovel og saltsyre <strong>som</strong> ble smurt over de delene <strong>som</strong> skulle fortinnes.<br />
Der<strong>et</strong>ter ble de holdt over ilden til tinn<strong>et</strong> smelt<strong>et</strong> og der<strong>et</strong>ter jevn<strong>et</strong> utover med en fille.<br />
28
Trådarbeid<br />
Blant trådarbeiderne var d<strong>et</strong> på 1700-tall<strong>et</strong> to yrkesgrupper, kardemakere og hektemaker.<br />
Blant gjenstandene de lag<strong>et</strong>, var visper, kleshengere, rottefeller og stativ til for eksempel<br />
skotørking. D<strong>et</strong> er <strong>no</strong>k mange fastboende <strong>som</strong> har kjøpt kjekke kroker for å henge opp for<br />
eksempel våte beksømsko!<br />
”Støveltørker”<br />
Jeg brukte <strong>et</strong> kvarters tid på å lage en visp. De lag<strong>et</strong> jeg av strenger, fire stålstrenger. Vi<br />
kjøpte ståltråd buntevis på jernvaren. Noen ganger når vi kom til en gård hvor de ikke virk<strong>et</strong><br />
greie gikk vi ned på jord<strong>et</strong> og tok <strong>et</strong> stykke hesj<strong>et</strong>råd <strong>som</strong> vi lag<strong>et</strong> visper av og så solgte vi d<strong>et</strong><br />
til bonden <strong>et</strong>terpå!<br />
Vi kunne få 50-60 øre for den. Vi kunne få herm<strong>et</strong>ikk <strong>som</strong> fiskeboller, pot<strong>et</strong>er, flesk, og d<strong>et</strong><br />
aller viktigste – kaffe.”<br />
29<br />
(Mann i 70-årene, juni 2005)
Som regel kjøpte vi ståltråden i store bunter, og da var den jo kveil<strong>et</strong> rundt og rundt. Før vi<br />
kunne starte med selve laging måtte vi ha ståltråden r<strong>et</strong>t, og da pleide vi å spenne den fast<br />
mellom to trær. Hvis vi ville ha den til å se ekstra pen, puss<strong>et</strong> vi den med ståltråd eller sandpapir,<br />
da så den nesten ut <strong>som</strong> sølv.”<br />
(Mann i 60-årene, mars 2005)<br />
Urmakere og klokkebytte<br />
Klokker er <strong>no</strong>e taterne har drev<strong>et</strong> med i<br />
svært lang tid. De var flinke med klokker, og<br />
mange av dem hadde kunnskap <strong>som</strong> en<br />
urmaker. D<strong>et</strong> var d<strong>et</strong> samme her <strong>som</strong> med<br />
hesteskjærere. Barna lærte yrk<strong>et</strong> gjen<strong>no</strong>m<br />
observasjon av foreldrene. Dessuten kunne<br />
de plukke opp ny lærdom av folk de møtte<br />
på sine mange reiser.<br />
Klokkebytte var populært og svært utbredt<br />
blant taterne. D<strong>et</strong> foregikk en del på<br />
markeder, men også på gårdene. De hadde<br />
god kunnskap om klokker generelt, og i<br />
tillegg kunne de være ivrige og gode<br />
salgsmenn.<br />
Urmakerens verktøyskrin<br />
Kurvlaging<br />
Kurver ble lag<strong>et</strong> og solgt på dørene. D<strong>et</strong> var ikke alle <strong>tatere</strong> <strong>som</strong> utførte d<strong>et</strong>te yrk<strong>et</strong>, men<br />
<strong>no</strong>en gjorde d<strong>et</strong>. For å lage kurver var d<strong>et</strong> mulig å få tak i råstoff uten særlige kostnader.<br />
De store kurvene var lag<strong>et</strong> av hasselkvister og kunne bæres på ryggen. Kurvene ble brukt<br />
til høy og gjødsel. Mindre sendings- og brødkurver var lag<strong>et</strong> av tæger <strong>som</strong> er røtter av<br />
bjørk.<br />
I hovedsak var d<strong>et</strong> kvinner <strong>som</strong> drev med d<strong>et</strong>te arbeid<strong>et</strong>, men d<strong>et</strong> sies for eksempel at<br />
den store, kjente taterhøvdingen Stor-Johan, <strong>som</strong> ellers var mest kjent <strong>som</strong> hestehandler,<br />
var god til å fl<strong>et</strong>te kurver, spesielt flatbrødkurver, og at d<strong>et</strong>te var <strong>et</strong> arbeid han kunne gjøre<br />
i perioder hvor d<strong>et</strong> var lite ann<strong>et</strong> å gjøre. Han solgte ikke varene selv. D<strong>et</strong> var d<strong>et</strong> kvinner<br />
30
og barn <strong>som</strong> gjorde. Både Stor-Johan og andre <strong>som</strong> reiste, hadde kanskje flere muligh<strong>et</strong>er<br />
enn fastboende til å få tak i råstoff, fordi de hele tiden kom til nye steder.<br />
Handel generelt og kvinners arbeid spesielt<br />
Både kvinner og menn handl<strong>et</strong> med varer på dørene, men d<strong>et</strong> var <strong>no</strong>k flest kvinner <strong>som</strong><br />
drev med d<strong>et</strong>te. De dro på egne handlerunder hvor de solgte varene mennene hadde lag<strong>et</strong>,<br />
men også håndarbeid de selv hadde lag<strong>et</strong>. De broderte og strikk<strong>et</strong> skjørt, kjoler og gensere,<br />
hekl<strong>et</strong> duker, seng<strong>et</strong>epper og gardiner. Før andre kunstige blomster kom på marked<strong>et</strong>,<br />
kunne de også spe på med og selge selvlagde papirblomster. En del <strong>tatere</strong> solgte ferdige<br />
varer <strong>som</strong> de hadde kjøpt inn i store partier for videresalg. Noen ganger fikk de penger for<br />
varene, andre ganger bytt<strong>et</strong> de til seg mat.<br />
D<strong>et</strong> er kulturen. D<strong>et</strong> er <strong>no</strong>e der. D<strong>et</strong> har <strong>no</strong>k mye med spenning å gjøre. Å komme til nye<br />
bygder, d<strong>et</strong> er spennende å møte nye folk. D<strong>et</strong> var trivelig d<strong>et</strong>. Knakke på nye dører der ingen<br />
hadde vært før. Desto mer isolert, desto mer spennende. D<strong>et</strong> var lik<strong>som</strong> folk du kunne komme<br />
med nyh<strong>et</strong>er til og hadde med nye varer. Vi reiste rundt og hadde nye ting å tilby. Folka var<br />
veldig imøtekommende og syntes d<strong>et</strong> var spennende at vi kom. D<strong>et</strong> var jo ting de hadde bruk<br />
for. Så fikk de høre nytt fra andre bygder. D<strong>et</strong> var veldig sånne skravelrunder d<strong>et</strong>te v<strong>et</strong> du.<br />
D<strong>et</strong> var <strong>som</strong> regel på kjøkken<strong>et</strong> du kom inn. Vi hadde koffert med varer i. I den kofferten var<br />
d<strong>et</strong> alt i fra synåler, duker, puter, tørklær, underklær ikke minst. Flossa underbukser var populært,<br />
og lange underbukser til mannfolk. D<strong>et</strong> har vært god handel til alle tider d<strong>et</strong>. Lange<br />
varme underklær. På bygdene var d<strong>et</strong> bra. Gubbene gikk i skogen og jobb<strong>et</strong>, v<strong>et</strong> du. Da ville<br />
de gjerne ha lange underklær. Så var d<strong>et</strong> floss<strong>et</strong>e underbukser til damer, fine, med strikk i.<br />
Ofte så fikk vi kaffe ja. Vi kunne få mat også. D<strong>et</strong> tagg vi oss til. Vi kunne spørre om de hadde<br />
rester fra middagen, så kunne vi spørre om vi kunne få kjøpe d<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> gjaldt ikke penger da,<br />
men vi bytta. Vi hadde ofte knapper med tre størrelser. Små, middels, større sånne benknapper.<br />
Ofte så fikk de ei rad med tolv knapper da. Sikkerh<strong>et</strong>snåler i alle størrelser kunne vi<br />
bytte bort mot middagsrester, eller pot<strong>et</strong>er, saftflasker, en fleskebit, spekek<strong>no</strong>k og brød. Du<br />
handl<strong>et</strong> til deg maten. Du kjøpte sukker og kaffe på butikken. Resten handla vi for d<strong>et</strong> meste<br />
til oss på gardene. D<strong>et</strong> var sånn d<strong>et</strong> var da. D<strong>et</strong> er min oppvekst d<strong>et</strong>te, da jeg var med mine<br />
foreldre, fra jeg var lita.”<br />
31<br />
(Kvinne i 60-årene, januar 2004)
Magi og trolldom<br />
Kvinnene var gode til å selge på dørene, slik mennene var når de skulle selge eller bytte<br />
klokker. De hadde talegavene, var til tider pågående, og ble av og til beskyldt for å bruke<br />
supernaturlige krefter og magi. Hvor sant d<strong>et</strong> egentlig er at kvinnene brukte magi, er vel<br />
usikkert. I den <strong>no</strong>rske folk<strong>et</strong>roen bruker en b<strong>et</strong>egnelsen ”d<strong>et</strong> vonde øy<strong>et</strong>” eller ”vond<br />
tunge”, og d<strong>et</strong>te var sl<strong>et</strong>t ikke uvanlig i d<strong>et</strong> forrige århundr<strong>et</strong>. Mange bønder var redde for<br />
taterne på grunn av deres livsførsel med reising, og når en er redd, kan d<strong>et</strong> hende en dikter<br />
fortellinger! Fortellinger om hva taterne gjorde, kunne for eksempel være at buskapen på<br />
en gård ble syk. Da trodde en d<strong>et</strong> var taterne <strong>som</strong> hadde forårsak<strong>et</strong> d<strong>et</strong>te, fordi bøndene<br />
ikke hadde gitt dem mat eller husrom.<br />
Marie Lovinie, Stor-Johans yngste datter, forteller:<br />
Jeg minnes også at mor fortalte meg at da hun var jentunge, hendte d<strong>et</strong> at den <strong>som</strong> var<br />
lederen i følg<strong>et</strong> tegn<strong>et</strong> med kritt <strong>et</strong> trollhode på fjøsdøra på de gårdene der følg<strong>et</strong> ikke fikk mat<br />
og losji. Trollhod<strong>et</strong> skulle føre ulykke over gården og buskapen og folkene <strong>som</strong> bodde der i syv<br />
ættlede. Oppdag<strong>et</strong> folkene på gården d<strong>et</strong>te – og <strong>som</strong> regel sørg<strong>et</strong> de andre i taterfølg<strong>et</strong> for at<br />
trollhod<strong>et</strong> ble oppdag<strong>et</strong> – da kom d<strong>et</strong> mat fram fra stabbur og kjeller, og ei råd med nattelosji<br />
ble d<strong>et</strong> <strong>no</strong>k også. Så buroen kunne bli lurt en gang iblant av d<strong>et</strong> de gamle taterne kalte trolldom,<br />
men <strong>som</strong> egentlig bare var tøys og tull.”<br />
32<br />
(Møller, 1974:94)
Planter og urter for å helbrede<br />
Doktoren var en av de øvrigh<strong>et</strong>spersonene <strong>som</strong> taterne ikke hadde lyst til å ha så mye<br />
med å gjøre. De var redde for at doktoren skulle melde dem til øvrigh<strong>et</strong>en, og at <strong>no</strong>en i<br />
<strong>et</strong>terkant skulle komme og ta barna fra dem. En annen årsak var selvfølgelig at d<strong>et</strong> kost<strong>et</strong><br />
penger å gå til doktoren. Så da måtte de finne andre m<strong>et</strong>oder for å klare seg. Igjen kom<br />
erfaringen fra d<strong>et</strong> å reise godt med. Når en stadig kommer til nye steder og møter nye<br />
mennesker, har en muligh<strong>et</strong> til å plukke opp gode råd på veien. D<strong>et</strong>te førte til at taterne<br />
ble kyndige til å kurere sykdom og plager på ulike måter. Flere av dem vi har intervju<strong>et</strong>,<br />
forteller at særlig mødrene hadde gode råd for de fleste sykdommer og kunne hjelpe både<br />
sin egen familie og andre.<br />
Mamma var veldig redd for at vi skulle få lus på oss. Da kom hu med finkammen. Klødde<br />
pappa og je oss i hue da kom hu med finkammen. Vi brukte parafin fra primusen. Vi sto under<br />
vaskevannsfat<strong>et</strong> og fikk rein parafin r<strong>et</strong>t i hue, og da gnudde vi den inn og da var lusa borte.<br />
Også dro hu finkammen i hodebunn så en nesten skulle tro en vart hudflådd.<br />
Hvis d<strong>et</strong> var <strong>no</strong>en <strong>som</strong> begynte å blø neseblod veldig fælt så kunne hu stoppe d<strong>et</strong>. Da tok hu<br />
kamfer og tømte midt oppi hu<strong>et</strong> og gnidde i d<strong>et</strong>. Da stoppa neseblod.<br />
Og hvis du fikk vorter da tok dem en fleskesvor og gnidde på f<strong>et</strong>t<strong>et</strong> i fra den oppå vorta også<br />
gikk dem og grov ned den fleskesvoren. Den <strong>som</strong> hadde vorta kunne ikke se hvor den andre<br />
grov ned fleskesvoren, og når fleskesvoren råtna da vart vorta borte.<br />
Også blir d<strong>et</strong> helt rent <strong>et</strong>terpå” (Kvinne i 50-årene, august 2005).<br />
”Hvis vi hadde tannverk så brukte mamma og pappa pipeolje, og mange ganger så brukte dem<br />
salmiakk så tanna sprakk. Dem tok ei fyrstikk med en ulldott, ulltråd på, så stakk dem den<br />
nedi tanna, da sprakk den. Da var nerva brent. Vondt var d<strong>et</strong>, men hjelpe mi tid, var d<strong>et</strong> ikke<br />
godt å bli kvitt tannverken, og da. Nerva brann og tanna sprakk.<br />
Hvis vi hadde kikhosten, eller bronkitt, så brukte mamma sau<strong>et</strong>alg. Hu smelta den da, og så<br />
strikka hu <strong>et</strong> bakstykke og <strong>et</strong> framstykke av ull, også smurte hu sau<strong>et</strong>alg på og la <strong>et</strong> stykke på<br />
brøst<strong>et</strong> og <strong>et</strong> på ryggen. Vi hadde aldri bronkitt og sånn, men <strong>et</strong>ter at jeg var voksen og slutta<br />
med mammas m<strong>et</strong>ode, så har jeg vel hatt d<strong>et</strong> over tjue ganger.”<br />
33<br />
(Kvinne i 70-årene, mars 2005)
Musikken, sangen og språk<strong>et</strong><br />
…musikken har vært en vei til <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>ens verden for mange av historiens pariafolk. Sigøynere<br />
har d<strong>et</strong> til felles med amerikanere av afrikansk avstamning i USA at deres adgangstegn<br />
til d<strong>et</strong> ”hvite” samfunn<strong>et</strong> lå i musikken.”<br />
(Brøgger, 2004:66)<br />
Vi kan vel ikke påstå at d<strong>et</strong>te gjelder taterne, men musikk og sang har hatt stor b<strong>et</strong>ydning<br />
for folkegruppen. Mange <strong>tatere</strong> har markert seg i <strong>no</strong>rsk musikkliv. Blant de mest kjente<br />
tatermusikere i dag finner vi sangeren Elias Akselsen og trønderrockeren Åge<br />
Alexandersen.<br />
Sangtradisjonen blant taterne er særegen. Et av kjennemerkene på tatersangen er at de<br />
bruker såkalt ”svevende intervall,” og utnytter tonespekter<strong>et</strong> mellom hel- og halvtonene.<br />
Måten å synge på er vanskelig og lar seg vanskelig transkribere. D<strong>et</strong> er også umulig å<br />
spille tatersangene på pia<strong>no</strong> slik de synges, fordi en ikke kan bruke svevende intervaller.<br />
På trekkspill, fiolin og andre strengeinstrument er d<strong>et</strong> derimot fullt mulig, fordi en kan ”skli”<br />
på tonene. D<strong>et</strong>te er mest sannsynlig årsaken til at trekkspill og fiolin var vanlig blant<br />
taterne. Men denne sangtradisjonen må læres, og d<strong>et</strong>te hører til den orale overlevering<br />
<strong>som</strong> særpreger folkemusikken. Den samme måten å synge på finner en igjen i den <strong>no</strong>rske<br />
kved<strong>et</strong>radisjonen, i joiken og i orientalsk sang. D<strong>et</strong>te har mye til felles med bluessangen.<br />
Felles for denne sangtradisjonen er at de gir en god muligh<strong>et</strong> til å uttrykke følelser.<br />
En eldre tater forteller om sitt liv <strong>som</strong> spillemann:<br />
Vi hadde sanger til alt. Vi sang oss glad, og vi sang oss til ufred. For de reisende kunne<br />
musikken være veldig vemodig. D<strong>et</strong> skjer reisende i dag. Og d<strong>et</strong> skjer også meg og kona mi.<br />
Du kan begynne å grine når du hører gamle, kjente låter, helst i moll da. Da kunne d<strong>et</strong> mange<br />
ganger bli litt for mye sentimentalit<strong>et</strong>. Samtidig var d<strong>et</strong> en måte å få ut følelser på. Jeg husker<br />
jeg mange ganger har spelt og reisende folk har grått og tåran har trilla.”<br />
(Mann i 60-årene, 2005)<br />
Så snart telt<strong>et</strong> var satt opp, maten var spist, og de satt ute rundt varmen, start<strong>et</strong> sangen.<br />
Sangene inneholdt mange hverdagsfortellinger, men også mange handl<strong>et</strong> om forhold<strong>et</strong><br />
mellom <strong>tatere</strong> og buroer – bønder. En av de kanskje mest kjente visene er ”Tatervise ved<br />
bål<strong>et</strong>” <strong>som</strong> forteller om hvor vanskelig d<strong>et</strong> kan være å skape gode relasjoner eller forhold<br />
mellom en taterjente og en vanlig bonde.<br />
34
Romani<br />
Av Rolf Theil<br />
Opp gjen<strong>no</strong>m historien har taterne vært<br />
viktige <strong>som</strong> formidlere og spredere av<br />
folkemusikk. Når de reiste på tvers av<br />
vanlige ferdselsveier, kunne de bringe med<br />
seg kulturelle impulser mellom bygdene.<br />
Yrvum (2007) hevder at de reisende til alle<br />
tider har tilpass<strong>et</strong> seg populærmusikken.<br />
Tidligere var felespillerne utøvere av datidens<br />
populærmusikk, for eksempel vals og annen<br />
dansemusikk. Trekkspill<strong>et</strong> fikk sitt<br />
gjen<strong>no</strong>mbrudd på begynnelsen av 1900-tall<strong>et</strong>,<br />
og enkelte <strong>tatere</strong> ble meg<strong>et</strong> dyktige til å spille<br />
på d<strong>et</strong>te instrument<strong>et</strong>. Enkelte utøvere av<br />
trekkspillmusikk hadde d<strong>et</strong>te <strong>som</strong> sitt<br />
livsgrunnlag. Senere, d<strong>et</strong> vil si fra 1950-tall<strong>et</strong>,<br />
ble gitaren <strong>et</strong> populært instrument blant<br />
taterne (Yrvum, 2007).<br />
Frå omkring år 1500 har d<strong>et</strong> budd romanitalande folk over heile Europa. Dei kom til Balkan<br />
frå Anatolia mellom 1100 til 1300, og forfedrane deira utvandra frå Nordvest-India <strong>no</strong>kre<br />
hundre år tidlegare.<br />
Opphavleg snakka alle romani-talande folk bortimot same språk<strong>et</strong>, proto-romani, men <strong>et</strong>ter<br />
kvart utvikla d<strong>et</strong> seg mange dialektar, og dialektane blei så forskjellige at dei måtte reknast<br />
<strong>som</strong> eigne språk. I Sentral- og Søraust-Europa oppstod d<strong>et</strong> tre grupper romani: valakisk<br />
romani (Romania), balkansk romani (heile Balkan) og sentral romani (Ungarn, Slovakia,<br />
Tsjekkia, Burgenland i Austerrike og Sør-Polen). Romani i resten av Europa reknar vi til<br />
gruppa <strong>no</strong>rdleg romani.<br />
Språk<strong>et</strong> til dei <strong>no</strong>rske taterane/romanifolk<strong>et</strong> heiter romani, men vi skal kalle d<strong>et</strong> skandoromani<br />
– d<strong>et</strong> vil seie <strong>no</strong>rsk og svensk romani, til skilnad frå romani elles i Europa. Folk <strong>som</strong><br />
snakkar skando-romani kallar vi taterar eller romani-folk.<br />
Romani er ei høveleg samnemning på all romani i Europa. Romani høyrer – <strong>som</strong> <strong>no</strong>rsk – til<br />
den indoeuropeiske språkfamilien. Norsk høyrer til den germanske greina, og romani til<br />
den indo-ariske greina, i lag med mellom anna hindi, urdu, punjabi og bengali.<br />
35
Ordtilfang<strong>et</strong> i romani viser d<strong>et</strong> indiske opphav<strong>et</strong> og vandringsruta vestover. Dei indo-ariske<br />
orda utgjer d<strong>et</strong> eldste ordgods<strong>et</strong> i romani, men i tillegg finst d<strong>et</strong> lå<strong>no</strong>rd frå iransk, armensk,<br />
gresk, slavisk og tysk. ‘Vatn’ heiter pani på skando-romani og pānī på hindi og urdu. ‘Øks’<br />
heiter tåvre på skando-romani og tæbær på d<strong>et</strong> iranske språk<strong>et</strong> persisk. Skando-romani<br />
bov ‘omn’ kjem av armensk bov ‘smelteomn’. ‘Veg’ heiter drom på skando-romani og<br />
drómos på gresk. Skando-romani hispa ’stove, lite hus’ har slavisk opphav, jamfør<br />
serbokroatisk izba ‘kott’. Skando-romani-ord<strong>et</strong> for ein person <strong>som</strong> ikkje er tater, buro, er<br />
av tysk opphav, jamfør nedertysk Buer ‘bonde’.<br />
På 1860-tal<strong>et</strong> tok dei <strong>som</strong> tala valakisk romani til å spreie seg utover Europa. Dei kom<br />
også til Noreg, og vi kallar dei romar eller sigøynarar. Språk<strong>et</strong> deira er romanés. Skandoromani<br />
og romanés er beslekta språk <strong>som</strong> stammar frå proto-romani, men romanifolk<strong>et</strong>/<br />
taterane og romane er forskjellige folkeslag.<br />
D<strong>et</strong> er vanleg å kalla <strong>no</strong>kre <strong>no</strong>rdlege romanispråk for para-romani, nemleg grovt rekna<br />
<strong>no</strong>rdleg romani i Sverige, Noreg, Danmark, England og Den iberiske halvøya. Para-romani<br />
skil seg ut frå annan <strong>no</strong>rdleg romani ved å ha teke over ordbøyinga frå majorit<strong>et</strong>sspråk<strong>et</strong>,<br />
medan dei andre romani-språka har ei ordbøying av indo-arisk opphav.<br />
36
Barndom og oppdragelse<br />
Taternes familieliv er ikke så annerledes enn i resten av befolkningen, men Gotaas (2000)<br />
hevder at deres kjærligh<strong>et</strong> til barna har vært uvanlig sterk. Flere av taterne vi har snakk<strong>et</strong><br />
med, understreker også at de er svært glade i barna sine og har <strong>et</strong> nært forhold til dem.<br />
Opp gjen<strong>no</strong>m historien har taterbarn begynt å reise sammen med familien fra de var små<br />
babyer. De lærte å b<strong>et</strong>rakte reising <strong>som</strong> <strong>no</strong>rmalt. Fordi de stort s<strong>et</strong>t bare var sammen med<br />
<strong>tatere</strong>, var d<strong>et</strong>te ”verden” for dem. Barna ble oppdratt til å være stolte av sitt opphav.<br />
Besteforeldrene kunne fortelle sagn og historier om deres stamfedre, om liv<strong>et</strong> i gamle dager<br />
og om hvordan gruppen begynte å reise for lenge siden. En kvinne, født utpå 1940-tall<strong>et</strong>,<br />
forteller følgende om hva barna kunne holde på med når flere familier var sammen:<br />
D<strong>et</strong> var vel å sitte og tyvlytte på de voksne. D<strong>et</strong> var vel d<strong>et</strong> mest spennende. Ellers hopp<strong>et</strong><br />
vi tau og paradis. Dokker var d<strong>et</strong> veldig lite av. Jeg husker jeg fikk ei dokke da jeg var jentungen.<br />
Den hadde jeg i mange år. Den var jeg så redd for. Helt til vi flytt<strong>et</strong> til Flisa. Da ble jeg så stor<br />
at d<strong>et</strong> ble slutt på å leke med dokker. Dattera til broren min ble sendt på barnehjem. Jeg var<br />
litt eldre enn henne. Hun var med da hun var lita og var <strong>som</strong> ei søster for meg. Jeg husker jeg<br />
sendte den dokka til henne på barnehjemm<strong>et</strong> til jul. D<strong>et</strong> var vel d<strong>et</strong> kjæreste jeg kunne gi<br />
henne. Jeg hadde ikke <strong>no</strong>e ann<strong>et</strong> <strong>som</strong> jeg var så glad i. I <strong>et</strong>tertid har jeg fått kontakt med<br />
henne. Hun husker at hun fikk dokka, men hun ble aldri fortalt hvem den dokka kom ifra. Den<br />
hadde hun også hatt til hun ble stor. Vi lekte med d<strong>et</strong> vi hadde. Kongler, pinner og hva d<strong>et</strong><br />
måtte være. Vi lag<strong>et</strong> ofte sauer av kongler.”<br />
(Kvinne i 60-årene, 2004)<br />
Aktivit<strong>et</strong>ene var kanskje ikke så annerledes enn for gjen<strong>no</strong>msnittsbarna i <strong>et</strong>terkrigstidens<br />
Norge? Ut ifra forskjellige livsformer og virkeligh<strong>et</strong>sforståelser har <strong>tatere</strong> og fastboende<br />
vektlagt ulike verdier i oppdragelsen av barna. Den fastboende bonden kunne legge vekt på<br />
arbeidslyst og kjærligh<strong>et</strong> til jord og eiendom, og barna fikk gjerne lære å planlegge og tenke<br />
langsiktig (Gotaas, 2000). Taterbarn ble i større grad oppfordr<strong>et</strong> til å gripe dagen. D<strong>et</strong> kan<br />
ses i sammenheng med at deres livsstil var preg<strong>et</strong> av kontraster og svinginger. Barna lærte<br />
at tilværelsene kunne svinge mellom varme, flotte <strong>som</strong>merdager og bitende, iskalde<br />
vinterstormer. Selv om taterbarn i større grad ble oppfordr<strong>et</strong> til å gripe dagen, var de ikke<br />
uten forpliktelser. Barn lærte tidlig nyttige ferdigh<strong>et</strong>er og deltok i arbeid<strong>et</strong>. Ut fra <strong>et</strong> kjønnsdelt<br />
mønster overtok guttene gjerne fedrenes oppgaver, mens jentene fulgte i mødrenes spor.<br />
Barneoppdragelsen blant taterne var gjerne strengere enn hos folk flest. Barna lærte at<br />
de skulle adlyde og respektere foreldrene og familiens eldste. Ved tvil skulle de gamle<br />
alltid rådspørres. Stamfedre i taterslekter hadde en særlig høy status og stor autorit<strong>et</strong>.<br />
Bofaste kunne forundre seg over at barna ble strengt oppdratt, fordi d<strong>et</strong> utenfra kunne se<br />
ut <strong>som</strong> om taterne hadde en løssluppen væremåte med få regler.<br />
37
Tatere i dag<br />
Tatere i dagens Norge har forskjellige syn på om de åpent skal vise sin opprinnelige <strong>et</strong>niske<br />
bakgrunn. Status <strong>som</strong> nasjonal <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong> gis til folkegrupper. For enkeltindivider kan d<strong>et</strong>te<br />
oppleves vanskelig. Stigmatisering og undertrykking har skremt mange fra å vedkjenne<br />
seg sin tilhørigh<strong>et</strong> og til å fornekte sitt opphav. Å få status <strong>som</strong> nasjonal <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong> kan<br />
være <strong>et</strong> skritt i r<strong>et</strong>ning av større anerkjennelse av annerledesh<strong>et</strong>. Mange <strong>tatere</strong> opplever<br />
statusen svært positivt, men d<strong>et</strong> er også <strong>no</strong>en <strong>som</strong> opplever den belastende. Identit<strong>et</strong> er<br />
personlig, og hver enkelt har r<strong>et</strong>t til å velge hvorvidt han eller hun vil framstå <strong>som</strong> tilhørende<br />
en <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>sgruppe. D<strong>et</strong> er ikke alle <strong>tatere</strong> <strong>som</strong> v<strong>et</strong> at de er anerkjent <strong>som</strong> nasjonal<br />
<strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>. Noen sier de ikke har bedt om å bli en nasjonal <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>, og at de vil ikke være<br />
d<strong>et</strong>. De frykter at d<strong>et</strong> kan gjøre dem mer synlige. Andre sier de har kjemp<strong>et</strong> for anerkjennelsen<br />
og ser på den <strong>som</strong> en seier for å oppnå r<strong>et</strong>tigh<strong>et</strong>er de har krav på.<br />
En studie utført av Dyblid og Bjerkan (1999) viser at taterne grovt s<strong>et</strong>t har tre ulike strategier<br />
for hvordan de forholder seg til sin bakgrunn. En strategi er å fornekte sin taterbakgrunn.<br />
Denne gruppen velger å skjule sin <strong>et</strong>niske opprinnelse på grunn av skam og redsel for<br />
stigmatisering. En annen gruppe ønsker å fortelle sine barn at de er av taterslekt og<br />
fokusere på d<strong>et</strong> positive ved taterkulturen. Samtidig ønsker de ikke selv å vise sin tilknytning<br />
til folkegruppen. D<strong>et</strong>te er <strong>no</strong>e av bakgrunnen for at d<strong>et</strong> er en uskreven regel blant mange<br />
<strong>tatere</strong> ikke å ”røpe” andres identit<strong>et</strong> <strong>som</strong> reisende eller tater i den offentlige sfære, før<br />
vedkommende selv har gått åpent ut (Møystad, 2008). Den siste gruppen ønsker å stå<br />
fram <strong>som</strong> <strong>tatere</strong>, føre tradisjonene videre og velger å oppr<strong>et</strong>tholde en form for reisende<br />
tilværelse. De tre strategiene i Dyblid og Bjerkans studie kommer også fram gjen<strong>no</strong>m våre<br />
observasjoner og intervjuer med <strong>tatere</strong>. Vi har intervju<strong>et</strong> 40 kvinner og menn i alderen<br />
25–90 år i perioden fra siste halvdelen av 2003 til høsten 2008. Mange av informantene<br />
har vi hatt jevnlig kontakt med i hele perioden. Informantene er bosatt i Sør Trøndelag,<br />
Hedmark, Vestfold, Østfold og Telemark.<br />
To verdener<br />
Flere <strong>tatere</strong> i våre intervjuer hevder at de lever i to verdener, en hjemme og en ute. D<strong>et</strong> har<br />
vært viktig for dem å skjule for omverden at de er <strong>tatere</strong>, og derfor lever de mest mulig<br />
likt andre <strong>no</strong>rdmenn utad. Hjemme dyrker de sin egen kultur, snakker sitt språk og kan<br />
være seg selv. Enkelte mener deres kultur er så annerledes at de ikke har mye til felles<br />
med andre <strong>no</strong>rske. De gjør sine plikter i samfunn<strong>et</strong>, går på fordremøter og baker kake til<br />
avslutninger, men velger ikke å ha <strong>no</strong>en personlig kontakt med andre enn familie og slekt.<br />
En kvinne sier d<strong>et</strong> slik:<br />
Vi lever <strong>et</strong> dobbelt liv. Vi føler lykke når vi får leve med kulturen vår, språk<strong>et</strong>, sangen, storfamilien.<br />
Samtidig må d<strong>et</strong> holdes innenfor visse grenser. D<strong>et</strong> er ikke akseptert livsstil.”<br />
38<br />
(Kvinne i 30-årene)
I de senere årene har mange <strong>tatere</strong> gift<strong>et</strong> seg med ikke-<strong>tatere</strong>. Også i denne gruppen<br />
opplever mange å ha <strong>et</strong>t ben i taterkulturen og <strong>et</strong>t i majorit<strong>et</strong>skulturen. De <strong>som</strong> har erkjent<br />
sin tateridentit<strong>et</strong>, deler den med sin ektefelle og sine barn og kan oppleve å nyte godt av<br />
d<strong>et</strong> beste fra to kulturer. ”Mannen min aksepterer og respekter meg for den jeg er, så vi har<br />
ingen problem,” sier en kvinne på 27 år <strong>som</strong> tilhører denne kategorien. Noen forteller at<br />
de blander familie fra begge sider i forskjellige sosiale sammenhenger. D<strong>et</strong> kan for eksempel<br />
være på søndagsmiddag eller ved andre anledninger. En slik blanding påpekes av enkelte<br />
<strong>som</strong> særlig positiv for barna. De slipper å komme i klem mellom de to familiesidene. Andre<br />
forteller om forhold hvor de <strong>som</strong> tater ikke har blitt akseptert av ektefellens familie, og at<br />
de har mått<strong>et</strong> skjule sin bakgrunn for omverden og fornekte sitt opphav. For en del har d<strong>et</strong><br />
ført til at de har brutt all kontakt med andre <strong>tatere</strong> og dermed fjern<strong>et</strong> seg fra kulturen.<br />
Noen har fått store problemer i kjølvann<strong>et</strong> av d<strong>et</strong>te. ”D<strong>et</strong> blir så mye nerve og psykiske<br />
problem,” sier en kvinne i 40-årene. Men samtidig ser vi eksempler på d<strong>et</strong> motsatte. En<br />
del ikke-<strong>tatere</strong> <strong>som</strong> gifter seg med <strong>tatere</strong>, går helt og fullt inn i taterkulturen. De kan leve<br />
<strong>som</strong> <strong>tatere</strong> og ha mest kontakt med tatersiden av slekta.<br />
Mange <strong>tatere</strong> vegrer seg for å fortelle at de er <strong>tatere</strong> av frykt for at de selv eller barna blir<br />
mobb<strong>et</strong>. De kan også være redde for å bli avskjedig<strong>et</strong> fra jobben, eller for at de ikke får<br />
en plass å bo. En taterfamilie <strong>som</strong> bodde i en mindre bygd i Norge, forteller:<br />
D<strong>et</strong> pleide å komme mange unger hjem til oss, men så ble d<strong>et</strong> kjent at vi er reisende, eller<br />
tater og da slutt<strong>et</strong> de å komme. Ungene våre skjønte ingen ting. De fikk ikke gå i fred og ble<br />
redd og usikker. Ungene ville ikke gå på skolen og fikk vondt i magen. Vi sa i fra til læreren,<br />
men d<strong>et</strong> ble ikke gjort <strong>no</strong>e. Derfor ork<strong>et</strong> vi ikke bo der og flytt<strong>et</strong>. Lærer var bare glad for å bli<br />
kvitt oss. Vi ble s<strong>et</strong>t på <strong>som</strong> <strong>no</strong>e rart og fremmed. Vi var rare. Vi var annerledes.”<br />
(Kvinne i 30-årene)<br />
D<strong>et</strong> er ikke vanskelig å forstå at slike opplevelser kan føre til lukk<strong>et</strong>h<strong>et</strong> omkring egen<br />
tatertilknytning og oppr<strong>et</strong>tholdelse eller utvikling av skepsis til majorit<strong>et</strong>sbefolkningen og<br />
storsamfunn<strong>et</strong>. Andre sier de er åpne til en viss grad, men de går ikke med en lapp <strong>som</strong><br />
sier de er <strong>tatere</strong>. Når de blir kjent med nye mennesker, forteller de d<strong>et</strong>, men ikke med en<br />
gang.<br />
En del <strong>tatere</strong> er mye sammen med andre fastboende og lever <strong>et</strong> liv <strong>som</strong> hvilke <strong>som</strong> helst<br />
<strong>no</strong>rdmenn. De føler liten tilhørigh<strong>et</strong> til kulturen og ønsker ikke å utøve denne kulturen eller<br />
å ha kontakt med andre <strong>tatere</strong>.<br />
39
Noen av dem <strong>som</strong> er født av <strong>tatere</strong>, tar helt og fullt avstand fra gruppen. De ønsker ikke<br />
å bli assosiert med <strong>tatere</strong> og mener at d<strong>et</strong> å være tater er negativt. Enkelte <strong>tatere</strong> mener<br />
at utdanning er en av årsakene til at disse har brutt med gruppen og har negative holdninger<br />
til taterkulturen. ”Utdanning er en ulempe hvis d<strong>et</strong> fjerner deg fra ditt opphav,” hevder en<br />
kvinne i 60-årene. Noen <strong>tatere</strong> mener d<strong>et</strong> er vanskelig å kombinere utdanning med å leve<br />
<strong>et</strong> tradisjonelt taterliv med reisning. Andre mener at utdanning er nødvendig og fullt ut<br />
mulig å kombinere med d<strong>et</strong> å leve <strong>som</strong> tater og å bevare kulturen.<br />
En annen mulig grunn til at mange <strong>tatere</strong> ikke ønsker å vise at de er <strong>tatere</strong>, er deres erfaring<br />
med Misjon for hjemløse. Mange har opplevd å bli plassert på Svanviken eller i fosterhjem.<br />
Tatere <strong>som</strong> selv ikke har førstehånds erfaringer med Svanviken, kjenner gjerne en eller<br />
flere i sin familie <strong>som</strong> har d<strong>et</strong>. De tidligere hendelsene preger mange unge <strong>tatere</strong> også i<br />
dag. Mors og fars opplevelser fra barne- og ungdomstiden kan bli overført til barna <strong>som</strong><br />
da også utvikler redsel for åpenh<strong>et</strong> om sin tilhørigh<strong>et</strong>. Mange <strong>tatere</strong> mener at opplysning<br />
om gruppen vil være med på å endre holdninger hos majorit<strong>et</strong>sbefolkningen og gjøre d<strong>et</strong><br />
l<strong>et</strong>tere å vise hvem de er. Andre synes folk generelt v<strong>et</strong> for lite om dem, og at d<strong>et</strong> er en av<br />
grunnene til at d<strong>et</strong> kan være vanskelig å være synlig tater. De opplever at d<strong>et</strong> blir så mange<br />
ubehagelige spørsmål, og at folks fordommer l<strong>et</strong>t kan komme til uttrykk om de sier de er<br />
<strong>tatere</strong>:<br />
Hvis d<strong>et</strong> hadde vært mer opplysning om hvem vi er, ville vi blitt kvitt mange ekle spørsmål.<br />
D<strong>et</strong> er så mange <strong>som</strong> tror at <strong>tatere</strong>n går med kniv og er voldelig og stjeler. Hadde d<strong>et</strong> vært<br />
mer åpenh<strong>et</strong> om hvordan vi lever, så hadde flere skjønt at vi ikke er kjeltringer.”<br />
(Kvinne i 20-årene)<br />
Likevel er d<strong>et</strong> mange <strong>som</strong> vegrer seg for å delta i opplegg om <strong>tatere</strong> på skolene. De er<br />
redde for at tema om <strong>tatere</strong> i en klasse kan føre til fokus på enkelte barn og videre til<br />
mobbing. Selv på små steder hvor d<strong>et</strong> har bodd <strong>tatere</strong> i mange år, og alle i bygda kjenner<br />
familiene, kan en finne en slik redsel. Å kunne stå fram <strong>som</strong> tater uten å føle frykt, men<br />
stolth<strong>et</strong>, er <strong>et</strong> av de viktigste målene for Taternes Landsforening. Et av medlemmene i<br />
foreningen uttrykker d<strong>et</strong> slik:<br />
Vi skal ikke skjemmes over hva myndigh<strong>et</strong>ene har gjort. D<strong>et</strong> er d<strong>et</strong> dem <strong>som</strong> skal skjemmes<br />
over. Vi må vinkle d<strong>et</strong> dit. D<strong>et</strong> er ikke skambelagt å være tater.”<br />
40<br />
(Kvinne i 60-årene)
Barn – foreldre<br />
Taterne har, <strong>som</strong> andre <strong>no</strong>rdmenn, <strong>et</strong> nært forhold til barna sine. Mange sier at d<strong>et</strong> er viktig<br />
å gjøre barna deres sterke til å kunne møte motstand. De antar at barna deres vil møte<br />
en del utfordringer i kraft av å være <strong>tatere</strong>, og er bekymr<strong>et</strong> for at de skal bli mobb<strong>et</strong>. En<br />
mor i begynnelsen av tjueårene og gift med en tater, sier om sin toårige sønn:<br />
Jeg er ikke så redd for mobbing. Jeg håper å oppdra han til å kunne snu ryggen til, og ikke<br />
bry seg. At han kan føle seg så sterk at d<strong>et</strong> ikke går inn på han.”<br />
(Kvinne i 20-årene gift med tater)<br />
Mange foreldre anser d<strong>et</strong> <strong>som</strong> viktig å styrke barnas selvtillit og å bevisstgjøre dem på at<br />
de er like mye verd <strong>som</strong> andre. Ellers sier en del <strong>tatere</strong> at deres oppdragelse er strengere<br />
enn blant andre <strong>no</strong>rdmenn, og at de forventer mer respekt og høfligh<strong>et</strong> enn hva <strong>som</strong> ellers<br />
er vanlig i Norge. Barn skal lære å respektere eldre, de skal være høflige og hjelp<strong>som</strong>me.<br />
D<strong>et</strong>te er verdier mange av taterne har med seg og anser <strong>som</strong> viktig å overføre til den neste<br />
generasjonen. Gjen<strong>no</strong>m våre intervjuer med <strong>tatere</strong> har d<strong>et</strong> blitt uttrykt slik:<br />
Jeg prøver å oppdra dem til å bli snille og ordentlige. Å ta utdanning og holde sammen…<br />
De skal skille på folk, hva <strong>som</strong> er bra og ikke. Være høflige. Respektere andre og seg selv, og<br />
kreve respekt… Jeg må jo lære dem d<strong>et</strong>. Jeg legger merke til at blant bønder så får barna<br />
sitte, og de voksne står. D<strong>et</strong> får ikke mine lov til. Da får ikke de lov til å sitte. D<strong>et</strong> er bare <strong>et</strong><br />
eksempel.”<br />
(Kvinne i 40-årene)<br />
Mange foreldre sier at de er veldig redde for barna sine, passer godt på dem og s<strong>et</strong>ter<br />
klare grenser for hva barna får lov til å være med på. En mor til to barn på 5 og 6 år<br />
sier:<br />
Ungene mine er jo ikke store. Når jeg går i gata, så holder jeg dem. Så kan d<strong>et</strong> komme <strong>no</strong>en<br />
med enda mindre unger <strong>som</strong> springer foran eller bak dem. Et skritt ut i veien v<strong>et</strong> du… Jeg har<br />
begynt å pugge inn i dem at de ikke skal være med fremmede menn og ikke kvinner heller.<br />
De skal ikke bli med dem. I vår oppvekst visste vi d<strong>et</strong>te uten at <strong>no</strong>en fortalte d<strong>et</strong>.”<br />
41<br />
(Kvinne i 40-årene)
D<strong>et</strong> er også mange <strong>som</strong> ikke vil la barna være med på overnattingstur med skolen, eller<br />
la dem kjøre bil med ukjente:<br />
Jeg passer på at mine barn alltid har orden. De er alltid rede, og har aldri en brødskive for<br />
lite. Redd for barnevern<strong>et</strong> hvis de har sov<strong>et</strong> for lite, er undervektige, alle sånne ting. Jeg kjører<br />
og bringer. Mine barn får aldri sitte på med <strong>no</strong>en. Har ikke tillit til andre. Overnatting hos andre<br />
er tabu. Jeg v<strong>et</strong> hvordan jeg er, men ikke hvordan andre er. Angsten for at andre skal forråde<br />
oss, få <strong>no</strong>e på oss ligger alltid der.”<br />
(Kvinne i 30-årene)<br />
D<strong>et</strong> er vanlig blant taterne <strong>som</strong> reiser, å ha familien sin med seg. D<strong>et</strong>te er en måte å leve<br />
på der de både er nær hverandre, og samtidig kan ha kontroll over barna. Ellers sier enkelte<br />
foreldre at de så gjerne vil gi barna sine den type ting de selv fikk lite av i egen barndom<br />
da d<strong>et</strong> kunne være knapt med materielle goder. En trebarns far forteller om d<strong>et</strong>te med <strong>et</strong><br />
snev av bekymring:<br />
”På Ekeberg – d<strong>et</strong> så ut <strong>som</strong> d<strong>et</strong> var sirkusleir. D<strong>et</strong> var så mye leker der. D<strong>et</strong> var store hopp<strong>et</strong>elt,<br />
sånne dyre. De hadde tatt de siste kroner og kjøpt d<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> var lekebiler og motorsykler.<br />
Foreldrene kjøper alt til ungene. Ungene skal ha d<strong>et</strong> vi har ønska oss.<br />
De får d<strong>et</strong> vi ikke fikk. D<strong>et</strong> var helt sånn overdrevent. Ungene er bortskjemt nå da.<br />
D<strong>et</strong> spørs åssen de blir. D<strong>et</strong> er så stor forskjell fra hvordan vi hadde d<strong>et</strong>.”<br />
(Mann i 40-årene)<br />
Bosted og flytting<br />
I dag går ingen <strong>tatere</strong> langs landeveien og spør om tillatelse til å ligge på låven eller <strong>et</strong><br />
ann<strong>et</strong> sted på gården. De fleste <strong>tatere</strong> er bofaste <strong>som</strong> andre <strong>no</strong>rdmenn. De er mer integrert<br />
i storsamfunn<strong>et</strong>, har bodd i samme hus<strong>et</strong> i en årrekke, og er godt kjent i nabolag<strong>et</strong>. I <strong>no</strong>en<br />
sammenhenger v<strong>et</strong> naboene at de er <strong>tatere</strong>, andre ganger ikke. Mange oppgir at de bor<br />
på <strong>et</strong> bestemt sted fordi de har slektninger der. For enkelte <strong>tatere</strong> er d<strong>et</strong> viktigere å ha<br />
kontakt med slektninger enn med naboer i lokalmiljø<strong>et</strong>.<br />
Mange opplever fremdeles at fordommer og skepsis til <strong>tatere</strong> overføres mellom generasjoner<br />
i lokalbefolkningen. Selv om mange <strong>tatere</strong> er bofaste, er d<strong>et</strong> også mange <strong>som</strong> flytter.<br />
Årsakene til flytting er flere. D<strong>et</strong> kan være bedre muligh<strong>et</strong>er for å få arbeid, men d<strong>et</strong> kan<br />
også handle om at de ikke finner seg til r<strong>et</strong>te. En del <strong>tatere</strong> velger eller ser seg nødt til å<br />
flytte når barna blir plag<strong>et</strong> på skolen og i nærmiljø<strong>et</strong>. En mor forteller:<br />
42
Vi møter rasisme hele tiden. D<strong>et</strong> er ingen <strong>som</strong> sier ”ikke mobb kameraten min” når d<strong>et</strong><br />
gjelder tater slik en gjør med dem fra Afrika.”<br />
(Kvinne i 30-årene)<br />
Reising<br />
Reisemønstr<strong>et</strong> har endr<strong>et</strong> seg for taterne. D<strong>et</strong> er svært få <strong>som</strong> reiser slik de en gang<br />
gjorde. Noen <strong>tatere</strong> ble bofaste svært tidlig, og reiser kun i ferier lik de fleste andre<br />
<strong>no</strong>rdmenn. Blant andre familier <strong>som</strong> har lengre tradisjon på reising, finner vi en del <strong>som</strong><br />
reiser mye også i dag. ”Å reise er alt” for <strong>no</strong>en <strong>tatere</strong>. De fleste <strong>som</strong> reiser, sier at de<br />
reiser ut om våren:<br />
Vi kjører når vi hører andre kjører. D<strong>et</strong> er måneden på våren <strong>som</strong> er viktig og kritisk. Da<br />
reiser vi. Vi må bare få reiselysten ut av kroppen når sola begynner å varme.”<br />
(Kvinne i 40-årene)<br />
De reiser kanskje i to, tre måneder. Der<strong>som</strong> de har barn på skolen, reiser de gjerne hjem<br />
til tentamen, eksamen, for å hente post og for å se <strong>et</strong>ter hus<strong>et</strong>.<br />
I dag reiser de fleste med campingvogn. Selv i 2008 opplever mange å bli nekt<strong>et</strong> adgang<br />
til campingplasser. Ofte reiser de flere familier i følge, og hvis de kommer fire, fem<br />
campingvogner sammen, har de mange ganger blitt avvist. Mange av våre informanter<br />
forteller om episoder hvor d<strong>et</strong>te har skjedd. Enkelte <strong>som</strong> er inngift<strong>et</strong> i taterfamilie, sier at<br />
de er overrask<strong>et</strong> over hvor annerledes de ble behandl<strong>et</strong> når de kom sammen med <strong>tatere</strong>,<br />
sammenlikn<strong>et</strong> med tidligere. De hadde ikke trodd at taterne ble så dårlig behandl<strong>et</strong>. Taterne<br />
blir beskyldt for å lage bråk eller at ungene deres stjeler. Eiere kan også være engstelige<br />
for at de skal lage mye rot. Selv sier våre informanter at de verken drikker eller lager mer<br />
støy enn andre. Deres barn er stort s<strong>et</strong>t høflige og blir tatt hardt om de lager bråk, roter<br />
eller stjeler. <strong>Om</strong> sine erfaringer med å være tater på campingplasser sier en kvinne:<br />
Mange lager konflikter for å få oss reisende til å forlate campingen. Har <strong>no</strong>en reisende gjort<br />
<strong>no</strong>e galt en gang, så husker de d<strong>et</strong> i 100 år. Så vi blir ofte beskyldt for <strong>no</strong>e andre har gjort<br />
fordi vi er reisende. D<strong>et</strong> er da en blir sint. D<strong>et</strong> er <strong>no</strong>en campingplasser vi er veldig velkomne,<br />
mens på andre er dem gærne.”<br />
43<br />
(Kvinne i 30-årene)
D<strong>et</strong> er flere grunner til at taterne reiser: frih<strong>et</strong>sfølelse, kontakt med familien, stevner og<br />
arbeid. ”Hvis jeg ikke får reise, er d<strong>et</strong> <strong>som</strong> å være sperr<strong>et</strong> inne,” sier <strong>no</strong>en. De må være ute,<br />
kjenne luft, dra hvor de vil når de vil og ikke være avhengig av klokke. ”Fugler er ikke født<br />
til å leve i bur.” Andre reiser på grunn av familien:<br />
Vi drar for å møte folk<strong>et</strong> våres. Den <strong>som</strong>mergreia er helt unik. D<strong>et</strong> er ikke vanlig <strong>som</strong>merferie.<br />
D<strong>et</strong> er d<strong>et</strong> sosiale. Du drar på camping og er d<strong>et</strong> en taterfamilie på en camping, så vi<br />
finner hverandre uans<strong>et</strong>t på tvers av alder og hele greia.”<br />
(Kvinne i 30-årene)<br />
Et interessant moment blant mange <strong>tatere</strong> <strong>som</strong> aldri har reist, er at de framhever at<br />
reis<strong>et</strong>rangen allikevel er der hele tiden. Noen sier de kjenner en uro når våren kommer, og<br />
de ønsker å kunne ta en vogn og reise ut for å treffe andre <strong>tatere</strong>. De ønsker å være en<br />
del av fellesskap<strong>et</strong> rundt bål<strong>et</strong>.<br />
Familie, slekt og samhold<br />
For en del <strong>tatere</strong> er slekt og andre <strong>tatere</strong> de eneste sosiale kontaktene de har, og d<strong>et</strong> er<br />
derfor ekstra viktig å oppr<strong>et</strong>tholde kontakten. Mange sier d<strong>et</strong> er ”avgjørende” for dem å<br />
ha kontakt med familien, og uten familien vil de føle seg utrygge. D<strong>et</strong> er selvfølgelig også<br />
mange andre <strong>no</strong>rdmenn <strong>som</strong> har t<strong>et</strong>te bånd til sine familier og har behov for hyppig kontakt.<br />
Likevel er d<strong>et</strong> mange <strong>tatere</strong> <strong>som</strong> hevder at d<strong>et</strong> er forskjell på dem og andre <strong>no</strong>rdmenn når<br />
d<strong>et</strong> gjelder å ha kontakt med familien. En kvinne sier hun ringer moren hver dag, og hun<br />
må ringe alle slektninger i nærmiljø<strong>et</strong> der<strong>som</strong> hun hører en sykebil. En annen sier at der<strong>som</strong><br />
hun ikke har hatt kontakt med sine voksne barn i løp<strong>et</strong> av dagen, så blir hun urolig. ”Jeg<br />
har kontakt med foreldre og søsken hver dag. Ringer ikke de, ringer jeg for å spørre hvorfor<br />
de ikke har ringt.” Taterne er godt orientert om hverandre. De fleste i slekta blir underr<strong>et</strong>t<strong>et</strong><br />
temmelig raskt om d<strong>et</strong> skjer <strong>no</strong>e nytt.<br />
Flere av våre informanter er opptatt av historien i forhold til gruppen <strong>tatere</strong>. De mener de<br />
er <strong>et</strong> folkeslag <strong>som</strong> alltid har vært uønsk<strong>et</strong> i d<strong>et</strong> <strong>no</strong>rske samfunn<strong>et</strong>. ”D<strong>et</strong>te har gjort oss<br />
sterke,” sier mange av informantene. De hevder at historien har vist at de reiser seg igjen<br />
og igjen, og at de alltid vil klare seg, selv i svært dårlige tider. Enkelte poengterer at årsaken<br />
til d<strong>et</strong>te er samhold<strong>et</strong> og kjærligh<strong>et</strong>en taterne har til hverandre. De tar vare på hverandre<br />
med omsorg og varme. De stiller opp <strong>som</strong> medmennesker og bidrar øko<strong>no</strong>misk om <strong>no</strong>en<br />
er i pengeknipe. ”D<strong>et</strong> er <strong>no</strong>e i blod<strong>et</strong>, eller i genene,” sier flere av informantene. Andre<br />
<strong>tatere</strong> sammenligner seg med løv<strong>et</strong>annen. Løv<strong>et</strong>annen sprenger seg gjen<strong>no</strong>m gress og<br />
asfalt, ”den er stolt, knallvakker og fargerik. Den er uønsk<strong>et</strong>, men har grobunn over alt”. D<strong>et</strong><br />
44
sterke samhold<strong>et</strong> innad blant <strong>tatere</strong> kan blant ann<strong>et</strong> forstås i lys av felles erfaringer med<br />
dårlig behandling i storsamfunn<strong>et</strong>. Fellesskap og samhold i en gruppe kan positivt gi<br />
opplevelser av tilhørigh<strong>et</strong>.<br />
D<strong>et</strong> sterke samhold<strong>et</strong> framheves <strong>som</strong> <strong>et</strong> særtrekk ved taterkulturen blant ikke-<strong>tatere</strong> <strong>som</strong><br />
er gift med <strong>tatere</strong>. D<strong>et</strong>te samhold<strong>et</strong> gir seg blant ann<strong>et</strong> utslag i omtanke og omsorg for<br />
andres barn i langt større grad enn d<strong>et</strong> <strong>som</strong> er vanlig i majorit<strong>et</strong>sbefolkningen:<br />
Vi følger med og v<strong>et</strong> hvor andres barn er også. Vi er egentlig en stor familie <strong>som</strong> passer på<br />
og ser <strong>et</strong>ter hverandre. Sånn føler jeg d<strong>et</strong>.”<br />
(Kvinne i 20-årene gift med tater)<br />
Arbeid<br />
Noen <strong>tatere</strong> reiser på grunn av arbeid. Mange er fortsatt handelsfolk og kjøper varer <strong>som</strong><br />
de reiser med i vinterhalvår<strong>et</strong> og selger på dørene. Mange menn vi har snakk<strong>et</strong> med, jobber<br />
<strong>som</strong> håndverkere. De kan for eksempel jobbe <strong>som</strong> snekkere, taktekkere, blikkenslagere<br />
og malere. Slike jobber egner seg godt i <strong>som</strong>merhalvår<strong>et</strong>. <strong>Om</strong> våren når veiene blir bare,<br />
d<strong>et</strong> drypper fra takene, og sola kommer fram, reiser mange for å ta seg arbeid:<br />
Jeg kan godt starte med å male <strong>et</strong> hus i Trondheim. Jeg tar med familien og vogna og begynner<br />
der. For å finne meg mer arbeid går jeg på en byggeplass, kikker rundt, ser hva <strong>som</strong><br />
trengs, og selger meg. D<strong>et</strong> er d<strong>et</strong> <strong>som</strong> er mor<strong>som</strong>t, d<strong>et</strong> er d<strong>et</strong> <strong>som</strong> er utfordringen. D<strong>et</strong> er <strong>som</strong><br />
å fiske. En må snakke, bli kjent, være litt lur. Vite hvor en skal trykke.”<br />
(Mann i 30-årene)<br />
D<strong>et</strong> finnes ingen oversikt over hvor mange <strong>tatere</strong> <strong>som</strong> arbeider, og hva de jobber med.<br />
Mange har ikke fast arbeid, men tar ulike oppdrag og er selvstendig næringsdrivende. Selv<br />
sier de at d<strong>et</strong> er vanskelig å forholde seg til <strong>et</strong> arbeid med fast arbeidstid. ”Jeg orker ikke<br />
<strong>et</strong> ni til fire liv,” og ”vi må være våre egne sjefer,” er d<strong>et</strong> mange <strong>som</strong> sier. Flere <strong>som</strong> har<br />
prøvd fast arbeid, finner d<strong>et</strong> vanskelig over tid.<br />
Leves<strong>et</strong>t<strong>et</strong> i Norge er stadig i endring, også for taterne. D<strong>et</strong> er ikke mulig å livnære seg<br />
ved å ta håndverksjobber slike de gjorde for en tid tilbake. En del <strong>tatere</strong> <strong>som</strong> har hatt<br />
problemer med å få arbeid på grunn av lite eller ingen skolegang, er ufør<strong>et</strong>rygd<strong>et</strong> i dag.<br />
Mange yngre kvinner er hjemme med barn og tar seg av husarbeid<strong>et</strong>. Flere sier at de trives<br />
godt med d<strong>et</strong>te, og at de derfor ønsker å forts<strong>et</strong>te med d<strong>et</strong>. Når de er ute og reiser, gjør<br />
de husarbeid i vogna, er ute og handler og passer på barna.<br />
45
Religion<br />
En del <strong>tatere</strong> reiser for å delta på ulike religiøse stevner. Vi kan ikke si hvor stor prosentandel<br />
av taterne <strong>som</strong> er knytt<strong>et</strong> til trossamfunn, men gudstro har vært og er viktig for mange<br />
<strong>tatere</strong>. D<strong>et</strong> er først i de senere årene taterne har blitt knytt<strong>et</strong> til trossamfunn, og de fleste<br />
av disse er med i pinsemenigh<strong>et</strong>en. Statskirken har dårlig klang blant <strong>tatere</strong> fordi den har<br />
stått for overgrep mot dem. Mange opplever ennå at de ikke har tillit i statskirken, og de<br />
føler seg ikke velkomne der.<br />
Gudstjenesten i pinsemenigh<strong>et</strong>en har <strong>et</strong> mer folkelig språk, og den er l<strong>et</strong>tere tilgjengelig<br />
enn d<strong>et</strong> den er i statskirken. En del <strong>tatere</strong> sier de kan delta mer i pinsemenigh<strong>et</strong>en enn<br />
d<strong>et</strong> en kan gjøre i Statskirken. ”D<strong>et</strong> er mer sang og musikk. En tater vil engasjeres, og d<strong>et</strong><br />
er vanskelig å få han til å sitte rolig i to timer,” sier en pastor <strong>som</strong> også er tater. I<br />
pinsemenigh<strong>et</strong>en er de aktivt med gjen<strong>no</strong>m å vitne, gjen<strong>no</strong>m sang og forbønn. De opplever<br />
at d<strong>et</strong> er mer rom for følelser, og at de blir tatt imot <strong>som</strong> de er. Musikk er viktig blant<br />
taterne, og mange opplever at d<strong>et</strong> er mer og livligere sang i pinsemenigh<strong>et</strong>en enn i<br />
statskirken. ”Pinsemenigh<strong>et</strong>ene hadde stivn<strong>et</strong>, og <strong>tatere</strong>n har tilført mye freskh<strong>et</strong> og<br />
spontanit<strong>et</strong>,” er d<strong>et</strong> flere <strong>som</strong> hevder.<br />
En tater <strong>som</strong> har hatt stor b<strong>et</strong>ydning for taternes tilknytning til pinsemenigh<strong>et</strong>en, er Ludvig<br />
Walentin Karlsen. Karlsen havn<strong>et</strong> tidlig på skråplan<strong>et</strong> og levde <strong>et</strong> liv <strong>som</strong> alkoholiker og<br />
uteligger, men <strong>et</strong>ter han tok imot frelsen og ble aktiv i pinsemenigh<strong>et</strong>en, tok liv<strong>et</strong> hans en<br />
annen vending. I 1983 grunnla han, sammen med kona Lise, Stiftelsen Pinsevennenes<br />
Evangeliesenter <strong>som</strong> er <strong>et</strong> omfattende hjelp<strong>et</strong>iltak for russkadde. Her var Karlsen forstander.<br />
Både <strong>tatere</strong> og andre har blitt hjulp<strong>et</strong> med rusproblemer ved Evangeliesentr<strong>et</strong>, og mange<br />
<strong>tatere</strong> har arbeid<strong>et</strong> der.<br />
Vi har møtt mange <strong>tatere</strong> <strong>som</strong> har fortalt om at de har blitt frelst, og om hvor stor b<strong>et</strong>ydning<br />
d<strong>et</strong> har hatt for deres mestring av liv<strong>et</strong>. Men også blant taterne er d<strong>et</strong> forskjellig oppfatninger<br />
om religion og tro. En av dem vi har møtt, sier d<strong>et</strong> slik:<br />
D<strong>et</strong> har slått motsatt vei for meg. Jeg er veldig interessert i religion, men jeg tror ikke på<br />
d<strong>et</strong>.”<br />
46<br />
(Mann i 40-årene)
Ulike taterorganisasjoner<br />
Taterorganisasjonene i dag jobber for å s<strong>et</strong>te positivt fokus på kulturen, og d<strong>et</strong> har vært<br />
en tydelig endring i holdninger innenfor d<strong>et</strong> offentlige i forhold til <strong>tatere</strong> de senere år<br />
(Halvorsen, 2004). Norge er i ferd med å utvikle <strong>et</strong> <strong>flerkulturelt</strong> samfunn der nasjonale<br />
<strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>er og urfolk også har en r<strong>et</strong>tmessig plass. Å forholde seg til d<strong>et</strong> <strong>som</strong> er litt<br />
annerledes, er ikke lenger så spesielt. D<strong>et</strong> foregår i dag også en økende bevissth<strong>et</strong> rundt<br />
<strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>sgruppers behov og r<strong>et</strong>tigh<strong>et</strong>er. Og selv om <strong>tatere</strong> er uenige i hvordan de skal<br />
”stå fram”, eller om de skal d<strong>et</strong>, er d<strong>et</strong> faktisk en del <strong>som</strong> mener at taterne står mer saml<strong>et</strong><br />
nå enn før (Halvorsen, 2004). Samtidig er d<strong>et</strong> ikke så mange i Norge <strong>som</strong> er klar over at<br />
taterne er en levende <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong> i dag. Her gjenstår mye opplysningsarbeid til<br />
allmennh<strong>et</strong>en.<br />
Musikk<br />
Musikk og sang b<strong>et</strong>yr mye for <strong>tatere</strong> også i dag. Ofte er musikk <strong>et</strong> viktig innslag når <strong>tatere</strong><br />
samles på treff. De samles ofte hver kveld utenfor campingvognene når de er på reise.<br />
Da kan de både spille og synge populærmusikk, svenskelåter, countrymusikk, viser og<br />
kristne sanger. Både gode og mer kompliserte følelser kan uttrykkes gjen<strong>no</strong>m sang og<br />
musikk:<br />
Jeg er glad i viser. Du kan uttrykke deg med sang. En kan både synge viser når en er lei<br />
seg og glad. Jeg er svak for moll da. D<strong>et</strong> er <strong>som</strong> på bomullsmarken.”<br />
(Mann i 40-årene)<br />
En kvinne og ikke-tater i slutten av 30-årene <strong>som</strong> er gift med en tater, understreker hvor<br />
stor b<strong>et</strong>ydning sang og musikk har ved å fortelle om en hendelse fra da de traff hverandre.<br />
Noe av d<strong>et</strong> første den vordende ektemannen spurte henne om, var nemlig om hun kunne<br />
synge. Hun syntes d<strong>et</strong>te var litt påfallende, fordi ”D<strong>et</strong> var aldri <strong>no</strong>en <strong>som</strong> hadde spurt om<br />
jeg kan synge før”. Flere <strong>tatere</strong> har markert seg i <strong>no</strong>rsk musikkliv. Blant de mest kjente<br />
tatermusikere i dag finner vi sangerne Elias og Veronica Akselsen og trønderrockeren Åge<br />
Alexandersen.<br />
47
Romanispråk<strong>et</strong><br />
D<strong>et</strong> er ulikt i hvor store grad taterne snakker romani i dag. D<strong>et</strong> er fortrinnsvis den eldre<br />
generasjonen <strong>som</strong> behersker språk<strong>et</strong> på en god måte. En del av disse snakker språk<strong>et</strong><br />
godt og bruker d<strong>et</strong> ofte. Mange av de yngre sier de kan gjøre seg forstått, de forstår en<br />
del, men d<strong>et</strong> er vanskelig å føre lange, dype samtaler. Likevel sier alle vi har snakk<strong>et</strong> med,<br />
at språk<strong>et</strong> er en viktig del av kulturen, og at de har lært d<strong>et</strong> de kan videre til barna sine.<br />
Mange av de taterne <strong>som</strong> er gift med en ikke-tater, har lært språk<strong>et</strong> til sin samboer. ”De<br />
har vært nødt til å lære d<strong>et</strong>, for vi bruker en god del ord og uttrykk,” forteller flere. Noen<br />
uttrykker også uoppfordr<strong>et</strong> en drøm om at deres barn skal få lære romani på skolen, <strong>som</strong><br />
en slags morsmålstrening. De skulle gjerne ha s<strong>et</strong>t at d<strong>et</strong> hadde vært utvikl<strong>et</strong> mer skriftlig<br />
materiell på språk<strong>et</strong>. Ellers uttrykker mange for sin egen del <strong>et</strong> syn <strong>som</strong> svarer til d<strong>et</strong>te:<br />
Jeg skulle visst mer om kulturen og språk<strong>et</strong>. Jeg har fått med så altfor lite av d<strong>et</strong>, og savner<br />
kunnskap. Hadde jeg fått muligh<strong>et</strong>, ville jeg lært språk<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> er synd d<strong>et</strong> er blitt borte. Språk<strong>et</strong><br />
er en viktig del av kulturen.”<br />
48<br />
(Kvinne i 30-årene)
Taterne og barnehagen<br />
Taterne har hatt liten tradisjon med å sende barna sine til barnehage. På spørsmål om<br />
hans snart to og tre år gamle barn går i barnehage, svarer en far i førtiårene: ”Nei, vi er<br />
ikke så glad i barnehager, vi. De minste barna er så sårbare.” D<strong>et</strong>te utsagn<strong>et</strong> er representativt<br />
for <strong>et</strong> syn vi har hørt fra flere <strong>tatere</strong>. Mange sier de er redde for å overlate så små barn til<br />
andre enn familie og slektninger. De vil beskytte dem fordi de er redde for hva storsamfunn<strong>et</strong><br />
kan gjøre med barna deres. Mange småbarnsmødre er hjemmeværende, og da behøver<br />
de ikke barnehageplass <strong>som</strong> tilsyn. I de siste årene er d<strong>et</strong> allikevel en del <strong>tatere</strong> <strong>som</strong> har<br />
sendt barna sine til barnehage for at barna skal få leke med og bli kjent med andre før de<br />
begynner på skolen. Erfaringene med barnehage er delt selv om de fleste er positive.<br />
Enkelte <strong>som</strong> ikke har lyktes med d<strong>et</strong> første forsøk<strong>et</strong> i barnehagen, har allikevel planer om<br />
nye forsøk:<br />
Han har gått i barnehagen i hele 4 dager. De første dagene gikk d<strong>et</strong> helt greit. Han ville dit.<br />
D<strong>et</strong> var ikke <strong>no</strong>e problem. Han var der bare i 3-4 timer. Plutselig på mandag, så ville han ikke.<br />
Han sa nei før vi kjørte herfra. Jeg trodde d<strong>et</strong> var fordi søstera mi var her. Han begynte å grine<br />
når jeg kledde av han. Så sa de i barnehagen at jeg skulle prøve å gå ut og vinke til han. Jeg<br />
hørte at han hylte, så jeg hadde ikke hjerte til å kjøre fra ham, så gikk jeg bare inn. Jeg<br />
tenkte jeg skulle vente til år<strong>et</strong> før han begynner på skolen, så han får seg litt venner. Da er<br />
broren så stor at de kan gå sammen. Jeg går jo hjemme allikevel… Siden han er så glad i å<br />
leke og glad i unger og sånn, trodde jeg at han ville synes d<strong>et</strong> var moro i barnehagen. Men d<strong>et</strong><br />
ville han ikke. D<strong>et</strong> var mer moro å være hjemme med mamma… Egentlig skulle han bare gå<br />
to dager i uka, mandag og onsdag. Han var to og <strong>et</strong> halvt. De i barnehagen sa at d<strong>et</strong> er ikke<br />
sikkert at han har <strong>no</strong>e behov for å være sosial sånn enda.”<br />
(Kvinne i 20-årene gift med tater)<br />
En annen mor <strong>som</strong> sendte barna i barnehagen fra de var 3 og 4 år gamle, to dager i uken,<br />
forteller om hvor stort og vanskelig skritt d<strong>et</strong>te var for henne:<br />
Da barna begynte i barnehagen, hadde jeg større problemer enn barna. Jeg satt i en eller<br />
to dager og bare gråt - fra jeg hadde dratt med dem til barnehagen og til jeg henta dem.<br />
D<strong>et</strong>te har jeg gradvis komm<strong>et</strong> over. D<strong>et</strong> hender jeg synes d<strong>et</strong> er vanskelig nå også, men da<br />
kan jeg bare hente henne (<strong>som</strong> ikke har begynt på skolen enda) i barnehagen… D<strong>et</strong> jeg var<br />
usikker på når d<strong>et</strong> gjelder barnehagen var: Hvordan er de i barnehagen mot ungene? Er de<br />
snille mot dem? Kjefter de på dem, må de i skammekroken? Mine barn v<strong>et</strong> ikke hva skammekroken<br />
er en gang… D<strong>et</strong> første år<strong>et</strong> var jeg ofte der og undersøkte. De er jo små. D<strong>et</strong> må<br />
gå <strong>no</strong>en generasjoner for at vi skal slappe av... D<strong>et</strong> har gått bra. Jeg håper at d<strong>et</strong> skal gå bedre<br />
med barna mine enn for meg.”<br />
49<br />
(Kvinne i 40-årene)
Begge foreldrene er enige om at barna trivdes i barnehagen. Faren til barna presiserer at<br />
mors bekymring egentlig ikke handler om barnehagen, men om at barna skal være borte<br />
fra henne. D<strong>et</strong> er ikke for<strong>et</strong>att <strong>no</strong>en systematisk undersøkelse <strong>som</strong> viser taternes erfaringer<br />
med barnehage, men flere foreldre <strong>som</strong> er intervju<strong>et</strong>, opplever at barna deres har hatt<br />
stort utbytte av å gå i barnehagen. D<strong>et</strong>te gjelder spesielt i forhold til d<strong>et</strong> sosiale områd<strong>et</strong><br />
og <strong>som</strong> forberedelse til skolestart. Også faren til de to små jentene <strong>som</strong> vi siterte i starten<br />
av d<strong>et</strong>te avsnitt<strong>et</strong>, kan tenke seg å sende barna til barnehagen før de begynner på skolen<br />
<strong>som</strong> en slags tilvenning, og for at de skal bli kjent med andre barn. På spørsmål om hva<br />
<strong>som</strong> kunne ha gjort barnehagen mer attraktiv, svarer han at:<br />
Unge reisende må inn i barnehagen. D<strong>et</strong> vil gi mer tryggh<strong>et</strong> for egne barn. Da blir d<strong>et</strong> mindre<br />
farlig å ha barna i barnehagen. D<strong>et</strong> er alfa og omega. Da vil jeg tro d<strong>et</strong> har komm<strong>et</strong> flere.<br />
Vi tør ikke slippe barna til barnehagen alene.”<br />
(Mann i 40-årene)<br />
Et ann<strong>et</strong> foreldrepar forteller at de hadde barn i en barnehage, hvor barn<strong>et</strong>s tante jobb<strong>et</strong>.<br />
Barn<strong>et</strong> trivdes i barnehagen, og de var komfortable med at barn<strong>et</strong> gikk i der. Men da tante<br />
slutt<strong>et</strong> å jobbe i barnehagen, forsvant <strong>no</strong>e av tryggh<strong>et</strong>en, og de tok ut barn<strong>et</strong>. For familier<br />
<strong>som</strong> reiser, er d<strong>et</strong> også viktig at personal<strong>et</strong> i barnehagen viser toleranse for d<strong>et</strong>te:<br />
D<strong>et</strong> viktigste er at vi ikke får <strong>no</strong>en sure miner og spørsmål når vi sier at om en uke reiser<br />
vi, og at vi kommer tilbake den og den datoen. Da ønsker jeg at de svarer: ”Ja, greit” - uten<br />
<strong>no</strong>e mer spørsmål og stress med d<strong>et</strong>. At d<strong>et</strong> er greit. At du ikke føler at du er slem og stygg av<br />
den grunn.”<br />
(Kvinne i 20-årene gift med tater)<br />
Flere mødre uttrykker at d<strong>et</strong> er greit å sende barna til barnehagen hvis de <strong>som</strong> mødre blir<br />
godt orientert om hva <strong>som</strong> skjer der. De er også tydelige på at de ser at barna trives, får<br />
en sunn utvikling, og at de har stort utbytte av å gå der. ”Jeg er mye i barnehagen og hjelper<br />
til. Jeg må ha kontroll,” sier en mor. En tater vi intervju<strong>et</strong>, arbeid<strong>et</strong> selv i barnehage.<br />
Dessverre er d<strong>et</strong> ingen taterbarn i hennes gruppe, men hun er med og understreker<br />
b<strong>et</strong>ydningen av barnehagen, spesielt på d<strong>et</strong> sosiale områd<strong>et</strong>, og hun håper at <strong>tatere</strong> i<br />
større grad vil benytte seg av barnehagen i framtiden.<br />
D<strong>et</strong> <strong>no</strong>rske samfunn<strong>et</strong> ønsker i dag å stå fram <strong>som</strong> åpent og mangfoldig. Gjensidig toleranse,<br />
respekt og tverrkulturell dialog er veier skolen og barnehagen forsøker å strebe mot. Alle<br />
<strong>som</strong> bor i Norge, uans<strong>et</strong>t hvilken bakgrunn de har, skal ha reelt like muligh<strong>et</strong>er og like<br />
50
plikter til å delta i alle deler av samfunn<strong>et</strong> og til å bruke sine ressurser. ”Kulturelt mangfold<br />
og inkludering” er overordnede begreper å strebe <strong>et</strong>ter.<br />
Vi kan dermed se d<strong>et</strong> slik at både <strong>tatere</strong> og andre <strong>no</strong>rdmenn kunne dra nytte av de erfaringer<br />
<strong>tatere</strong> har <strong>som</strong> <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>. D<strong>et</strong> vil være nyttig for både skolen og barnehagen å s<strong>et</strong>te fokus<br />
på d<strong>et</strong> positive ved taterkulturen. De <strong>som</strong> ønsker å stå fram <strong>som</strong> tater, kan dermed få<br />
muligh<strong>et</strong> til d<strong>et</strong>te på en naturlig måte. Men de <strong>som</strong> ikke ønsker å stå fram, må ikke presses<br />
til å gjøre d<strong>et</strong>.<br />
51
Taterne på skolen<br />
Få taterbarn gikk på skole før 1900, men barna lærte nødvendig praktisk og teor<strong>et</strong>isk<br />
kunnskap av familien. Mange <strong>tatere</strong> opplevde at de var uønsk<strong>et</strong> og ble jag<strong>et</strong> både fra<br />
skolen og bygda. Reising og flytting har også senere ofte vært uforenlig med kontinuit<strong>et</strong><br />
og fullføring av skolegang. Flere av dem vi har snakk<strong>et</strong> med, har hatt problemer med å<br />
finne seg til r<strong>et</strong>te på skolen. De kan ha opplevd stigmatisering og dårlig behandling både<br />
av lærere og medelever fordi de var <strong>tatere</strong>. Denne fortellingen kan bidra til å belyse d<strong>et</strong>:<br />
Jeg har gått på mange forskjellige skoler. Ungdomsskolen har jeg fullført, men d<strong>et</strong> har<br />
kost<strong>et</strong> en del. Karakterene mine var gode til slutt, men spesielt den første tiden var utfordrende.<br />
I løp<strong>et</strong> av første klasse gikk jeg på fem forskjellige skoler på ulike steder i land<strong>et</strong>.<br />
Grunnen til d<strong>et</strong> var at vi måtte ta en del reiser i løp<strong>et</strong> av år<strong>et</strong> for å få inntekt. Med d<strong>et</strong> yrk<strong>et</strong><br />
mamma og pappa hadde, var d<strong>et</strong> ikke mulig å livnære seg ved å bare være på <strong>et</strong> sted. D<strong>et</strong><br />
bodde jo ikke så mange folk på <strong>et</strong> sted slik d<strong>et</strong> gjør i byen i dag, så <strong>et</strong>ter en tid hadde de <strong>som</strong><br />
ville handle, kjøpt d<strong>et</strong> de trengte fra oss. Derfor måtte vi finne nye steder vi kunne selge, og<br />
folk <strong>som</strong> trengte hjelp til å legge takrenner. I andre familier, <strong>som</strong> ikke er <strong>tatere</strong>, reiste kanskje<br />
bare mannen, men hos oss var d<strong>et</strong> vanlig at hele familien dro sammen. For d<strong>et</strong> første trengte<br />
vi å være sammen for å skaffe inntekt, og for d<strong>et</strong> andre ville både mamma og pappa være<br />
sammen med barna sine.<br />
Slik ble d<strong>et</strong> mange forskjellige skoler, og d<strong>et</strong> ble uheldig for meg. En ting var at dialektene<br />
endr<strong>et</strong> seg når vi kom til <strong>et</strong> nytt sted, så nå ert<strong>et</strong> barna meg ikke bare fordi jeg var tater, men<br />
også fordi jeg snakk<strong>et</strong> annerledes. D<strong>et</strong> førte til at jeg ble stille og passiv og lærte mindre enn<br />
jeg ellers ville gjort. En annen ting var at skolene var så forskjellig, de hadde ulike måter de<br />
underviste på, andre bøker, og når en klasse på en skole hadde komm<strong>et</strong> til bokstaven H,<br />
hadde kanskje en annen komm<strong>et</strong> til T, og da ble d<strong>et</strong> mye å ta igjen.<br />
D<strong>et</strong> år<strong>et</strong> jeg skulle begynne i andre klasse, kom vi tilbake til en skole jeg hadde gått på tidligere.<br />
Jeg gikk <strong>no</strong>en dager, men så sa lærerinna at jeg måtte begynne i første klasse igjen, for<br />
jeg hadde ikke lært <strong>no</strong>k til å følge med i andre klasse. D<strong>et</strong> var flaut! Etter hvert skjønte jeg at<br />
jeg var ordblind, og heldigvis fikk jeg hjelp slik at jeg lærte meg å lese <strong>et</strong>ter hvert. Jeg husker<br />
veldig godt at vi måtte lære salmevers. Mamma kunne dem, så hun hjalp meg, og d<strong>et</strong> var godt,<br />
for lærerinna ga seg ikke før vi kunne aller versene. Jeg var så nervøs at nervene lå helt<br />
utenpå meg, <strong>som</strong> en geleklump.”<br />
(Kvinne i 50-årene, 2005)<br />
Kvinnen <strong>som</strong> er fortelleren i denne historien, klarte å gjen<strong>no</strong>mføre skolen. Hun fikk ikke<br />
en høyere utdannelse, men hun lærte å lese, regne og fikk en del basiskunnskap. Verre<br />
var d<strong>et</strong> å erverve seg kunnskaper når ungene ble direkte mobb<strong>et</strong>, og når de voksne gikk<br />
52
i spissen for å hindre kontakt mellom taterbarna og de andre barna i klassen slik denne<br />
fortellingen viser:<br />
Vi taterbarna på Lillegården barnehjem gikk på Eidanger skole. Der måtte vi alltid sitte<br />
bakerst i klasseromm<strong>et</strong>. Jeg v<strong>et</strong> ikke hvorfor d<strong>et</strong> var slik. Jeg rakk opp handa for å spørre om<br />
ting, men til slutt så slutta du å stille spørsmål, for d<strong>et</strong> ble aldri din tur. Hvis d<strong>et</strong> var <strong>no</strong>e <strong>som</strong><br />
skulle gjøres på skolen, så gikk vi til én side, og de andre gikk til den andre sida. Vi <strong>som</strong> var<br />
taterunger, vi lekte sammen for oss selv, og alle de andre lekte <strong>et</strong> ann<strong>et</strong> sted. Hvis d<strong>et</strong> var<br />
fotball så fikk vi bare være med hvis d<strong>et</strong> ikke var <strong>no</strong>k spillere på banen.<br />
D<strong>et</strong> var ingen av de andre <strong>som</strong> fikk lov til å leke med oss, de ble dratt vekk hvis de prøvde på<br />
d<strong>et</strong>. De var jo <strong>no</strong>en <strong>som</strong> hadde lyst til å snakke med oss, men dem turte ikke for foreldrene<br />
sine. De var blitt fortalt at vi var dårlig innflytelse på dem. Så jeg anklager ikke barna for<br />
d<strong>et</strong>te. Vi ble mobba nesten alltid, så vi måtte lære oss å sloss også. Men vi lærte oss å håndtere<br />
d<strong>et</strong>, og vi hadde jo andre barn fra barnehjemm<strong>et</strong> <strong>som</strong> hjalp oss… Hvis en lærer var sinna<br />
på oss, så ble vi kalt tater og omstreifer. ”Dere omstreiferunger,” sa de.”<br />
(Fredrik Marinius Olsen i Eide & Aanesen, 2008:72)<br />
Tatere på skolen i dag<br />
D<strong>et</strong>te avsnitt<strong>et</strong> er skrev<strong>et</strong> på grunnlag av erfaringer fra arbeid<strong>et</strong> i prosjekt<strong>et</strong> ”Taterne – fra<br />
barn til voksen”. I prosjekt<strong>et</strong> har vi samarbeid<strong>et</strong> med skoleledere og lærere og gjen<strong>no</strong>mført<br />
en intervjuundersøkelse med dem der de beskriver hvordan de opplever skolesituasjonen<br />
for taterbarna, og der de også vektlegger hva de mener må gjøres for å bedre situasjonen.<br />
Lærerne/skolelederne vi har intervju<strong>et</strong>, er fra n<strong>et</strong>tverk<strong>et</strong> av skoler i prosjekt<strong>et</strong> og består<br />
av 11 skoler i 6 fylker. D<strong>et</strong> er til sammen 17 informanter.<br />
Skolesituasjonen i dag – slik lærerne ser d<strong>et</strong><br />
Ved flere skoler kom d<strong>et</strong> fram at lærerne og skolelederne ikke visste at de hadde taterbarn<br />
i skolesamfunn<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> var vi i prosjekt<strong>et</strong> <strong>som</strong> fortalte dem d<strong>et</strong>. Ved <strong>no</strong>en skoler hadde for<br />
eksempel stort fravær for enkelte elever b<strong>et</strong>ydd at lærerne hadde trodd at de kanskje var<br />
<strong>tatere</strong>, men at d<strong>et</strong> aldri var snakk<strong>et</strong> om verken med foreldrene eller elevene. Ved <strong>no</strong>en<br />
skoler erfarte vi at foreldre kunne søke skoler om tillatelse til fravær i reiseperioder på<br />
vårparten, uten å kommunisere at de var <strong>tatere</strong>, og skolens folk spurte heller ikke om<br />
d<strong>et</strong>.<br />
53
Undersøkelsen viser at alle informantene hadde mangelfulle kunnskaper om taternes<br />
livssituasjon, historie og kulturelle egenart før prosjekt<strong>et</strong> start<strong>et</strong>. En skoleleder hadde aldri<br />
hørt om hvordan taterne ble behandl<strong>et</strong> av <strong>no</strong>rske myndigh<strong>et</strong>er i for<strong>no</strong>rskingsperioden og<br />
ble ryst<strong>et</strong> over historien. Flere kontaktlærere – gjerne unge lærere - hadde ikke <strong>no</strong>e forhold<br />
til begrep<strong>et</strong> ”tater”. Noen eldre lærere hadde erfaringer med <strong>tatere</strong> fra egen barndom og<br />
hadde med seg oppfatninger om taterne fra den gang. At taterne var definert <strong>som</strong> nasjonale<br />
<strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>er, og at d<strong>et</strong>te medfører r<strong>et</strong>tigh<strong>et</strong>er, var ukjent for alle informantene. Felles for alle<br />
var at de bifalt prosjekt<strong>et</strong> og så annerledes på taterne <strong>et</strong>ter å ha fått kunnskaper om kultur<br />
og historie.<br />
Lærerne var opptatt av taterbarnas forhold til andre barn i klassen og i skolesamfunn<strong>et</strong>.<br />
Ved <strong>no</strong>en skoler er d<strong>et</strong> samvær og vennskap mellom taterbarna og de andre barna ved<br />
skolen, mens ved andre skoler holder taterbarna seg for seg selv. Situasjonen avhenger<br />
sjølsagt av hvem eleven er, hvem foreldrene er, og hvordan klasse- og skolemiljø<strong>et</strong> er. Noe<br />
<strong>som</strong> ble trukk<strong>et</strong> fram ved alle skolene, var at taterbarna sjelden deltar sammen med<br />
medelever på klass<strong>et</strong>urer, skidager eller svømming. Mange lærere jobber mye med å<br />
motivere dem for å delta på leirskole, men d<strong>et</strong>te fører oftest ikke fram. Da en elev ble med<br />
på leirskole, sier læreren at de ringte hjem til mor hver dag for å holde foreldrene orientert<br />
om hvordan d<strong>et</strong> gikk. Typisk er d<strong>et</strong> også at taterbarna ikke deltar i medelevers<br />
bursdagsselskaper selv om de er invitert. Hovedtendensen er også at de ikke deltar på<br />
organisert idr<strong>et</strong>t. En situasjon <strong>som</strong> går igjen i flere kommuner, er at familiene ikke bor i<br />
skolekr<strong>et</strong>sen. D<strong>et</strong> kan være tradisjon for å gå på spesielle skoler. Informantene mener<br />
d<strong>et</strong>te ser ut til å henge sammen med at skoleledelsen ved disse skolene blir oppfatt<strong>et</strong><br />
<strong>som</strong> greie mht. å gi fri i taternes reiseperioder; dvs. skolene lager ikke vanskeligh<strong>et</strong>er,<br />
men lar familiene reise. Barna i disse tilfellene blir kjørt til skolen av mor eller far og har<br />
derfor lite med de andre i klassen å gjøre på fritida. Lærerne er samstemte i at d<strong>et</strong> ser ut<br />
til at foreldrene er engstelige for barna sine. En lærer opplevde at en bestefar var svært<br />
oppskjørta da jenta ikke kom hjem fra skolen på den tida hun pleide. Læreren sier: ”Han<br />
var redd for kidnapping. D<strong>et</strong> var ord<strong>et</strong> han brukte.” (Skole nr. 1, intervju våren 2007) En<br />
annen lærer fortalte at da eleven endelig ble med på svømming, ble mor med og satt på<br />
bassengkanten hele timen. Flere skoler peker på at barna fra taterfamilier holder sammen<br />
på skolen. Hvis <strong>et</strong> av barna blir ert<strong>et</strong>, blir ikke d<strong>et</strong>te tålt av de andre taterbarna <strong>som</strong> kan<br />
gripe inn. En lærer fortalte om en situasjon der <strong>et</strong> av barna hadde falt og slått seg. ”Fem<br />
barn står utafor døra mi og sier: han har vondt.” (Skole nr. 3, intervju våren 2007)<br />
Ifølge lærerne er taterfamiliene mer eller mindre en del av lokalsamfunnene. En kommune<br />
erfarer at taterne bos<strong>et</strong>ter seg bare i kort tid og blir borte. I en annen kommune er en mor<br />
aktiv i foreldreutvalg<strong>et</strong> ved skolen, men d<strong>et</strong>te skal være uvanlig. En lærer sier at<br />
taterforeldrene aldri blir valgt til klassekontakt ved skolen fordi alle v<strong>et</strong> at de er borte fra<br />
54
lokalsamfunn<strong>et</strong> i perioder. En skoleleder sier at når d<strong>et</strong> kommer til konkr<strong>et</strong>e situasjoner,<br />
kan negative holdninger komme fram blant innbyggerne i lokalsamfunn<strong>et</strong>. Hennes erfaring<br />
er at taterfamilier for eksempel har vanskelig for å få leie hus i bygda. Ved lærerrommene<br />
på skolene kan fordommer basert på den generelle oppfatningen av tater komme fram.<br />
En lærer sier: ”D<strong>et</strong> ligger litt negative holdninger til tater i lufta på lærerromm<strong>et</strong>.” (Skole nr.<br />
2, intervju våren 2007) Ved en skole i prosjekt<strong>et</strong> er d<strong>et</strong> dyp, åpen splittelse og konflikt<br />
mellom tater/ikke-tater i lokalsamfunn<strong>et</strong>. Konflikten er fastlåst og har vart i flere<br />
generasjoner. I skolesammenheng kan d<strong>et</strong>te komme til uttrykk ved at tater og ikke-tater<br />
må sitte ved forskjellige bord på foreldremøter.<br />
D<strong>et</strong> tema<strong>et</strong> alle skolefolkene er opptatt av, er taterbarnas ustabile skolegang med mye<br />
fravær og mye flytting. Familiene har forskjellig praksis med hensyn til reising. Noen reiser<br />
flere ganger i år<strong>et</strong>, mens andre reiser i <strong>som</strong>merhalvår<strong>et</strong> <strong>som</strong> kan starte ”når d<strong>et</strong> drypper<br />
fra tak<strong>et</strong>” ved påsk<strong>et</strong>ider og vare ut september. Noen familier reiser rundt 17. mai, mens<br />
andre familier ved ”våre ”skoler ikke reiser i d<strong>et</strong> hele tatt. Lærerne har forskjellige holdninger<br />
til at taterne reiser. En lærer sier: ”Reisinga er problem<strong>et</strong>. Mister mye på skolen både faglig<br />
og sosialt.” (Skole nr. 2, våren 2007) Men undersøkelsen viser at ungene har fravær fra<br />
skolen også ute<strong>no</strong>m reiseperiodene. D<strong>et</strong>te opptar lærerne. Flere peker på at reisinga ikke<br />
er problem<strong>et</strong>, men at fravær fra skolen generelt er <strong>et</strong> problem for skolegangen. Lærerne<br />
og medelever kan oppleve at taterbarn ikke kommer på skolen mellom reiseperioder, selv<br />
om de er hjemme og er ute og sykler i gata. En lærer rapporterer at en elev har vært borte<br />
100 av 190 skoledager. Flere lærere undrer seg over at hvis <strong>et</strong> barn i søskenflokken er<br />
borte på grunn av sykdom, er hele søskenflokken borte fra skolen. En lærer sier hun syns<br />
d<strong>et</strong> ser ut for at terskelen for å holde barna hjemme, er lavere enn for andre barn. Mye<br />
flytting innvirker også på skolegangen. En lærer sier: ”Vi jobber med å få kontakt med<br />
foreldrene, men vips, så er de vekk.” (Skole nr. 3, intervju våren 2007) En skoleleder viser<br />
til ei jente <strong>som</strong> hadde gått på 17 ulike skoler. ”Hu forsvant for oss før hu hadde komm<strong>et</strong> i<br />
9. klasse,” sier han. (Skole nr 1, intervju våren 2007) Noen lærere nyanserer bild<strong>et</strong> ved å<br />
rapportere at taterbarna ved deres skole ikke er spesielt mye borte.<br />
Samarbeid<strong>et</strong> mellom skole og hjem blir av informantene rapportert <strong>som</strong> svært viktig.<br />
Samarbeid<strong>et</strong> med taterfamiliene er ifølge informantene ofte annerledes enn samarbeid<strong>et</strong><br />
med andre foreldre. Lærerne sier de må jobbe på andre måter for å få taterforeldrene i<br />
tale. Skriftlige beskjeder til hjemm<strong>et</strong> blir ofte ikke fulgt opp. Lærerne får sjelden underskrifter<br />
fra foreldre på prøver osv. De møter sjelden opp til vanlige foreldremøter, og lærerne må<br />
ringe mange ganger for å få avtaler. De må også bruke muligh<strong>et</strong>er <strong>som</strong> byr seg for å få i<br />
stand samtaler. Når foreldrene kjører barna til skolen, har de en anledning – og når de ser<br />
enten mor eller far i korridorene på skolen, har de anledninger. Lærere rapporterer at de<br />
kan ha gode møter med mor eller far før reiseperioder og inngå avtaler om at barna skal<br />
55
gjøre skolearbeid i løp<strong>et</strong> av fraværsperioder, men at skolearbeid sjelden blir gjort. De<br />
rapporterer også at de har avtalt møter med foreldrene før reiseperioder slik at de kan<br />
sende med ungene bøker og ukeplaner, men at familiene plutselig reiser uten nærmere<br />
kontakt. Selv om lærerne rapporterer d<strong>et</strong>te, sier de samtidig at de opplever at taterforeldrene<br />
ønsker kontakt med skolen, og at kontakten er positiv når den er <strong>et</strong>ablert. Nytilsatte<br />
skoleledere rapporterer at fedre møter opp for å snakke med den nye rektoren om hvordan<br />
de vil takle taternes reising. Skolelederne opplever kontakten <strong>som</strong> svært positivt. At skolen<br />
signaliserer at de har kunnskaper om taterkultur og kommuniserer åpent at de v<strong>et</strong> at<br />
familien er tater, b<strong>et</strong>yr mye for dialogen.<br />
Helh<strong>et</strong>sbild<strong>et</strong> fra skolelederes og læreres rapportering om hvordan de opplever taterbarnas<br />
skolesituasjon, er preg<strong>et</strong> av bekymring for den faglige utviklingen hos ungene. D<strong>et</strong> er <strong>no</strong>en<br />
unntak der enkeltelever takler skolen svært godt. Lærerne peker på at elever har problemer<br />
med å følge den faglige progresjonen i klassen. De peker på at ustabil kontakt med skolen<br />
og stort fravær er problem<strong>et</strong>. Informantene fra ungdomsskolene i n<strong>et</strong>tverk<strong>et</strong> stilte spørsmål<br />
ved om taterbarna fullfører grunnskolen og får med seg eksamenspapirer. Uten å ha<br />
undersøkt d<strong>et</strong>te nærmere hevder de at inntrykk<strong>et</strong> er at taterbarn slutter før de har fullført<br />
ungdomstrinn<strong>et</strong>. Ved en skole hevdes d<strong>et</strong> å være tradisjon blant guttene å slutte <strong>et</strong>ter 7.<br />
klasse. En tatergutt sa til en lærer: ”Jeg gleder meg til å bli ferdig med 7. klasse. Da skal<br />
jeg slutte.” (Skole nr. 7, intervju høsten 2007) På en annen skole kom far og sa at jenta<br />
hans ikke skulle bli med klassen over til ungdomsskolen. Hun var så stor at hun kunne<br />
ha omsorgen for de gamle besteforeldrene. Spørsmålene melder seg: Fullfører taterbarna<br />
grunnskolen? Slutter guttene for å hjelpe far i arbeid<strong>et</strong>? Slutt<strong>et</strong> jentene for å ha omsorg<br />
for eldre og småsøsken? D<strong>et</strong>te er spørsmål <strong>som</strong> må undersøkes nærmere.<br />
Hvilke tiltak peker lærerne/skolelederne på for å bedre skolesituasjonen?<br />
Lærerne peker først og fremst på tiltak i forhold til den faglige utviklingen. D<strong>et</strong> må s<strong>et</strong>tes<br />
inn ekstra støtte i undervisningen når elevene er på skolen, sier de. Vanlig prosedyre ville<br />
da vært at skolen melder eleven opp til PPT og gjen<strong>no</strong>m diag<strong>no</strong>stisering av enkeltelevens<br />
behov kunne fått ekstra ressurser fra kommunen. For taterfamilier er d<strong>et</strong>te vanskelig - for<br />
ikke å si totalt uaktuelt. ”Oppmeldinger” og ”diag<strong>no</strong>stiseringer” forbindes med barnevern<br />
og andre offentlige institusjoner <strong>som</strong> bare har b<strong>et</strong>ydd trakassering, undertrykking og til og<br />
med at barna har blitt tatt fra dem. Fjern og nær historie sitter i blod<strong>et</strong>. Flere lærere og<br />
skoleledere har opplevd at taterfamilier har flytt<strong>et</strong> til andre kommuner, hvis d<strong>et</strong> har blitt<br />
ymt<strong>et</strong> om PPT.<br />
Skolelederne er opptatt av å sammenligne <strong>tatere</strong>levenes behov for ekstra opplæring med<br />
<strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>sspråklige elevers behov for ekstra språkopplæring. Mens de <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>sspråklige<br />
56
elevene automatisk har r<strong>et</strong>t til ekstra støtte i <strong>no</strong>rsk og morsmål, har <strong>tatere</strong>levene ingen<br />
slike r<strong>et</strong>tigh<strong>et</strong>er. D<strong>et</strong> er også utvikl<strong>et</strong> egne fagplaner <strong>som</strong> gir tydelige r<strong>et</strong>ningslinjer og<br />
innhold i undervisningen for språklige <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>er, mens d<strong>et</strong> ikke fins r<strong>et</strong>ningslinjer for<br />
hvordan <strong>no</strong>rsk skole skal legge til r<strong>et</strong>te for at <strong>tatere</strong>levene skal kunne ta vare på sin kultur<br />
og samtidig bli godt rust<strong>et</strong> til å delta aktivt i <strong>no</strong>rsk samfunnsliv. Rektorene ved skolene<br />
ser for seg en ordning med tilføring av ekstra ressurser til forsterk<strong>et</strong> opplæring for <strong>tatere</strong>lever<br />
på nivå med ressurstildeling for fremmedspråklige elever. System<strong>et</strong> må være lagt opp likt<br />
med system<strong>et</strong> for tildeling til fremmedspråklige elever, men bruken må være mer fleksibel<br />
og tilpass<strong>et</strong> den enkelte elevs behov i forhold til reiser, fravær og hjemmeforhold.<br />
Andre tiltak skolene i n<strong>et</strong>tverk<strong>et</strong> ser <strong>som</strong> viktige og har satt i verk, er informasjon og<br />
kunnskapsformidling ut fra bevissh<strong>et</strong>en om at fordommer og fastlåste holdninger bare<br />
endres gjen<strong>no</strong>m kunnskap. Ved <strong>no</strong>en skoler har <strong>tatere</strong> blitt invitert for å fortelle om sin<br />
egen kultur og levemåte til lærere på lærerromm<strong>et</strong>. Andre ganger har taterne informert<br />
foreldreutvalg og foreldremøter. Ved <strong>no</strong>en skoler har d<strong>et</strong> blitt arrangert kulturdager der<br />
elever har fått oppleve taterkultur gjen<strong>no</strong>m historiefortellinger ved bål<strong>et</strong>, tradisjonell<br />
matlaging og sanger, og der elevene selv har deltatt i å lage tradisjonelt håndverk. Tatere<br />
og lærere har sammen stått for arrangementene.<br />
Skolesituasjonen i dag – slik foreldrene ser d<strong>et</strong><br />
D<strong>et</strong>te avsnitt<strong>et</strong> er skrev<strong>et</strong> på bakgrunn av intervju med foreldrene <strong>som</strong> deltar i prosjekt<strong>et</strong><br />
”Taterfolk<strong>et</strong> fra barn til voksen”. Vi har intervju<strong>et</strong> foreldre ved 8 skoler i 4 fylker, til sammen<br />
11 foreldre. Intervjuene ble for<strong>et</strong>att høsten 2007 og høsten 2008.<br />
D<strong>et</strong> er ingen av foreldrene <strong>som</strong> har prøvd å skjule at de tilhører taterslekt, men de har<br />
heller ikke gått offentlig ut med d<strong>et</strong>. Noen av foreldrene har bodd på samme sted over tid.<br />
Foreldre knytt<strong>et</strong> til en av skolene sier d<strong>et</strong> er en fordel at barna har gått på samme skolen.<br />
”D<strong>et</strong> har aldri vært <strong>no</strong>e surr, og barna har blitt godt behandl<strong>et</strong>.” (Forelder nr. 3, intervju 2008)<br />
Andre hevder d<strong>et</strong> motsatte og sier at hvis en i slekta har gått på samme skole og ikke<br />
fullført den, oppr<strong>et</strong>tholder lærerne holdningen: ”D<strong>et</strong> er ingen tater <strong>som</strong> fullfører skolen.”<br />
(Forelder nr. 4, intervju 2008) Innen en og samme kommune kan holdningene være svært<br />
ulike på skolene. Ut fra taternes erfaringer varierer de fra helt topp til du blir støtt ut.<br />
Mange av foreldrene opplever en holdning fra lærerne <strong>som</strong> innebærer at fordi de er <strong>tatere</strong>,<br />
er ikke utdanning viktig. Tre av familiene har flytt<strong>et</strong> i løp<strong>et</strong> av de siste tre årene, og årsak<br />
til flyttingen er <strong>som</strong> oftest at barna ikke finner seg til r<strong>et</strong>te på skolen. ”Jenta blir mobb<strong>et</strong><br />
av de andre ungene. Hun har d<strong>et</strong> ikke godt.” (Forelder nr. 1, intervju våren 2008) De <strong>som</strong><br />
er bofaste, trives godt og er stort s<strong>et</strong>t fornøyde med skolen og nærmiljø<strong>et</strong>.<br />
57
Alle foreldrene reiser, men av ulik varigh<strong>et</strong>. Noen av familiene reiser bare om <strong>som</strong>meren,<br />
men tar kanskje fri en uke eller to i tilknytning til <strong>som</strong>mer-, høst- eller vinterferie. ”Etter 17.<br />
mai er d<strong>et</strong> ikke så mye <strong>som</strong> skjer på skolen.” (Foreldre nr. 3, intervju våren 2007) Andre sier<br />
at de vil ikke ta fri <strong>no</strong>e ekstra før barna har erverv<strong>et</strong> seg basiskunnskap, men <strong>et</strong>ter 3.<br />
klasse er d<strong>et</strong> greit å dra. De fleste foreldrene sier at de kunne tenkt seg å reise hele år<strong>et</strong><br />
slik de gjorde før barna ble født, men de kan ikke gi den lærdommen <strong>som</strong> skolen kan.<br />
Flere av foreldrene har ungdomsskolen, men d<strong>et</strong> er ingen <strong>som</strong> har videregående skole.<br />
Noen av fedrene reiser store deler av år<strong>et</strong> og ønsker å ha hele familien med seg. En mor<br />
sier at mannen hennes bor i campingvogn hele år<strong>et</strong> og skulle likt at familien var med hele<br />
tiden, men de gjør d<strong>et</strong> ikke fordi de vil at barna skal få delta på skolen og i d<strong>et</strong> sosiale<br />
liv<strong>et</strong>. Familiebåndene er t<strong>et</strong>te, foreldrene vil ha barna rundt seg, og de vil at barna skal<br />
læres opp i reis<strong>et</strong>radisjonen for å føre kulturen videre. ”Reisemåten må en lære fra barnsben<br />
av.” (Forelder nr. 6, våren 2008) D<strong>et</strong>te fører til en del fravær i løp<strong>et</strong> av skoleår<strong>et</strong>. ”Men vi<br />
kjører hjem til tentamen og eksamen,” sier flere av foreldrene.<br />
Alle foreldrene påpeker viktigh<strong>et</strong>en av å reise uans<strong>et</strong>t lengde. De må ut og kjenne frih<strong>et</strong>en,<br />
treffe slekt, venner og ikke minst for å skaffe arbeid. Reiser vi ikke, blir d<strong>et</strong> mindre inntekt<br />
er d<strong>et</strong> flere <strong>som</strong> sier. Mange av foreldrene har opplevd problemer i forbindelse med å få<br />
fri til å reise. På den ene siden formidler de hvordan de har opplevd d<strong>et</strong> belastende ved å<br />
måtte fortelle hvordan, hvorfor, og hvor de skulle reise. På den andre siden formidler de<br />
en opplevelse av at læreren syntes d<strong>et</strong> var godt de reiser: ”Reis, nå er vi endelig kvitt dere.”<br />
(Forelder nr. 7, intervju våren 2007) Foreldrene mener at nå <strong>som</strong> de er anerkjent <strong>som</strong> en<br />
nasjonal <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>, burde lærerne kjenne til kulturen deres. De burde vite at taterne reiser,<br />
og d<strong>et</strong> burde ikke være nødvendig å forklare hvorfor de skal reise. Alle foreldrene sier at<br />
situasjonen er annerledes <strong>et</strong>ter at de ble med i prosjekt<strong>et</strong>. De opplever å møte større<br />
forståelse for sin kultur, og at d<strong>et</strong> har vært få problemer i forbindelse med å skulle<br />
reise.<br />
Noen foreldre sier at de opplever problemer fra skolens side i forhold til fravær. De har<br />
barn <strong>som</strong> er kronisk syke, og har ofte kontakt med <strong>et</strong> sykehus. Familien har flere ganger<br />
opplevd at barn fra klassen har blitt sendt hjem for å sjekke om de er hjemme eller på<br />
reise.<br />
En del foreldre har opplevd lite hjelp, spesielt til guttene på ungdomsskolen. En familie<br />
forteller hvordan de følte at skolen bare ønsk<strong>et</strong> dem vekk, og at de ikke var villige til å<br />
legge forholdene til r<strong>et</strong>te slik at gutten fikk gjen<strong>no</strong>mført skolen. Mange <strong>tatere</strong> ønsker at<br />
barna skal gå inn i d<strong>et</strong> samme yrk<strong>et</strong> <strong>som</strong> far har, men de innser at situasjonen er annerledes<br />
i dag enn den var for 50 år siden. De v<strong>et</strong> d<strong>et</strong> er problematisk å få seg arbeid uten fagbrev.<br />
”D<strong>et</strong> er ikke bare å knakke på ei dør og tro du får reparere tak<strong>et</strong>.” (Forelder nr. 5, intervju<br />
58
2008) Likevel støtter foreldrene guttene når de sier at de ikke orker, eller ikke vil gå lenger<br />
på skolen når de er 15-16 år. ”Sønnen min sier han ikke går overens med buroene, og vil<br />
heller være med faren sin.” (Forelder nr. 3, intervju 2007) De vil ikke presse barna. Vil de<br />
ikke, så vil de ikke. ”Hadde d<strong>et</strong> vært opp til meg, hadde jeg putta alle ungene inn på<br />
videregående.” (Forelder nr. 3, intervju 2007) D<strong>et</strong>te er <strong>et</strong> stort problem. Der<strong>som</strong> taterne<br />
ikke fullfører en utdanning med fagbrev, vil de ha store problemer med å oppr<strong>et</strong>tholde den<br />
delen av kulturen <strong>som</strong> handler om å reise og utføre håndverksmessige arbeidsoppgaver.<br />
Foreldrene mener selv de er strengere og mer engstelige enn andre foreldre. De skjermer<br />
barna mer og lar dem ikke få være med på så mye <strong>som</strong> andre barn i nærmiljø<strong>et</strong>. De barna<br />
<strong>som</strong> ikke bor i gangavstand, blir kjørt og hent<strong>et</strong> på skolen. Noen av foreldrene sier de ikke<br />
stoler på andre, og de lar ikke barna være med på leirskole, andre overnattingsturer, eller<br />
sitte på med bil til for eksempel <strong>et</strong> arrangement. De vil heller kjøre, hente og bringe. ”Jeg<br />
v<strong>et</strong> hvordan jeg er, men jeg v<strong>et</strong> ikke hvordan andre er,” sier flere mødre. ”Vi er redde, vi vil<br />
ha kontroll og må hele tiden vite hvor ungene er”, sier foreldrene, og uttrykker samtidig at<br />
skolen aksepterer d<strong>et</strong>te og gir god informasjon. De fleste foreldrene sier at barna har<br />
omgang med andre barn i nærmiljø<strong>et</strong>. I to av familiene sier foreldrene at barna alltid har<br />
hatt mange venner i nærmiljø<strong>et</strong>, og at de ofte kom på besøk, men den siste tiden har<br />
barna opplevd å bli mobb<strong>et</strong>, <strong>no</strong>e <strong>som</strong> har ført til at den ene familien har flytt<strong>et</strong>, og barn<strong>et</strong><br />
i den andre familien har flytt<strong>et</strong> midlertidig.<br />
Taterforeldre er engstelig for å gjøre <strong>no</strong>e galt. Mange er redde for at <strong>no</strong>en skal ta barna<br />
deres fra dem om de ikke blir tatt godt <strong>no</strong>k vare på. ”Angsten sitter nedgravd i oss,” sier<br />
foreldrene. De sier at de deltar på konferans<strong>et</strong>imer og baker kake til ulike tilstelninger,<br />
men ellers bidrar de lite. En del <strong>tatere</strong> sier at de er ikke velkommen til å sitte ved bord<strong>et</strong><br />
til ikke-<strong>tatere</strong>. ”Jeg går ikke på foreldremøte. Jeg føler meg annerledes, og alle ler seg i hjel<br />
av meg.” (Forelder nr. 6, intervju våren 08)<br />
”Kontakten mellom oss og skolen er bedre <strong>et</strong>ter at vi ble med i prosjekt<strong>et</strong>,” sier samtlige foreldre.<br />
(Intervju våren 2007 og 2008) De opplever at fordi lærerne har fått mer informasjon om deres<br />
historie og kultur, møter de større forståelse for sin situasjon. De fleste foreldrene synes d<strong>et</strong><br />
er positivt når lærerne viser oppriktig interesse og vil vite mer om kulturen deres.<br />
Kulturprosjektene <strong>som</strong> har blitt gjen<strong>no</strong>mført ved de fleste skolene, har ført til en stolth<strong>et</strong> blant<br />
taterne. ”Jeg blir stolt når <strong>no</strong>en vil høre og lære om kulturen vår,” sier foreldrene og barna.<br />
”Tidligere var flere av lærerne negative, men nå er de med oss og gir uttrykk for at d<strong>et</strong> er positivt<br />
å lære <strong>no</strong>e nytt.” Informasjonen har også ført til at medelever har ønsk<strong>et</strong> å lære mer om<br />
taterne. Ønsk<strong>et</strong> om mer og oftere kontakt med skolen formidles av mange foreldre. De fleste<br />
sier at de ser d<strong>et</strong> <strong>som</strong> positivt om læreren tar kontakt når familien er på reise. D<strong>et</strong> er ikke<br />
mye <strong>som</strong> skal til. ”D<strong>et</strong> er <strong>no</strong>k om de sender en e-post og spør om alt er bra.”<br />
59
Tidligere var d<strong>et</strong> ingen kontakt mellom læreren og elevene i reiseperiodene. Foreldregenerasjonen<br />
forteller at de fikk med lekser, men ingen spurte om å få se <strong>no</strong>e arbeid når<br />
de kom tilbake på skolen. Barna var også utenfor alt <strong>som</strong> hadde hendt i løp<strong>et</strong> av reis<strong>et</strong>iden,<br />
og konsekvensen ble ofte at d<strong>et</strong> ble vanskelig å komme tilbake til klassen. D<strong>et</strong>te er ifølge<br />
alle foreldrene blitt atskillig bedre gjen<strong>no</strong>m prosjekt<strong>et</strong>. ”Før var barna engstelig når de kom<br />
tilbake til skolen om høsten. Nå gleder de seg.” (Forelder nr. 7 våren 2007)<br />
Hvilke tiltak peker foreldrene på for å bedre situasjonen?<br />
Foreldrene mener at når læreren v<strong>et</strong> d<strong>et</strong> er <strong>tatere</strong> i kommunen, vil d<strong>et</strong> komme søknad om<br />
fri til reise. De mener at d<strong>et</strong>te er varsel om at en bør gjøre <strong>no</strong>e til barn<strong>et</strong>s beste ved å gi<br />
<strong>et</strong> godt tilbud om skole eller leksehjelp. De vi har intervju<strong>et</strong>, sier at ”alle søker om fri”, men<br />
kanskje med ulike begrunnelser. Mange uttrykker engstelse for at de skal bli fulgt ekstra<br />
godt med der<strong>som</strong> de tar barna ut fra skolen. Frykten for at barnevern<strong>et</strong> skal ta barn<strong>et</strong>,<br />
ligger der hele tiden <strong>som</strong> en vond klump.<br />
D<strong>et</strong> er derfor viktig at d<strong>et</strong> kommer ut informasjon til skolene om taterkulturen. Skolene må<br />
også få vite at d<strong>et</strong> finnes <strong>et</strong> prosjekt, og de må få muligh<strong>et</strong> til å delta i <strong>no</strong>e tilsvarende.<br />
D<strong>et</strong> er ikke alle <strong>tatere</strong> <strong>som</strong> synes at skolen er viktig, og d<strong>et</strong> er ulikt hva en krever av ungene<br />
sine. ”Vi søker om å få fri og tar barna ut fra skolen uans<strong>et</strong>t,” sier mange av foreldrene og<br />
tror samtidig at der<strong>som</strong> flere får tilr<strong>et</strong>telagt <strong>et</strong> skol<strong>et</strong>ilbud i reiseperiodene, vil flere fullføre<br />
skolen. Følelsen av å vite at en har lov til å reise, er blir trukk<strong>et</strong> fram <strong>som</strong> viktig. En trenger<br />
ikke skjule <strong>no</strong>e, og de andre barna v<strong>et</strong> at taterbarna gjør lekser når de er på reise. D<strong>et</strong> er<br />
ikke bare feri<strong>et</strong>ur.<br />
Gjensidig informasjon er viktig. Skolen kan informere mer, og foreldregruppen kan bli flinkere<br />
til å dele med andre om sin kultur. Foreldrene sier også at de må bli flinkere til å informere<br />
i god tid om reisen, slik at læreren har muligh<strong>et</strong> til å tilr<strong>et</strong>telegge oppgaver barna skal ha<br />
med seg i reiseperioden.<br />
Gjen<strong>no</strong>m prosjekt<strong>et</strong> har foreldre følt at de ikke gjør <strong>no</strong>e galt og ulovlig når de reiser. De<br />
føler mer at skole og hjem har <strong>et</strong> felles ansvar i forhold til utdanningen for barna deres.<br />
D<strong>et</strong> er viktig å vite at både barn<strong>et</strong> og foreldrene kan ta kontakt, om d<strong>et</strong> er <strong>no</strong>e en lurer på.<br />
Men d<strong>et</strong> er også <strong>et</strong> klart ønske at læreren skal følge opp kontakten <strong>no</strong>e t<strong>et</strong>tere slik at<br />
barn<strong>et</strong> ikke mister tilhørigh<strong>et</strong> til klassen. ”D<strong>et</strong> burde være satt av en viss tid i løp<strong>et</strong> av uken,<br />
hvor barna våre kan kommunisere med andre barn i klassen”, sier foreldrene.<br />
Lærerne bør kjenne mer til taternes kultur. D<strong>et</strong> bør være opplegg på skolene om <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>er,<br />
men og ikke bare om <strong>tatere</strong>. Der<strong>som</strong> d<strong>et</strong> blir for mye snakk om <strong>tatere</strong>, er foreldrene redd<br />
60
d<strong>et</strong> blir fokus på enkeltbarn, og at d<strong>et</strong> kan føre til mobbing. Også barna på skolen bør få<br />
kjennskap til <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>ene i Norge og deres spesielle kultur. Får læreren mer kunnskap,<br />
er d<strong>et</strong> en muligh<strong>et</strong> for at vi kan få vekk stempl<strong>et</strong> om at <strong>tatere</strong> ”går med kniv, er voldelig og<br />
stjeler”, sier mange av foreldrene.<br />
Erfaringer med bruk av IKT i reiseperioder<br />
I St.meld. nr. 15 (2000 – 2001) nevnes behov<strong>et</strong> for utvikling av undervisningsformer <strong>som</strong><br />
kan brukes også i reiseperiodene:<br />
Både romanifolk<strong>et</strong> (taterane/dei reisande) og rom (sigøynarane) er folkegrupper <strong>som</strong> har<br />
reising <strong>som</strong> ein del av livsforma. Opplæringa i skolen er ikkje alltid tilpassa denne livsforma.<br />
Regjeringa legg like fullt til grunn at r<strong>et</strong>ten og plikta til opplæring gjeld på lik linje for alle barn.<br />
D<strong>et</strong> kan derfor vere behov for å utvikle undervisningsformer <strong>som</strong> kan praktiserast jamvel om<br />
elevane reiser delar av år<strong>et</strong>.”<br />
(St.meld. nr. 15 (2000 – 2001):46)<br />
I tillegg understereker Kunnskapsløft<strong>et</strong> b<strong>et</strong>ydningen av digital komp<strong>et</strong>anse. I prosjekt<strong>et</strong><br />
”Taterfolk<strong>et</strong> fra barn til voksen” har vi forsøkt bruken av IKT i reiseperiodene, og en del<br />
elever har fått med seg en bærbar PC. En del <strong>tatere</strong> opplevde d<strong>et</strong> å få låne en bærbar<br />
datamaskin fra skolen <strong>som</strong> en form for tillitserklæring. D<strong>et</strong>te har lagt grunnlag for videre<br />
relasjonsbygging mellom skolen og hjemmene. Derfor har vi i prosjekt<strong>et</strong> kunn<strong>et</strong> forsvare<br />
IKT <strong>som</strong> <strong>et</strong> verktøy for å endre grunnleggende holdninger knytt<strong>et</strong> til tillit og tilhørigh<strong>et</strong> til<br />
skolen. Men d<strong>et</strong> er samtidig vesentlig å understreke at <strong>tatere</strong> <strong>som</strong> er på reise, ikke alltid<br />
er i områder der d<strong>et</strong> er Intern<strong>et</strong>t-dekning, og d<strong>et</strong> er heller ikke alltid enkelt å kople en<br />
datamaskin til Intern<strong>et</strong>t der<strong>som</strong> man bor i en campingvogn og ikke har mye erfaring fra<br />
før. Derfor er d<strong>et</strong> viktig i god tid før en reiseperiode å gi opplæring både i oppkopling av<br />
maskinen til n<strong>et</strong>t<strong>et</strong> og opplæring i hvordan eleven på egen hånd skal kunne klare å bruke<br />
den.<br />
D<strong>et</strong> viktigste i reiseperiodene er ikke nødvendigvis at elevene skal få ny læring. Like viktig<br />
kan d<strong>et</strong> være for eleven og familien å få muligh<strong>et</strong> til å holde seg informert om hva <strong>som</strong><br />
skjer på skolen via en læringsplattform eller via e-post fra læreren og medelever med<br />
personlige hilsener. D<strong>et</strong>te gir en ofte <strong>et</strong>terlengt<strong>et</strong> følelse av å tilhøre en skole og klasse.<br />
D<strong>et</strong> er utvikl<strong>et</strong> en n<strong>et</strong>tside med tanke på pedagogiske lenker <strong>som</strong> eleven kan benytte på<br />
reise: http://www.alt.hist.<strong>no</strong>/fag/pedagogikk/tater/skole/pedagogiske_linker.htm<br />
61
Enkelte skoler har s<strong>et</strong>t behov<strong>et</strong> for også å gi foreldre opplæring i bruken av en<br />
læringsplattform, i bruken av pedagogisk programvare, eller d<strong>et</strong> å sende e-post eller<br />
kommunisere i <strong>et</strong> dialogforum. D<strong>et</strong>te kan gjøre foreldre bedre i stand til å hjelpe barna<br />
sine og kan samtidig være <strong>et</strong> nyttig tillitsbyggende arbeid og gi grunnlag for gode samtaler<br />
om behov<strong>et</strong> for utdanning og for å være til stede på skolen.<br />
Forsøk med bruk av PC i reiseperiodene har gitt både gode og <strong>no</strong>en dårlige erfaringer:<br />
Elevene holder en viss kontakt med skolen når de er på reise, og de får gjort <strong>no</strong>e skolearbeid.<br />
Samtidig svikter teknikken, og oppfølgingen fra eleven/foresatte faller l<strong>et</strong>t bort når ikke<br />
alt fungerer hele tiden. Uans<strong>et</strong>t er d<strong>et</strong>te en god start på utprøving av tiltak r<strong>et</strong>t<strong>et</strong> mot en<br />
gruppe med store behov for ekstra innsats og tilr<strong>et</strong>telegging.<br />
Erfaringer med bruk av IKT i reiseperioder, slik foreldrene ser d<strong>et</strong><br />
Mange av foreldrene opplever at barna har fått en annen status i klassen <strong>et</strong>ter at de fikk<br />
låne PC og ta med PC i reiseperiodene. De sier også at barna gjør mer lekser enn de gjorde<br />
tidligere. D<strong>et</strong> er artig å skrive på PC, og d<strong>et</strong> er l<strong>et</strong>tere å holde kontakt med læreren og<br />
andre elever, selv om d<strong>et</strong>te kan bli adskillig bedre.<br />
Kunnskap om bruken av PC er ikke tilstrekkelig blant foreldre og barn. Foreldrene ønsker<br />
mer skolering slik at de kan hjelpe barna der<strong>som</strong> de står fast. De foreslår at d<strong>et</strong> burde<br />
være en datakyndig person de kan kontakte, når d<strong>et</strong> er <strong>no</strong>e de ikke får til. Mange har<br />
kontakt<strong>et</strong> læreren, men erfart at de ikke sitter inne med tilstrekklig kunnskap til å veilede.<br />
Fordi d<strong>et</strong> er barn <strong>som</strong> er brukere av PC-ene, må en regne med <strong>no</strong>en ødeleggelser. Ulikt<br />
tilbehør kan forsvinne eller ødelegges, og d<strong>et</strong> er derfor ofte behov for reparasjoner og tilsyn.<br />
D<strong>et</strong> må klargjøres hvem <strong>som</strong> er øko<strong>no</strong>misk ansvarlig for innkjøp og drift av PC-ene. Problemer<br />
med PC-en har skapt en del frustrasjoner, og mange har av ulike grunner ikke komm<strong>et</strong> på<br />
n<strong>et</strong>t. D<strong>et</strong>te har ført til mindre kontakt med skolen enn ønskelig, men en del foreldre har<br />
benytt<strong>et</strong> SMS og telefon.<br />
Tanker om framtidig arbeid: Å stoppe ”dropouts”<br />
Mange ungdommer av taterslekt fullfører ikke ungdomstrinn<strong>et</strong>. Et t<strong>et</strong>t og tillitsfullt samarbeid<br />
med hjemm<strong>et</strong> er <strong>et</strong> sentralt grunnlag for at flere skal fullføre. For å øke skolemotivasjonen<br />
kan d<strong>et</strong> i tillegg være aktuelt å s<strong>et</strong>te i gang ulike utviklingsprosjekter. D<strong>et</strong> kan være aktuelt<br />
å fokusere sterkere på IKT <strong>som</strong> kommunikasjons- og læringsverktøy, og d<strong>et</strong> kan også være<br />
aktuelt å utvikle samarbeid mellom skole og arbeidsliv. Tatere har lange tradisjoner <strong>som</strong><br />
håndverkere, og <strong>et</strong> skolesamarbeid med arbeidsliv<strong>et</strong> kan bidra til å gjøre skolen mer<br />
begripelig og relevant for ungdom fra <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>sgruppa. Her kan d<strong>et</strong> være aktuelt å benytte<br />
62
<strong>tatere</strong>s egne bedrifter. På den måten kan taterkulturen gis litt plass og anerkjennelse i<br />
skolen. Bedrifter i nærmiljø<strong>et</strong> er også aktuelle samarbeidsparter.<br />
Å legge til r<strong>et</strong>te for at ungdommene både kan delta i arbeidsliv<strong>et</strong> og samtidig ha kontakt<br />
med skolen og lærerne, kan være positivt for mange. Som Kunnskapsløft<strong>et</strong> poengterer:<br />
Tilr<strong>et</strong>telagt samarbeid med lokalt nærings- og arbeidsliv, kan gi innsyn i ulike arbeidsprosesser,<br />
praktisk erfaring og større kunnskap om arbeidsliv<strong>et</strong> og dermed kunne gi elevene grunnlag<br />
for valg av fremtidige utdanninger og yrker (LK06, s. 35). D<strong>et</strong> langsiktige mål<strong>et</strong> er å bidra<br />
til større skoleintegrasjon og i neste omgang muligh<strong>et</strong> for samfunnsdeltakelse.<br />
Endringer i opplæringsloven?<br />
FN-konvensjonen av 1966 om sivile og politiske r<strong>et</strong>tigh<strong>et</strong>er er nå inkorporert i<br />
mennesker<strong>et</strong>tigh<strong>et</strong>sloven. Dermed regnes den <strong>som</strong> en del av <strong>no</strong>rsk lovgivning. I artikkel<br />
27 h<strong>et</strong>er d<strong>et</strong>:<br />
mennesker <strong>som</strong> tilhører <strong>et</strong>niske, religiøse eller språklige <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>er har r<strong>et</strong>t til, sammen<br />
med andre av sin gruppe, å dyrke egen kultur, utøve egen religion eller bruke eg<strong>et</strong> språk”.<br />
En viktig måls<strong>et</strong>ting for <strong>no</strong>rsk <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>spolitikk er å sikre like muligh<strong>et</strong>er og aksept for<br />
den ulikh<strong>et</strong> <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>er kan representere (Lidén, 2005). Her har skolen mange uløste<br />
oppgaver. Fordi <strong>tatere</strong> er definert <strong>som</strong> en nasjonal <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong> i Norge, har de r<strong>et</strong>tigh<strong>et</strong>er<br />
også med hensyn til skolegang. Skolen skal legge forholdene til r<strong>et</strong>te slik at <strong>tatere</strong> <strong>som</strong><br />
ønsker d<strong>et</strong>, kan videreføre en <strong>no</strong>madisk livsform samtidig <strong>som</strong> barna blir sikr<strong>et</strong> r<strong>et</strong>ten til<br />
likeverdig opplæring.<br />
Gjen<strong>no</strong>m arbeid<strong>et</strong> i prosjekt<strong>et</strong> har vi erfart at skoler/kommuner mangler støtte i sentrale<br />
r<strong>et</strong>ningslinjer i hvordan de skal håndtere taterbarns legitime r<strong>et</strong>t til fravær når foreldre tar<br />
barna ut av skolen i løp<strong>et</strong> av skoleår<strong>et</strong>. Opplæringslovens § 2-11 om r<strong>et</strong>t til fravær blir ikke<br />
relevant i forhold til taternes situasjon. Vanlig praksis ved skoler er at taterne melder at<br />
de tar ut barna til hjemmeundervisning, slik at foreldrene selv tar ansvar<strong>et</strong> for barnas opplæring<br />
i den tiden de er på reise (jf. opplæringslovens § 2-13). Men d<strong>et</strong> framgår samtidig<br />
av loven at foreldrene må sørge for undervisningsopplegg i tråd med lov- og planverk, og<br />
at kommunen skal føre tilsyn med denne undervisningen. De fleste taterne har liten forut<br />
s<strong>et</strong> ning for å utarbeide opplegg <strong>som</strong> kan godkjennes, og d<strong>et</strong> er dessuten umulig å føre<br />
lovpålagt tilsyn når de er på reise. Resultat<strong>et</strong> av d<strong>et</strong>te er at barna får til dels store hull i<br />
sine kunnskaper sammenlign<strong>et</strong> med andre barn. D<strong>et</strong>te fører <strong>et</strong>ter hvert til lav mestringsgrad<br />
og er <strong>no</strong>k den viktigste årsaken til at mange av disse elevene dropper ut av ungdomstrinn<strong>et</strong>.<br />
63
del 2<br />
FoRSlAG TIl oPPleGG oM TATeRe I BARnehAGe oG SKole<br />
Læring av fakta om <strong>tatere</strong> gjen<strong>no</strong>m bruk av ulike<br />
læringsstrategier<br />
• Læreren forteller fra taternes historie, livsstil og levemåte.<br />
• Ulike strategier kan brukes i <strong>et</strong>terkant:<br />
• Elevene lager individuelle tankekart ut fra lærerens fortellinger.<br />
• Elevene går sammen to og to eller i grupper og lager tankekart.<br />
• Eventuelt: Elevene lager strukturert tankekart med ulike nivåer – individuelt eller<br />
i grupper.<br />
•<br />
•<br />
•<br />
•<br />
•<br />
•<br />
•<br />
Lag <strong>et</strong> VØL-skjema om <strong>tatere</strong>.<br />
V: D<strong>et</strong>te v<strong>et</strong> jeg.<br />
Ø: D<strong>et</strong>te ønsker jeg å lære mer om.<br />
L: D<strong>et</strong>te har jeg lært.<br />
• La ”D<strong>et</strong>te har jeg lært” være avslutningen på hele undervisningssekvensen.<br />
Elevene lager faktas<strong>et</strong>ninger ut fra tankekart<strong>et</strong>.<br />
Elevene lager faktatekster ut fra tankekart<strong>et</strong> eller nøkkelord.<br />
Elevene leser opp faktatekstene for hverandre.<br />
• Elevene lager VENN-diagram individuelt eller i grupper:<br />
• Lyst grønt felt: Skriv ned d<strong>et</strong> <strong>som</strong> er typisk for <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>en <strong>tatere</strong>.<br />
• Mørkt grønt felt: Skriv ned d<strong>et</strong> <strong>som</strong> er typisk for majorit<strong>et</strong>en <strong>no</strong>rsk.<br />
• Overlappende felt: Skriv ned d<strong>et</strong> <strong>som</strong> er felles for kulturene.<br />
•<br />
Elevene skriver ned ”D<strong>et</strong>te har jeg lært” i VØL-skjema<strong>et</strong> <strong>som</strong> avslutning.<br />
64
Læring gjen<strong>no</strong>m bruk av oppslagsverk eller Intern<strong>et</strong>t<br />
Noe av d<strong>et</strong> <strong>som</strong> har gjort <strong>tatere</strong> annerledes enn <strong>no</strong>rdmenn ellers, er at de ofte har reist<br />
fra sted til sted for å livnære seg ved å selge varer eller ved å tilby tjenester <strong>som</strong> for<br />
eksempel reparasjonsarbeider på hus. Faren valgte å ta hele familien med på reise i sted<strong>et</strong><br />
for å la familien være på bosted<strong>et</strong> mens han reiste omkring for å tjene penger.<br />
Norske myndigh<strong>et</strong>er har ikke alltid likt at taterne reiste rundt på denne måten, og de har<br />
opp gjen<strong>no</strong>m tidene forsøkt å stoppe dem på ulike måter. Noen ganger tok myndigh<strong>et</strong>ene<br />
til og med barna fra foreldrene og satte dem i fosterhjem. Les i leksikon, andre oppslagsbøker,<br />
spør foreldrene dine eller se på Intern<strong>et</strong>t:<br />
• Hva er myndigh<strong>et</strong>ene?<br />
• Hva er <strong>et</strong> fosterhjem?<br />
• Finn ut hvordan myndigh<strong>et</strong>ene tidligere forsøkte å hindre taterne i å reise.<br />
• Diskuter i grupper hvorfor dere tror <strong>no</strong>rske myndigh<strong>et</strong>er forsøkte å stoppe taternes<br />
reising.<br />
I 1999 ble d<strong>et</strong> bestemt at taterne skulle være en ”nasjonal <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>.”<br />
• Hva vil d<strong>et</strong> si å være en <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>?<br />
• Hva er en ”nasjonal <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>”?<br />
• Hvilke andre nasjonale <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>er har vi i Norge?<br />
• Vis på <strong>et</strong> Norgeskart hvor kvener og skogfinner bor.<br />
• Beskriv disse nasjonale <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>ene.<br />
• Hva er likh<strong>et</strong>er, og hva er forskjeller mellom <strong>tatere</strong> og sigøynere?<br />
• Gå inn på Intern<strong>et</strong>t og bruk Google.<strong>no</strong> til å finne ut mer om taterne. Du kan også<br />
bruke <strong>et</strong> ann<strong>et</strong> navn på folkegruppen: romanifolk<strong>et</strong> eller reisende.<br />
• Kjenner du <strong>no</strong>en <strong>som</strong> er tater? I tilfell<strong>et</strong> kan du spørre dem om liv<strong>et</strong> deres <strong>som</strong><br />
tater.<br />
65
Læring gjen<strong>no</strong>m å skape skriftlige tekster<br />
Brevskriving<br />
• Skriv <strong>et</strong> brev til en venn og fortell hva en nasjonal <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong> er.<br />
• Skriv <strong>et</strong> brev til en venn og fortell hva en tater er.<br />
Fortellinger<br />
• Tenk deg at d<strong>et</strong> kommer en ny elev i klassen din, og hun sier hun er av taterslekt.<br />
• Lag en fortelling om hvordan dere i klassen vil ta imot den nye eleven.<br />
• Diskuter i klassen hva dere ville gjøre for å få den nye eleven til å føle seg<br />
velkommen i klassen.<br />
• Tenk deg at du er ei taterjente eller en tatergutt på reise med familien din.<br />
• Lag en fortelling om liv<strong>et</strong> på landeveien, og om hvordan du opplever å komme til<br />
nye steder der du <strong>no</strong>en ganger blir godt mottatt, og andre ganger blir jag<strong>et</strong> bort.<br />
• Lag en fortelling om hvordan dere hadde d<strong>et</strong> når dere slo leir og bodde i<br />
campingvogna.<br />
66
Læring gjen<strong>no</strong>m varierte aktivit<strong>et</strong>er<br />
Tekstskaping<br />
• Skriv navn på lapper på personene i en taterfamilie, for eksempel Mor, 35 år, Lise,<br />
10 år, osv.<br />
• Trekk lapper og lag en historie om personen <strong>som</strong> er trukk<strong>et</strong> ut.<br />
• Fortell historien for gruppa/klassen.<br />
Papirdukker/hånddukker<br />
• Elevene jobber i grupper på fire og fire. Lag papirdukker av papp eller hånddukker.<br />
Hver elev velger hvem av familiemedlemmene hun vil lage.<br />
• Lag en personkarakteristikk av din papirdukke/hånddukke <strong>som</strong> du skriver ned.<br />
• Gå sammen i gruppa og fortell hverandre om personene dere har lag<strong>et</strong>.<br />
• Hvor gammel er hun/han? Hva er navn<strong>et</strong>? Hva liker personen å gjøre? Hva liker hun/<br />
han ikke?<br />
• Lag en gruppefortelling om familiens liv.<br />
Skygg<strong>et</strong>eater<br />
• Til skygg<strong>et</strong>eater trenger man en lyskilde, spotlampe med ekstra sterk pære,<br />
lysbildefremviser eller overheadprojektor og <strong>et</strong> lerr<strong>et</strong> eller <strong>et</strong> laken.<br />
• Bruk en eller flere av historiene <strong>som</strong> er lag<strong>et</strong> tidligere.<br />
• Elevene jobber i grupper og lager store pappdukker til skygg<strong>et</strong>eater.<br />
• Elevene diskuterer seg fram til en situasjon fra taternes hverdag. Situasjonen<br />
dramatiseres med papirdukkene <strong>som</strong> <strong>et</strong> skygg<strong>et</strong>eater bak lerr<strong>et</strong><strong>et</strong>.<br />
• Elevene kan også dramatisere fortellingen med seg selv i rollen <strong>som</strong> ”levende<br />
skygge”.<br />
Tegneserie<br />
Lag en tegneserie der du/dere velger <strong>et</strong> tema fra taternes liv.<br />
•<br />
Utstilling<br />
• Jobb i grupper. Lag en utstilling der dere i tekst og bilder viser taternes liv før og<br />
nå.<br />
67
Læring gjen<strong>no</strong>m å lese gamle fotografier <strong>som</strong> kilder<br />
Fotografier er en del av kildematerial<strong>et</strong> om taternes liv og historie. I undervisningssammenheng<br />
kan fotografier både være med på å illustrere annen formidling og vekke motivasjon for<br />
videre kunnskapstilegnelse. Fotografier kan gi grunnlag for å dvele ved, samtale om og<br />
lage fortellinger fra taternes liv. Bildene nedenfor er hent<strong>et</strong> fra hjemmesiden til Taternes<br />
Landsforening og gjengitt med tillatelse fra Landsforeningen.<br />
Bilder med <strong>no</strong>en mulige oppgaver for elevene<br />
Bilde 1, ca 1930 Bilde 2, ca 1950<br />
Bildene er gjengitt med tillatelse fra Taternes Landsforening.<br />
•<br />
•<br />
•<br />
Sammenlikn bilde 1 og bilde 2.<br />
Hvordan er de to kvinnene og mennene på bildene kledd?<br />
Er de annerledes kledd enn andre <strong>no</strong>rdmenn?<br />
• På bilde nummer 2 kan vi se at de har pynt<strong>et</strong> <strong>et</strong> lite bord ute med duk, dekk<strong>et</strong> på<br />
med kaffekopper, og at kvinnen er i ferd med å skjenke kaffe. Hvor brukte taterne å<br />
oppbevare utstyr<strong>et</strong> sitt til måltidene når de reiste?<br />
68
• Ta utgangspunkt i <strong>et</strong> av bildene og tenk deg at du var til stede da bild<strong>et</strong> ble tatt. Lag<br />
en fortelling og/eller en dramatisering:<br />
• Hvem er til stede på bild<strong>et</strong>?<br />
• Hva gjør de?<br />
• Hva tror du de har gjort før bild<strong>et</strong> ble tatt?<br />
• Når på år<strong>et</strong>/dagen er d<strong>et</strong>?<br />
• Hvordan er stemningen på bild<strong>et</strong>?<br />
• Gå inn på Google.<strong>no</strong> på Intern<strong>et</strong>t og søk på ”<strong>tatere</strong>” eller ”romanifolk<strong>et</strong>”. Se om du<br />
finner andre bilder av <strong>tatere</strong> og ta for deg <strong>no</strong>en av disse. Kan du lese <strong>no</strong>e om taternes<br />
livsform og kultur ut fra disse bildene?<br />
Bilder av ulike materialer<br />
Lag <strong>et</strong> bilde <strong>som</strong> tegning, maling eller materialbilder i sandkasse, modell-leire, pappmasjé<br />
eller ann<strong>et</strong> materiale:<br />
• Vis <strong>et</strong> taterfølge på reise med hest og vogn.<br />
• Vis hvordan taterne lagde seg boplasser på reisen.<br />
• Vis klesdraktene til de forskjellige familiemedlemmene.<br />
Bilder av sportegn<br />
Når taterne var på landeveien, kunne de kommunisere med hverandre ved bruk av tegn.<br />
<strong>Om</strong> <strong>som</strong>meren lag<strong>et</strong> de slike tegn ved hjelp av kvister og stein på høyre side av veien for<br />
blant ann<strong>et</strong> å fortelle hvilken vei andre <strong>tatere</strong> hadde tatt. <strong>Om</strong> vinteren brukte de tegn <strong>som</strong><br />
ble avmerk<strong>et</strong> i snøen med svepa (hestepisken).<br />
Kvister med tegn på:<br />
• Denne veien har andre reisende tatt. Tegn<strong>et</strong> legges på høyre side av veien i <strong>et</strong><br />
veikryss.<br />
• Halmstrå med grankvister. Innenfor her har reisende slått leir.<br />
• Halmstrå eller grankvister med knute på. Her har reisende ”knytti” seg for natta.<br />
• Tre grankviser eller tre høydotter lagt på høyre veikant. Den veien har andre reisende<br />
tatt. (Ribsskog, 1945:132-133)<br />
•<br />
•<br />
Lag tekster til de ulike tegnene.<br />
Lag en løype i terreng<strong>et</strong> hvor barna finner veien ved hjelp av spor og sportegn.<br />
69
Læring gjen<strong>no</strong>m sangtekster<br />
I d<strong>et</strong>te avsnitt<strong>et</strong> presenteres tekster til visene <strong>som</strong> følger med en av CD-ene til temaheft<strong>et</strong>.<br />
Taternes sanger har <strong>som</strong> oftest tekster på vanlig <strong>no</strong>rsk, <strong>no</strong>en har en blanding av <strong>no</strong>rsk og<br />
svensk, og andre er på <strong>no</strong>rsk romani. Sangen ”Roma<strong>no</strong> raklo” finnes nedskrev<strong>et</strong> i mange<br />
versjoner med blant ann<strong>et</strong> flere vers enn den <strong>som</strong> er gjengitt her.<br />
Roma<strong>no</strong> Raklo<br />
Å ninna vil jag jia en tik<strong>no</strong> munter sang.<br />
D<strong>et</strong> handlar om de tavringar <strong>som</strong><br />
pallan drommen jar.<br />
Og <strong>no</strong>en avar tradranes med vårdi og med grei.<br />
Og <strong>no</strong>en bruklar piroane over dal og hei.<br />
Refreng<br />
Hei roma<strong>no</strong> raklo, kammar roma<strong>no</strong> kjei.<br />
Hei roma<strong>no</strong> raklo, bæsjar stadia på snei.<br />
Hei roma<strong>no</strong> raklo, kammar roma<strong>no</strong> kjei.<br />
Hei roma<strong>no</strong> raklo, bæsjar stadia på snei.<br />
Å kjeia mi er sjukkar, å losja<strong>no</strong> og blid.<br />
D<strong>et</strong> asjar før ho honkar utav ekte romani.<br />
Ho kammar feli jakkar, og kalo sjukkart bal.<br />
Ho følger meg så l<strong>et</strong>t over li og fjell og dal.<br />
Refreng<br />
Så jar vi opp i væsjan og bæsjar morstan prei.<br />
Og senn så blir d<strong>et</strong> rakranes om vårdi og om grei<br />
Så avar dålle buron og prasjtar oss kei<br />
Da sikkar vi han kjuknia, så nasjar han i vei<br />
• Gå gjen<strong>no</strong>m sangen og sammenlign <strong>no</strong>rsk romani med den <strong>no</strong>rske overs<strong>et</strong>telsen<br />
nedenfor.<br />
• Er d<strong>et</strong> mulig å skjønne teksten uten å se den på <strong>no</strong>rsk?<br />
70
Roma<strong>no</strong> Raklo oversatt til <strong>no</strong>rsk<br />
Og ninna vil jag jia en tik<strong>no</strong> munter sang.<br />
D<strong>et</strong> handlar om de tavringar<br />
<strong>som</strong> pallan drommen jar.<br />
Og <strong>no</strong>en avar tradranes<br />
med vårdi og med grei.<br />
Og <strong>no</strong>en bruklar piroane over dal og hei.<br />
REFRENG<br />
Hei roma<strong>no</strong> raklo, kammar roma<strong>no</strong> kjei.<br />
Hei roma<strong>no</strong> raklo, bæsjar stadia på snei.<br />
Hei roma<strong>no</strong> raklo, kamma roma<strong>no</strong> kjei.<br />
Hei roma<strong>no</strong> raklo, bæsjar stadia på snei.<br />
Å kjeia mi er sjukkar, og losja<strong>no</strong> og blid.<br />
D<strong>et</strong> asjar før ho honkar utav ekte romani.<br />
Ho kammar feli jakkar, og kalo sjukkart bal.<br />
Ho følger meg så l<strong>et</strong>t over li og fjell og dal.<br />
REFRENG<br />
Så jar vi opp i væsjan<br />
og bæsjar morstan prei.<br />
Og senn så blir d<strong>et</strong> rakranes<br />
om vårdi og om grei.<br />
Så avar dålle buron og prasjtar oss kei.<br />
Da sikkar vi han kjuknia,<br />
så nasjar han i vei.<br />
REFRENG<br />
Og <strong>no</strong> vil eg syngje ein liten munter song.<br />
D<strong>et</strong> handlar om dei taterar<br />
<strong>som</strong> <strong>et</strong>ter vegen går.<br />
Og <strong>no</strong>kre kjem køyrande<br />
med vogn og med hest.<br />
Og <strong>no</strong>kre brukar føtene over dal og hei.<br />
REFRENG<br />
Hei roma<strong>no</strong>-gut, har roma<strong>no</strong> jente.<br />
Hei roma<strong>no</strong>-gut, s<strong>et</strong> lua på snei.<br />
Hei roma<strong>no</strong>-gut, har roma<strong>no</strong> jente.<br />
Hei roma<strong>no</strong>-gut, s<strong>et</strong> lua på snei.<br />
Og jenta mi er vakker, og glad og blid.<br />
D<strong>et</strong> er fordi ho er utav ekte romani.<br />
Ho har fine auge, og svart vakkert hår.<br />
Ho følgjer meg så l<strong>et</strong>t over li og fjell og dal.<br />
REFRENG<br />
Så går vi opp i skogen<br />
og s<strong>et</strong> kaffien på.<br />
Og sidan så blir d<strong>et</strong> snakking<br />
om vogn og om hest.<br />
Så kjem denne bonden og jagar hit.<br />
Då viser vi han svepa,<br />
så rømmer han i veg.<br />
REFRENG<br />
Formidl<strong>et</strong> og oversatt av Anna Gustavsen (2004) og Rolf Theil (2008). Theil har kursivert<br />
de <strong>no</strong>rske ordene.<br />
71
Tatervise ved bål<strong>et</strong><br />
Se min ild i mørk<strong>et</strong> brenner<br />
og i flukten gnistene dør<br />
for en farlig brann de tenner,<br />
der hvor nattens vind dem strør.<br />
Vokt deg vel for ildens prakt.<br />
Før du v<strong>et</strong> så er du i dens makt.<br />
Vokt deg vel, kom aldri fantens telt for nær,<br />
stakkars den <strong>som</strong> engang får en taterjente kjær.<br />
På mitt skjerf du bandt en knute,<br />
da vi tok på broen farvel.<br />
Hvem skal løse den der ute,<br />
når vi drager hen i kveld?<br />
Når d<strong>et</strong> lysner, er du langt herfra,<br />
mon om du har meg i tankene enda?<br />
Kanskje har du alt en annen på ditt fang<br />
glemmer meg <strong>som</strong> satt der før så mang en gang.<br />
Nei, deg kan jeg aldri glemme<br />
hvor så hen i verden jeg går.<br />
Og du skulle bare kjenne<br />
hvor mitt hjerte for deg slår.<br />
I mine tanker er du alltid nær,<br />
ja, hver kveld, og om aftenen især.<br />
Aldri <strong>no</strong>en mer hvisker ømt farvel<br />
når vi drar til telt<strong>et</strong> hen den sene <strong>som</strong>merkveld<br />
Tater-Maria<br />
Taterleiren hylles inn i nattemørk<strong>et</strong>s slør,<br />
bål<strong>et</strong> ulmer svakt med matte glør.<br />
Int<strong>et</strong> er <strong>som</strong> før, med ungdom, elskov, dans og sang.<br />
Nå er natten kald og lang.<br />
Refreng:<br />
Tater-Maria har still<strong>et</strong> høyt i liv<strong>et</strong>s spill,<br />
nå er hun blitt gammel, men engang var hun ung og vill.<br />
Ja, skjønn var Maria når dansen gikk i flammeskjær.<br />
72
Aller deiligst var hun, når hennes tatergutt var nær,<br />
vid ble ringen om bål<strong>et</strong>, når hun egg<strong>et</strong> til dans.<br />
Ja kort var veien til stål<strong>et</strong>, kryss<strong>et</strong> linjene hans.<br />
Tater-Maria har sats<strong>et</strong> høyt i liv<strong>et</strong>s spill,<br />
nå er hun blitt gammel, men engang var hun ung og vill.<br />
Minnene de skifter fort for den <strong>som</strong> gammel er,<br />
synene får liv i bål<strong>et</strong>s skjær.<br />
Se, her lever fortiden i skyggene omkring,<br />
visker om forgagne ting.<br />
Refreng<br />
D<strong>et</strong> var i fjor jag tjena dreng<br />
D<strong>et</strong> var i fjor jag tjena dreng<br />
hos tjukke Per på Nergårdseng<br />
d<strong>et</strong> var <strong>et</strong> farlig slit og sleng<br />
på åker og på eng.<br />
For der var gubben arg og kjerringa snål<br />
d<strong>et</strong> var dårlig mat til varje mål,<br />
d<strong>et</strong> var sure erter og kallan kål,<br />
d<strong>et</strong> var sokn<strong>et</strong>s sämsta gård.<br />
Til høsten vil jag sluta her,<br />
da vil jag sega <strong>som</strong> d<strong>et</strong> er,<br />
en flicka har ja fått så kjær,<br />
d<strong>et</strong> børjade så här.<br />
D<strong>et</strong> var en dag da sola skjen,<br />
vi satt oss på en liten sten.<br />
För at hvila våra trøtta ben<br />
d<strong>et</strong> var jag og min Helen.<br />
Vi satt på dik<strong>et</strong>s kant så grann<br />
med munn mot munn og hand i hand,<br />
vi satt på dik<strong>et</strong>s kant så grann<br />
og såg på vatn<strong>et</strong> rann.<br />
Men da vi skulle opp og stå,<br />
hva illa hende d<strong>et</strong> seg då,<br />
i dik<strong>et</strong> falt vi båda två,<br />
uti böljorna de blå.<br />
73
Ja sto opp med mi stora skam,<br />
Helen rakte jag min hand<br />
og drog na opp på tørre land,<br />
og tok na i min favn.<br />
Helena blev så hjärtans glad,<br />
fordi jag hjelpte na så bra,<br />
hun tykte jag var god at ha,<br />
kan du gj<strong>et</strong>te hvad hun sa?<br />
Du er den besta pojk jag v<strong>et</strong>,<br />
<strong>som</strong> reddat mig från dødligh<strong>et</strong>,<br />
<strong>som</strong> reddat mig från dødligh<strong>et</strong>,<br />
en gang vi sat og gr<strong>et</strong>,<br />
og da vi hadde grætit slut,<br />
så tørka vi oss med en klut<br />
og kyste så d<strong>et</strong> rann på trut,<br />
og se´n så var d<strong>et</strong> slut.<br />
<strong>Om</strong> fredag vi til presten går,<br />
en lysning der vi redan får,<br />
kan henda d<strong>et</strong> er laga så,<br />
vi blir <strong>et</strong> par, vi två.<br />
En poik vi har så fin og grann,<br />
sin pappa liknar han minsan,<br />
og blir den andra likedan,<br />
blir jag en lycklig mann!<br />
Vi reser opp en minnesten<br />
til minne om våra trøtta ben,<br />
vi reser opp en minnsesten,<br />
d<strong>et</strong> var jag og min Helen.<br />
På denne minnesten skal stå:<br />
”I dik<strong>et</strong> falt vi båda två,<br />
og dermed börja vår kjärlek slå,<br />
så illa kan d<strong>et</strong> gå.”<br />
Kilde: Yrvum og Jahansen (2003).<br />
74
Læring gjen<strong>no</strong>m språk<br />
Å gje<strong>no</strong>pplive <strong>no</strong>rsk romani og å skriftliggjøre d<strong>et</strong> er en stor og uferdig oppgave. Nedenfor<br />
finnes en del enkeltord <strong>som</strong> er oversatt fra <strong>no</strong>rsk romani til <strong>no</strong>rsk.<br />
•<br />
•<br />
Har du hørt eller s<strong>et</strong>t <strong>no</strong>en av disse ordene på romani før?<br />
Kan du finne <strong>no</strong>en ord med samme b<strong>et</strong>ydning på <strong>no</strong>rsk og romani <strong>som</strong> likner på<br />
hverandre?<br />
Noen romanigloser<br />
musjlo ’arm’ raklo ’gut’<br />
bul ’rygg’ pral ’bror’<br />
babb ’skjegg’ dad ’far’<br />
ratt ’blod’ rakli, kjei ’jente’<br />
kålo ’bryst’ dakri, deia ’mor’<br />
sjåka ’kinn’ pæna ’syster’<br />
jakk ’auga’<br />
gustro ’finger’ kjerklo ’fugl’<br />
mas ’kjøt’ masjkan ’katt’<br />
vemling ’tarm’ makjo ’fisk’<br />
bal ’hår’ papina ’gås’<br />
vasjt ’hand’ grei ’hest’<br />
sjero ’hovud’ balo ’gris’<br />
kn<strong>et</strong>ra ’kne’ busjni ’geit’<br />
piro ’fot, bein’ guni ’cow’<br />
moi ’munn’ juklo ’hund’<br />
negus ’nagl’<br />
dar ’hals’<br />
mårti ’hud’<br />
pærd ’mage’<br />
Oversatt av Rolf Theil (2008)<br />
75
Her kommer en del av en fortelling om taterjenta Anna. Den er oversatt fra <strong>no</strong>rsk til romani.<br />
Kan du kjenne igjen <strong>no</strong>en av ordene på romani uten å se på den <strong>no</strong>rske overs<strong>et</strong>telsen?<br />
•<br />
Miro karas Anna Jeg h<strong>et</strong>er Anna<br />
Miro karas Anna Jeg h<strong>et</strong>er Anna<br />
og miro asjar jikk <strong>no</strong>rsk kjei og er en <strong>no</strong>rsk jente<br />
<strong>som</strong> kammar budra pre Norge <strong>som</strong> har bodd i Norge<br />
sassaroe jiddan<strong>et</strong>. hele liv<strong>et</strong>.<br />
Miro ska rakra diro <strong>no</strong>e Jeg skal fortelle deg <strong>no</strong>e<br />
fra de bærsja da miros asja tik<strong>no</strong>. fra den gang jeg var liten.<br />
Miros dad og dakri asjar også dannikuse, Moren og faren min er også <strong>no</strong>rske,<br />
men miros purra<strong>no</strong>-purra<strong>no</strong>-purra<strong>no</strong>- men tipp, tipp, tipp,<br />
purra<strong>no</strong>- purra<strong>no</strong>-purra<strong>no</strong>-purra<strong>no</strong>- tipp, tipp, tipp, tipppurra<strong>no</strong>-dad<br />
ava fann India, oldefaren min kom fra India,<br />
<strong>som</strong> sutar duri fann Norge. <strong>som</strong> ligger langt fra Norge.<br />
Miro dikkas avri Jeg ser ut<br />
<strong>som</strong> vavroe <strong>no</strong>rske kjeier, <strong>som</strong> andre <strong>no</strong>rske jenter,<br />
men dåva asjar jikk kåva men d<strong>et</strong> er en ting<br />
<strong>som</strong> asjar kji <strong>som</strong> vavrie gana. <strong>som</strong> er litt annerledes fra andre folk.<br />
Både miro, dakria, daden, Både jeg, moren, faren,<br />
pænaene, pralane og nata miros søstrene, brødrene og slektningene mine<br />
asjar butt låsjalo å tradra. er veldig glad i å reise.<br />
Når pania perar fann tarusen Når d<strong>et</strong> begynner å dryppe fra tak<strong>et</strong><br />
og jiben jar nikli, og snøsmeltinga starter,<br />
kjerar våro parra, tradrar pakker vi, reiser<br />
og avar kji kjeri og kommer ikke hjem<br />
vago bøyton avar før d<strong>et</strong> blir høst<br />
og blattana perar fann tr<strong>et</strong>anane. og bladene faller fra trærne.<br />
Da daden og dakria miros asja tik<strong>no</strong>e, Da faren og moren min var små,<br />
tradra dom med grei og vårdi, reiste de med hest og kjerre,<br />
men da miro asja tik<strong>no</strong>, men da jeg var liten,<br />
brutla våro tradrar. brukte vi bil.<br />
Våro pærda opri tradrarn Vi fylte opp bilen<br />
med dom trinn pralane miros, med de tre brødrene mine,<br />
dakri, dad og sjapalan. mor, far og telt<strong>et</strong>.<br />
Og bute våltar Og mange ganger<br />
asja d<strong>et</strong> vavroe natar var d<strong>et</strong> andre slektninger<br />
<strong>som</strong> tradra kj<strong>et</strong>tanes med våro <strong>som</strong> kjørte sammen med oss<br />
pre vavroe tradrarar. i andre biler.<br />
Oversatt av Rolf Theil (2008)<br />
76
Læring gjen<strong>no</strong>m å utføre enkelt håndverk<br />
I enkelte familier lagde kvinnene papirblomster <strong>som</strong> de skulle selge for å spe på til<br />
livsgrunnlag<strong>et</strong>. Mennene kunne lage forskjellige gjenstander <strong>som</strong> for eksempel visper av<br />
ståltråd/hesj<strong>et</strong>råd for d<strong>et</strong> samme formål<strong>et</strong>. Nedenfor følger en oppskrift på hvordan en<br />
kan lage papirblomster, ”tankering” og visp av ståltråd.<br />
Papirblomster<br />
Utstyr: Krepp-papir i forskjellige farger, gjerne også grønt til blader på blomstene. D<strong>et</strong> er<br />
en fordel å bruke grovt krepp-papir, fordi d<strong>et</strong>te er l<strong>et</strong>tere å forme enn den ”fine” varianten<br />
av slikt papir. Piperensere, gjerne grønne, skal brukes til stilker på blomstene. Saks og<br />
tape er også nødvendig.<br />
Framgangsmåte for å lage en blomst<br />
77
Forklaring til bildene<br />
Bilde 1: Klipp opp tre remser krepp-papir <strong>som</strong> skal bli kronblader på blomstene. Disse kan<br />
være i samme farge eller i forskjellige farger. Størrelsen på remsene kan for eksempel<br />
være (1) 25x12 cm, (2) 18x16 cm og (3) 16x10 cm. D<strong>et</strong> er viktig å klippe slik at stripene<br />
i krepp-papir<strong>et</strong> følger kortsidene til remsene og dermed går på tvers av langsidene. D<strong>et</strong> er<br />
med på å gi tøyeligh<strong>et</strong> i papir<strong>et</strong>.<br />
Bilde 2: Ta remse (1) og br<strong>et</strong>t den <strong>som</strong> <strong>et</strong> trekkspill. Løs opp ”trekkspill<strong>et</strong>” og lag eventuelle<br />
”bølger” med fingrene på den ene langsiden av remsen. Denne langsiden skal bli den øvre<br />
kanten av <strong>et</strong> kronblad. Legg en piperenser på den nedre delen av d<strong>et</strong> kommende kron blad<strong>et</strong>.<br />
Bilde 3: Klem den nedre delen av remsen (kronblad<strong>et</strong>) rundt piperenseren og tape den fast<br />
rundt piperenseren, slik at den danner en vifte.<br />
Bilde 4 og 5: Ta neste remse (2) og br<strong>et</strong>t den på langs, slik at den blir dobbel. Eventuelle<br />
rester av krepp-papir<strong>et</strong> kan klippes til en ganske tynn remse, krølles litt sammen og tapes<br />
langs<strong>et</strong>ter innsiden av br<strong>et</strong>ten. D<strong>et</strong>te kronblad<strong>et</strong> blir dobbelt, <strong>no</strong>e <strong>som</strong> gir <strong>et</strong> luftig og fint<br />
inntrykk på den ferdige blomsten.<br />
Bilde 6: Br<strong>et</strong>t trekkspill. Løs trekkspill<strong>et</strong> opp igjen og lag eventuelle bølger i øvre kant av<br />
remsen (kronblad<strong>et</strong>) med fingrene. Klem den nedre delen av remsen (kronblad<strong>et</strong>) sammen,<br />
slik at den øvre delen danner en luftig ring. S<strong>et</strong>t den nederste delen av remsen (kronblad<strong>et</strong>)<br />
på piperenseren foran d<strong>et</strong> første kronblad<strong>et</strong>, og tape den fast.<br />
Bilde 7: Gjør tilsvarende med remse 3) <strong>som</strong> blir d<strong>et</strong> minste kronblad<strong>et</strong> på blomsten. Nå<br />
kan d<strong>et</strong> første kronblad<strong>et</strong>, <strong>som</strong> er lag<strong>et</strong> av enkelt krepp-papir, eventuelt finjusteres. D<strong>et</strong>te<br />
kan gjøres ved å skråklippe hver av de to øvre endene for å få <strong>et</strong> mykere inntrykk.<br />
Bilde 8: Nå er turen komm<strong>et</strong> til å lage blader. Klipp en remse på for eksempel 25x9 cm i<br />
grønt krepp-papir. Br<strong>et</strong>t papir<strong>et</strong> på tvers in<strong>no</strong>ver og rull foreløpig ikke ut igjen.<br />
Bilde 9: Start 2-3 cm nede på remsen og klipp formen til <strong>et</strong> halvt blad.<br />
Bilde 10 og 11: Br<strong>et</strong>t ut bladremsen (blad<strong>et</strong>) og knip den nederste delen av den sammen.<br />
Bilde 12: Fest den nederste delen av remsen (blad<strong>et</strong>) rundt piperenseren og kronbladene,<br />
slik at den nedre delen av kronbladene på blomsten skjules av bladene. Nå er blomsten<br />
ferdig. En spiss rest av d<strong>et</strong> grønne krepp-papir<strong>et</strong> kan eventuelt festes i midten av <strong>et</strong> kronblad<br />
(2). D<strong>et</strong> kan også brukes andre farger, for eksempel gult, til ”støvbæreren”.<br />
Tankering<br />
En tankering er satt sammen av to deler. D<strong>et</strong> gir en liten<br />
utfordring å lage den slik at de to ringene kan tas fra<br />
hverandre uten at de ødelegges.<br />
For å lage en tankering trengs ståltråd, eventuelt<br />
aluminiums tråd (<strong>som</strong> er mykere og l<strong>et</strong>tere å arbeide med)<br />
og en tang.<br />
78
Modell for hvordan en kan lage visp av ståltråd<br />
Fire eller fem ståltråder r<strong>et</strong>tes ut og samles.<br />
Ståltrådene festes sammen med en liten bit ståltråd.<br />
Ståltrådene br<strong>et</strong>tes og festes på nytt.<br />
Fl<strong>et</strong>t to av ståltrådene rundt håndtak<strong>et</strong>.<br />
D<strong>et</strong> ferdige resultat<strong>et</strong>.<br />
79
Modell for hvordan en kan lage en enkel spiralvisp<br />
Bilder og fremgangsmåte er lag<strong>et</strong> av Mariann Grønnerud (2008)<br />
80
Læring gjen<strong>no</strong>m matlaging<br />
(Oppskriftene er gitt av Anna Gustavsen.)<br />
D<strong>et</strong>te er <strong>no</strong>e av den maten taterne spiste i tiden r<strong>et</strong>t <strong>et</strong>ter krigen, i 1950- og<br />
1960-årene.<br />
Hv<strong>et</strong>emelsgrøt<br />
Grøt var vanlig kost og ble spist både om kvelden og til frokost.<br />
• Kok opp helmelk<br />
• Ha i hv<strong>et</strong>emel og la d<strong>et</strong> koke <strong>no</strong>en minutter<br />
• Visp kraftig mens d<strong>et</strong> koker<br />
• Grøten skal være så tykk at vispen kan stå i grøten<br />
• Spises med strøsukker – smørøye – kanel<br />
• Som drikke brukes melk<br />
Vanlig pannekake<br />
Hvor mye en skal ha i av hvert, kommer an på hvor mange en skal lage til:<br />
• Egg<br />
• Mel<br />
• Melk<br />
• Smør i stekepanna<br />
• Blåbærsylt<strong>et</strong>øy, ann<strong>et</strong> sylt<strong>et</strong>øy, eller strøsukker til å ha på pannekaka<br />
• Taterne var ekstra fornøyd når de hadde flesk i tillegg<br />
Pålegg<br />
D<strong>et</strong> mest vanlige pålegg<strong>et</strong> på brødskiva var vanlig strøsukker, og flesk hvis en var ekstra<br />
heldig.<br />
Klotvilling – Kleppsuppe<br />
Ble spist både til frokost og middag.<br />
• Kok melk<br />
• Lag fast røre av litt melk, egg, mel og salt<br />
• Med en skje lager en boller av røren<br />
• Ha bollene i den kokende melken<br />
• Kok fire-fem minutter til bollene - kløttene – kleppene er ferdige<br />
• Ha i sukker til suppa er passe søt<br />
81
Raspeball – klubb – kompe<br />
D<strong>et</strong>te var festmat:<br />
• Rå pot<strong>et</strong>er raspes<br />
• Ha i litt byggmel og litt hv<strong>et</strong>emel til d<strong>et</strong> blir en fast deig<br />
• Ha i rasp<strong>et</strong> løk<br />
• Bland alt godt og lag boller<br />
• Kok opp salt flesk og ha i pepper<br />
• Skjær flesk<strong>et</strong> i små terninger og ha d<strong>et</strong> i midten av pot<strong>et</strong>blandingen<br />
• Kok kraft av vann og buljong, ha i salt og pepper<br />
• Legg bollene i krafta<br />
• Kokes i ca. en time<br />
• Tilbehør: Kokt kålrot og gulrot i skiver, stekt flesk, sirup<br />
Noen ganger hadde de en salt k<strong>no</strong>ke <strong>som</strong> tilbehør, og da var d<strong>et</strong> virkelig fest!!!<br />
Pot<strong>et</strong>kake – ”pabbar bannik”<br />
• 1 kg kokte pot<strong>et</strong>er<br />
• 1 ts salt<br />
• 2 dl fint rugmel<br />
• 1 dl hv<strong>et</strong>emel<br />
Fremgangsmåte<br />
Mos pot<strong>et</strong>er sammen med salt. Bland<br />
rugmel og hv<strong>et</strong>emel og kna d<strong>et</strong> raskt inn<br />
i pot<strong>et</strong>massen. Tils<strong>et</strong>t så lite mel <strong>som</strong><br />
mulig. Deigen skal bare være akkurat fast<br />
<strong>no</strong>k til at den kan kjevles ut. Trill ut deigen til en tykk pølse og skjær den i skiver. Hver<br />
skive kjevles ut til en lompe på størrelse med en frokosttallerken. Stek lompene på begge<br />
sidene i stekepanne, på takke eller over åpen ild. Passer godt med flesk til!<br />
Læring gjen<strong>no</strong>m besøk på museer/utstillinger<br />
En del museer har materiell eller utstillinger <strong>som</strong> kan være verdifulle bidrag i <strong>et</strong> undervisningsopplegg<br />
om <strong>tatere</strong>. Følgende kan være aktuelle å kontakte for mulige besøk:<br />
Glomdalsmuse<strong>et</strong>, Elverum<br />
Vandreutstillingen ”De reisende”, Trøndelag folkemuseum<br />
Telemark Museum, Skien<br />
Tvedestrand Museum, Tvedestrand<br />
Karmsund folkemuseum, Haugesund<br />
Sør-Gardermoen Kultur- og Næringspark med boligen Furua, Ullensaker kommune<br />
82
Læring gjen<strong>no</strong>m ulike arbeidsmåter<br />
med vekt på drama og opplevelse<br />
Dramaforløp <strong>som</strong> m<strong>et</strong>ode for å arbeide med ulike sider ved taternes liv<br />
Dramaforløp defineres her <strong>som</strong> en arbeidsm<strong>et</strong>ode hvor en tar i bruk ulike m<strong>et</strong>oder for å<br />
gjøre seg kjent med for eksempel <strong>et</strong> tema, en tekst, en sang, en hendelse eller <strong>et</strong> bilde.<br />
En kan bruke m<strong>et</strong>oder fra ulike fag <strong>som</strong> forming, musikk og drama. I tillegg er <strong>no</strong>rsk og<br />
samfunnsfag viktige i relasjon til d<strong>et</strong> tema vi arbeider med. I andre dramaforløp kan andre<br />
fag være like relevante. Hensikten med <strong>et</strong> dramaforløp, slik d<strong>et</strong> brukes i d<strong>et</strong>te heft<strong>et</strong>, er<br />
<strong>som</strong> m<strong>et</strong>ode for å lære om <strong>et</strong> tema. Drama <strong>som</strong> kunstfag er ikke mål<strong>et</strong>. Samtidig er d<strong>et</strong><br />
fullt mulig å ha fokus på d<strong>et</strong> kunstfaglige, for eksempel ved å ha teater <strong>som</strong> mål, og avslutte<br />
arbeid<strong>et</strong> med å lage en forestilling. D<strong>et</strong>te er ikke <strong>et</strong> dramaopplegg hvor d<strong>et</strong> er nødvendig<br />
å ha spesiell kjennskap til dramafag<strong>et</strong> eller teater. Men vi nevner to m<strong>et</strong>oder, lærer i rolle<br />
og stillbilde.<br />
Lærer i rolle<br />
Ved bruk av lærer i rolle går læreren inn i en annen rolle enn den hun har til daglig. D<strong>et</strong>te<br />
er en god måte for å lede barna inn i fiksjonen. En kan utvikle forløp<strong>et</strong> sammen og har<br />
muligh<strong>et</strong> til å gi barna faktiske opplysninger og kunnskap. Der<strong>som</strong> en velger å være i rolle,<br />
snakker en i jeg-form, og har dermed muligh<strong>et</strong> til å skape mer nærh<strong>et</strong> til stoff<strong>et</strong>. En kan<br />
være med på å gi barna en opplevelse av at d<strong>et</strong>te er faktisk <strong>no</strong>e <strong>som</strong> har hendt.<br />
D<strong>et</strong> er ikke nødvendig å ha skuespillererfaring for å være lærer i rolle, men d<strong>et</strong> er nyttig å<br />
vektlegge stemmebruk, blikk og <strong>et</strong> tydelig kroppsspråk. I en del tilfeller kan d<strong>et</strong> være<br />
enklere å gå inn i rollen der<strong>som</strong> en tar på seg andre klær. Der<strong>som</strong> en velger å spille far,<br />
kan en for eksempel ta på en hatt, om en spiller mor, kan en bruke <strong>et</strong> sjal. Barna vil<br />
umiddelbart vite at når en tar på <strong>et</strong> kostyme, er en i rolle, når en tar d<strong>et</strong> av, er en vanlig<br />
lærer.<br />
Stillbilde<br />
Stillbilde, frysbilde eller tablå er en b<strong>et</strong>egnelse <strong>som</strong> blir brukt når personer går sammen<br />
og ved hjelp av kropp og uttrykk former en situasjon og blir stående i den – i en frysposisjon<br />
(Larsen, 1997:55). Å lage stillbilder eller frysbilder er en god måte for å bearbeide den<br />
informasjonen en har fått. Barna må snakke sammen, og de må i fellesskap klare å komme<br />
fram til uttrykk de er enige om, og <strong>som</strong> gir <strong>et</strong> bilde av den fortellingen de har hørt. I <strong>et</strong><br />
stillbilde har en muligh<strong>et</strong> til å uttrykke stemninger, følelser, samhørigh<strong>et</strong> eller<br />
utestengelse.<br />
83
I d<strong>et</strong> følgende presenteres tre ulike forløp. De to første er beregn<strong>et</strong> på de eldste barna,<br />
d<strong>et</strong> tredje på de yngste. Samtlige forløp er relativt lange og vil kreve tid der<strong>som</strong> en skal<br />
arbeide med hele forløp<strong>et</strong> slik de står forklart. Men d<strong>et</strong> er fullt mulig å arbeide praktisk<br />
med bare deler av hvert forløp. Læreren kan for eksempel fortelle første halvdelen og<br />
arbeide praktisk med slutten, eller omvendt. D<strong>et</strong> er også mulig å plukke ut små sekvenser<br />
<strong>som</strong> for eksempel å lage stillbilde av en familiesituasjon, dramatisere en sekvens eller<br />
lage en fortelling rundt bål<strong>et</strong>.<br />
Barna i førskolealderen er i stand til å lage stillbilder, og d<strong>et</strong>te kan være en svært virkningsfull<br />
m<strong>et</strong>ode for å synliggjøre ulike situasjoner og følelser. Barna er godt kjent med fotografier,<br />
lysbilder, videobilder og kanskje spesielt bilder tatt med mobilkamera. D<strong>et</strong>te vil gi dem<br />
gode ideer om hva <strong>et</strong> stillbilde er. D<strong>et</strong> kan være <strong>et</strong> situasjonsbilde <strong>som</strong> fryses akkurat når<br />
d<strong>et</strong> er på sitt mest spennende, føl<strong>som</strong>me, mor<strong>som</strong>me, sorgfylte eller hva en måtte ønske<br />
å fokusere på.<br />
Dramaforløp: Da Sofie var liten<br />
D<strong>et</strong>te er <strong>et</strong> dramaforløp <strong>som</strong> bygger på en sann fortelling om Sofie. Fortellingen ligger<br />
vedlagt, og læreren kan bruke sitater og informasjon derfra i d<strong>et</strong> praktiske arbeid<strong>et</strong>.<br />
Sofie hadde sin barndom tidlig på 50-tall<strong>et</strong>.<br />
1. Læreren forteller<br />
En gang for lenge siden da Sofie og foreldrene hennes var ute og reiste, hendte d<strong>et</strong> <strong>no</strong>e<br />
<strong>som</strong> skulle prege hele resten av liv<strong>et</strong> til Sofie. At de reiste, var ikke spesielt. D<strong>et</strong> hadde<br />
de gjort helt fra den gangen Sofie var nyfødt. De hadde ikke bil, men gikk <strong>et</strong>ter landeveien,<br />
så alt de eide, måtte de bære med seg.<br />
Jeg var bare 24 timer første gangen jeg var ute på landeveien med foreldrene mine.<br />
Jeg ble pakk<strong>et</strong> godt inn. De tok <strong>et</strong> langt skjerf og surr<strong>et</strong> d<strong>et</strong> stramt rundt hele kroppen<br />
min, reiving ble d<strong>et</strong> kalt, og d<strong>et</strong> var ikke uvanlig at en gjorde d<strong>et</strong> med småbarn på 50<br />
tall<strong>et</strong>. Jeg kan ikke huske hvordan d<strong>et</strong> kjentes, men i <strong>et</strong>tertid har jeg tenkt at d<strong>et</strong> må jo<br />
ha vært trangt og ligge der uten å kunne røre en finger? Men varmt og godt var d<strong>et</strong>.<br />
Mamma og pappa hadde <strong>no</strong>k av tepper, og var d<strong>et</strong> ekstra kaldt ute putt<strong>et</strong> de meg i sekken<br />
til pappa. D<strong>et</strong> er jo ikke ulikt hva en ser i dag, d<strong>et</strong>, at barn blir bår<strong>et</strong> på ryggen, bare at<br />
de ikke blir reiv<strong>et</strong>.<br />
84
2. Stillbilde<br />
• Lag <strong>et</strong> stillbilde <strong>som</strong> viser familien, mor, far og Sofie <strong>som</strong> er ute på veien.<br />
• Hvordan er de forskjellige personene plassert i forhold til hverandre?<br />
• Hva slags kroppsholdning har de?<br />
• Hva slags uttrykk har de?<br />
• Virker d<strong>et</strong> <strong>som</strong> de har d<strong>et</strong> godt sammen?<br />
3. Bål og fortelling<br />
Læreren forteller<br />
D<strong>et</strong> er blitt kveld, og familien må finne <strong>et</strong> sted å sove. Noen ganger har de fått overnatte<br />
på gårder, i <strong>et</strong> bryggerhus, på kjøkken<strong>et</strong> eller på låven, men i dag er d<strong>et</strong> så fint og varmt<br />
vær at de har bestemt å sove ute i telt. På teltplassen er d<strong>et</strong> mange telt, og Sofie kjenner<br />
nesten alle de andre <strong>som</strong> er der.<br />
• Late <strong>som</strong> en sitter rundt bål<strong>et</strong>. Sitte t<strong>et</strong>t, lage en god stemning.<br />
• Læreren kan lese <strong>no</strong>e fra fortellingen om Sofie.<br />
• Barna kan gruppevis lage fortelling om hva de tror kan skje når de er ute på<br />
landeveien.<br />
4. Matlaging<br />
En kan lage enkel mat (se vedlagte oppskrifter).<br />
Pot<strong>et</strong>kake kan for eksempel lages og forberedes både ute og inne.<br />
5. Sang og dans<br />
Familien til Sofie var veldig glad i å synge. Så snart de hadde satt opp telt<strong>et</strong>, tok de fram<br />
gitaren, og <strong>no</strong>en begynte å synge. De hadde sitt eg<strong>et</strong> språk, romani, og <strong>no</strong>en ganger sang<br />
de på <strong>no</strong>rsk, andre ganger på romani.<br />
• Lær sangen. Lær ord på romani.<br />
• Syng ”Romani raklo”.<br />
• Lytt til musikk (trekkspill fra CD-en).<br />
• Lag enkel ringdans.<br />
6. Læreren forteller om <strong>no</strong>e <strong>som</strong> hendte en gang Sofie var bare 3 år<br />
Nå er Sofie 13 år, men jeg skal fortelle dere <strong>no</strong>e <strong>som</strong> hendte for lenge siden akkurat på<br />
denne campingplassen. Sofie, familien hennes og vennene hadde sitt<strong>et</strong> lenge ved bål<strong>et</strong><br />
denne kvelden, og de hadde også hatt besøk av bygdeungdommen. D<strong>et</strong> hendte ofte at<br />
bygdeungdommen kom til teltplassen når taterne var der, fordi de hadde lyst til å være<br />
med og synge og danse. Den kvelden for lenge siden var d<strong>et</strong> en bygdegutt <strong>som</strong> h<strong>et</strong> Ola<br />
<strong>som</strong> tull<strong>et</strong> og lekte med Sofie.<br />
85
Ola var åtte år, og hun var bare tre. Ola syntes Sofie var så søt med sitt mørke hår og sine<br />
brune øyne. Sofie syntes d<strong>et</strong> var stas at en gutt på åtte år ville leke med henne, og hun<br />
syntes han var så mor<strong>som</strong>. Etter en stund ropte faren til Sofie på henne og sa at nå var<br />
d<strong>et</strong> på tide hun gikk for å legge seg. Da så Ola lenge på henne. Så sa han:<br />
”Du skal bli kona mi, du.”<br />
Så måtte han gå hjem, og Sofie måtte legge seg.<br />
D<strong>et</strong> gikk mange år, og familien reiste over store deler av Norge. Men en dag kom de tilbake<br />
til akkurat d<strong>et</strong> sted<strong>et</strong> hvor Sofie og Ola hadde truff<strong>et</strong> hverandre. Sofie husk<strong>et</strong> ikke at hun<br />
hadde vært der tidligere, men med en gang hun så Ola, husk<strong>et</strong> hun den mor<strong>som</strong>me gutten<br />
hun traff en gang for lenge siden. Ola hadde ikke glemt den lille jenta, men da han så<br />
henne nå, ble han veldig sjenert. Sofie var blitt eldre, men hun var akkurat like pen, og<br />
han hadde så lyst til å bli kjent med henne. Han var usikker på om han torde å ta kontakt,<br />
men til slutt greide han ikke la være og gikk bort til henne og begynte å snakke.<br />
7. Pararbeid<br />
Elevene deles i par<br />
Ola og Sofie satt litt vekk fra alle de andre, og enda Sofie var mye yngre enn bygdegutten,<br />
var hun ikke redd. Hun likte han godt, han var grei å snakke med, og Ola likte å snakke<br />
med Sofie.<br />
• To og to elever går sammen i par og velger roller <strong>som</strong> Ola og Sofie.<br />
• Hva snakker de om?<br />
• Hva kan de fortelle hverandre om d<strong>et</strong> liv<strong>et</strong> de lever?<br />
• Har de <strong>no</strong>en hemmeligh<strong>et</strong>er sammen?<br />
• Lager de <strong>no</strong>en avtaler om å møtes igjen?<br />
• Kan d<strong>et</strong> være vanskelig fordi Sofie er tater og Ola er bygdegutt?<br />
• Snakker de om d<strong>et</strong>?<br />
8. Dagbok – individuelt arbeid<br />
Dagen <strong>et</strong>ter måtte Sofie og familien hennes reise videre, fordi faren hadde fått arbeid <strong>et</strong><br />
ann<strong>et</strong> sted i land<strong>et</strong>. Igjen gikk d<strong>et</strong> lang tid, men Sofie kunne ikke glemme Ola. Sofie tenker<br />
på han selv om hun ikke har s<strong>et</strong>t han på lenge. Hun lurer på hva han gjør, og hvordan han<br />
har d<strong>et</strong>. Ola har heller ikke glemt Sofie. Han møter andre jenter, men han tenker på henne.<br />
Både Sofie og Ola visste at d<strong>et</strong> var uvanlig at en taterjente og en bygdegutt var kjærester.<br />
De levde forskjellige liv. Bøndene bodde på <strong>et</strong>t sted, og taterne reiste. Likevel kunne de<br />
ikke glemme hverandre.<br />
86
Individuelt arbeid:<br />
• Sofie skriver dagbok om hvordan hun har d<strong>et</strong>, og hva hun tenker om Ola.<br />
• Ola skriver dagbok om hvordan han har d<strong>et</strong>, og hva han tenker om Sofie.<br />
9. Møte og bryllup<br />
D<strong>et</strong> er gått enda <strong>no</strong>en år, men en dag kommer taterfølg<strong>et</strong> tilbake til plassen hvor Ola og<br />
Sofie hadde truff<strong>et</strong> hverandre. Sofie var spent på om Ola var der. Han var eldre enn henne.<br />
Kanskje hadde han gift<strong>et</strong> seg, flytt<strong>et</strong> eller bare glemt henne?<br />
De satte opp telt<strong>et</strong>, lagde mat og satt utenfor og prat<strong>et</strong> slik de pleide å gjøre. Plutselig<br />
står d<strong>et</strong> en mann foran henne og ser og ser.<br />
”Du er Sofie, du. Vil du bli kona mi nå?” spurte han. Og d<strong>et</strong> vil Sofie.<br />
• Lag bryllup med sanger, taler, mat og fest.<br />
Dramaforløp: Solveig, Tore og familien deres<br />
D<strong>et</strong>te forløp<strong>et</strong> handler om taterbarn <strong>som</strong> ble tatt fra sine foreldre, <strong>no</strong>e mange <strong>tatere</strong><br />
opplevde tidligere. Forløp<strong>et</strong> er ikke basert på én konkr<strong>et</strong> fortelling, men lag<strong>et</strong> på grunnlag<br />
av historier fortalt av <strong>tatere</strong> og om ”Solveig”, fortalt i Norgeshistorien, bind 4, av Karsten<br />
Alnæs. I informasjonsheft<strong>et</strong> kan en lese mer bakgrunnsstoff om når taterne kom til Norge,<br />
og hvordan de ble behandl<strong>et</strong> av myndigh<strong>et</strong>ene.<br />
Kort informasjon om familien til Solveig<br />
1. Fortelle eller være lærer i rolle <strong>som</strong> mor eller far<br />
Læreren kan velge om hun vil fortelle innledningen, eller være i rolle <strong>som</strong> Karl eller Marie,<br />
foreldrene til Solveig og Tore. D<strong>et</strong> viktigste er at barna får en felles informasjon, og at de<br />
blir <strong>no</strong>e kjent med familien, og hva de holder på med.<br />
Fortellingen om denne familien er <strong>no</strong>e <strong>som</strong> hendte for mange år siden. Karl og Marie er<br />
gift. De har barna Solveig og Tore. Hele vinteren bor de fast på <strong>et</strong>t sted, men når våren<br />
kommer, pakker de d<strong>et</strong> de trenger og reiser rundt i Norge. Faren til Solveig og Tore er<br />
blikkenslager. Han tar arbeid på de ulike stedene de kommer til, og når d<strong>et</strong> ikke er mer<br />
arbeid <strong>et</strong> sted, drar de til neste bygd. Moren til Solveig og Tore selger varer på dørene til<br />
folk. Hele familien liker d<strong>et</strong>te liv<strong>et</strong>, og d<strong>et</strong> ekstra fine med d<strong>et</strong> er at familien kan være<br />
sammen hele tiden.<br />
Solveig er fire år, Tore er åtte. D<strong>et</strong> er ekstra fint når de reiser, for da treffer de så mange<br />
andre familier. Når de slår seg til ro på en campingplass eller ved <strong>et</strong> skogholt, er d<strong>et</strong> alltid<br />
mange sammen, og både Solveig og Tore kjenner at d<strong>et</strong> er trygt og godt.<br />
87
2. Lage stillbilder av mor, far, Solveig og Tore<br />
D<strong>et</strong> er barna <strong>som</strong> bør finne ut hva en kan lage bilde av, men d<strong>et</strong> vil være naturlig å fokusere<br />
på stemningen hos familien.<br />
• Er den god, virker d<strong>et</strong> <strong>som</strong> de har d<strong>et</strong> bra?<br />
• Virker d<strong>et</strong> <strong>som</strong> en saml<strong>et</strong> familie?<br />
3. Sang og sosialt samvær<br />
Læreren forteller at familien har komm<strong>et</strong> fram til sted<strong>et</strong> de skal bo for natten. Her har<br />
andre familier komm<strong>et</strong> før dem, og de er veldig glade for å se hverandre. D<strong>et</strong> prates høyt<br />
og mye. Stemningen er god, og d<strong>et</strong> er ikke lenge før <strong>no</strong>en tar fram trekkspill og/eller gitar,<br />
og dermed er sangen i gang. D<strong>et</strong> er alltid mye sang når taterne er saml<strong>et</strong>. Mange er gode<br />
sangere. Noen sanger er muntre og til å bli i godt humør av. Andre er så triste, så triste.<br />
D<strong>et</strong> er nesten så en får tårer i øyekroken.<br />
Her kan sangen ”Tatervise ved bål<strong>et</strong>” passe fint. Teksten finnes i informasjonsheft<strong>et</strong>.<br />
4. Læreren forteller videre<br />
Akkurat nå har familien til Solveig og Tore d<strong>et</strong> fint. D<strong>et</strong> beste de v<strong>et</strong> er å være på reise<br />
sammen med mange familier og å sitte rundt bål<strong>et</strong>. Alle prater, og alle er glade. D<strong>et</strong> er<br />
godt å synge de triste visene, men når virkeligh<strong>et</strong>en blir trist, er d<strong>et</strong> <strong>no</strong>e ann<strong>et</strong>. Og<br />
virkeligh<strong>et</strong>en blir trist av og til. D<strong>et</strong> er ikke alt <strong>som</strong> er like bra. Taterne er en gruppe<br />
mennesker <strong>som</strong> ikke er så godt likt av myndigh<strong>et</strong>ene. De mener at d<strong>et</strong> ikke er bra å reise<br />
rundt slik taterne gjør, og spesielt ille synes de d<strong>et</strong> er at barn får en slik oppvekst.<br />
Myndigh<strong>et</strong>ene i Norge er så sikre på at d<strong>et</strong>te liv<strong>et</strong> er feil, at de har start<strong>et</strong> med å ta barna<br />
fra taterne.<br />
Følgende blir ofte formidl<strong>et</strong> fra myndigh<strong>et</strong>ene:<br />
Barn bør bo fast <strong>et</strong> sted, og alle <strong>som</strong> bor i Norge, må lære ordentlig <strong>no</strong>rsk.<br />
Alle barn må gå på skole.<br />
Vi vil gi barna en ordentlig oppvekst, og plasserer dem i fosterhjem eller på barnehjem<br />
så de lærer seg ordentlig god <strong>no</strong>rsk oppdragelse.<br />
D<strong>et</strong>te fører til at taterfamiliene alltid er litt på vakt. De passer på hvor de slår opp telt<strong>et</strong>,<br />
og de er alltid hyggelige og høflige når de gjør forskjellige arbeidsoppgaver – enten d<strong>et</strong> er<br />
å legge en takrenne på <strong>et</strong> hus, eller å selge duker og blonder.<br />
88
5. Lærer i rolle <strong>som</strong> prest Walnum<br />
Dagen <strong>et</strong>ter at de har sung<strong>et</strong> og hatt d<strong>et</strong> hyggelig, kommer d<strong>et</strong> plutselig to personer inn<br />
på områd<strong>et</strong> hvor taterne holder til. Læreren kan late <strong>som</strong> om hun er en av de to. Den ene<br />
presenterer seg <strong>som</strong> prest Jakob Walnum, leder for Norsk Misjon blant hjemløse, også<br />
kalt Misjonen. Den andre presenterer seg <strong>som</strong> en representant fra vergeråd<strong>et</strong>.<br />
Prest Walnum:<br />
Jeg er fra Misjonen. Vi er en forening <strong>som</strong> hjelper disse stakkars taterbarna. Vi flytter dem<br />
vekk fra den tragiske livsførselen deres foreldre fører, og gir dem en ny start i <strong>et</strong> nytt hjem.<br />
De skal få slippe å reise langs veien. Vi vil gi dem <strong>et</strong> godt hjem <strong>som</strong> kan bidra til at<br />
taterbarna vokser opp med <strong>no</strong>rske <strong>no</strong>rmer og regler. De skal få lære om god, <strong>no</strong>rsk skikk<br />
og bruk, lære <strong>no</strong>rsk og bli ordentlig, gode <strong>no</strong>rske statsborgere.<br />
Representanten fra vergeråd<strong>et</strong>:<br />
Dere <strong>tatere</strong> er ikke skikk<strong>et</strong> til å ta vare på barn. Vi har beslutt<strong>et</strong> å ta med Solveig. Hun<br />
skal i fosterhjem i en bygd <strong>som</strong> ikke er så langt fra her dere er nå. Her vil hun få d<strong>et</strong> godt<br />
hos snille mennesker <strong>som</strong> er gode <strong>no</strong>rske borgere.<br />
Karl og Marie gjør alt for å forhindre d<strong>et</strong>, men ingen ting nytter, og prest Walnum og<br />
representanten fra vergeråd<strong>et</strong> tar med seg Solveig på tross av foreldrenes bønn om å la<br />
være.<br />
6. Dramatisering eller stillbilde<br />
D<strong>et</strong> er ulike måter å arbeide med denne sekvensen på. Her presenteres dramatisering og<br />
stillbilder.<br />
• Dramatisering: Gruppevis lage en dramatisering av denne situasjonen. Mor, far, Tore,<br />
Solveig, Walnum og en fra vergeråd<strong>et</strong>. I dramatiseringen kan en bytte roller slik at<br />
alle får oppleve å være den <strong>som</strong> står der med all makten, og <strong>som</strong> kan ta med seg<br />
Solveig til en familie. Én kan også være i rolle hvor en spiller Solveig <strong>som</strong> blir tatt<br />
vekk fra mor, far, bror og alle andre slektninger.<br />
• Hvordan kjennes d<strong>et</strong> plutselig å være helt alene?<br />
• Hvordan kjennes d<strong>et</strong> å være mor og far og ikke kunne gjøre <strong>no</strong>e for å forhindre<br />
at <strong>no</strong>en ukjente mennesker kommer og tar barn<strong>et</strong> ditt?<br />
• Stillbilde: Mor, far, Tore, Solveig, prest Walnum og en fra vergeråd<strong>et</strong>. Lage bilde av<br />
situasjonen da Solveig ble hent<strong>et</strong>:<br />
• Hvordan er de forskjellige personene plassert i forhold til hverandre?<br />
• Hva slags kroppsholdning har de?<br />
• Hva slags stemning preger personene?<br />
89
• Hva slags status har de forskjellige?<br />
• Har mor og far en annen status nå enn ved stillbildene <strong>som</strong> ble lag<strong>et</strong> under punkt 2?<br />
• Hva slags status har Walnum og den fra vergeråd<strong>et</strong>?<br />
• Stillbilde og tekst:<br />
• En kan legge tekst på bildene.<br />
• De <strong>som</strong> er i bild<strong>et</strong>, kan si hva de tenker.<br />
• De <strong>som</strong> ser på bild<strong>et</strong>, kan si hva de tror personene i bild<strong>et</strong> tenker.<br />
7. Samtale i grupper og plenum<br />
• Samtale i gruppene og i plenum <strong>et</strong>ter dramatiseringen eller stillbildene.<br />
• Hvordan opplevde barna å spille de ulike rollene?<br />
• Hvilke tanker gjør elevene seg <strong>et</strong>ter å ha spilt de ulike rollene?<br />
• Hva synes de om handlingen til Walnum og vergeråd<strong>et</strong>?<br />
8. Prest Walnum og plasseringen av Solveig.<br />
Læreren informerer<br />
D<strong>et</strong> er gått en tid, og Solveig har d<strong>et</strong> <strong>et</strong>ter forholdene godt hos sin fosterfamilie. De er<br />
snille mot henne og ønsker d<strong>et</strong> skal være litt kontakt med de biologiske foreldrene. Denne<br />
holdningen blir kjent for vergeråd<strong>et</strong>, og de kan ikke tillate den slags oppførsel.<br />
”Kontakt med familien vil bare virke ødeleggende for Solveig. Hun må holdes helt borte<br />
fra sitt tidligere liv,” sier de.<br />
D<strong>et</strong>te er for øvrig i samsvar med Misjonens holdning til fosterhjemsplassering av<br />
taterbarn.<br />
Vergeråd<strong>et</strong> formidler:<br />
Vi har mottatt brev fra Misjonen <strong>som</strong> informerer om at de stopper all finansiell bistand om<br />
ikke Solveig flyttes fra sitt nåværende fosterhjem. Årsaken er at familien Solveig nå bor<br />
hos, er av taterslekt, <strong>no</strong>e Misjonen ikke var klar over, så d<strong>et</strong> er opplagt at hun ikke kan bo<br />
der. D<strong>et</strong> sies til og med at familiene er i slekt. Vi har derfor fatt<strong>et</strong> følgende vedtak:<br />
Solveig skal flyttes fra sitt nåværende fosterhjem til <strong>et</strong> ann<strong>et</strong>, langt fra sin biologiske<br />
familie.<br />
Foreldrene får ikke følge henne.<br />
Foreldrene skal ikke vite hvor Solveig er.<br />
Foreldrene fratas foreldremyndigh<strong>et</strong>en.<br />
90
9. Individuelt arbeid<br />
• Far kan skrive brev <strong>som</strong> forteller hvordan han har d<strong>et</strong>.<br />
• Mor kan skrive brev <strong>som</strong> forteller om sine følelser over å ha blitt fratatt barn<strong>et</strong><br />
sitt.<br />
• Solveig skriver om hvordan d<strong>et</strong> er å bli tatt fra sine foreldre og komme til en familie<br />
hun ikke kjenner i <strong>et</strong> helt nytt miljø langt fra hjemm<strong>et</strong>.<br />
• Tore skriver om hvordan d<strong>et</strong> er <strong>et</strong>ter at Solveig er tatt fra dem.<br />
• En fra vergeråd<strong>et</strong> kan skrive hvordan hun opplever å ta <strong>et</strong> barn fra foreldrene.<br />
• Elevene deler fortellingene med hverandre.<br />
10. Fortelle avslutningen<br />
• Læreren forteller slutten på fortellingen.:<br />
Familien treffes aldri igjen.<br />
Solveig fikk aldri vite hvem <strong>som</strong> var hennes virkelige foreldre.<br />
Hun fikk aldri vite at hun er av taterslekt.<br />
Foreldre fikk aldri se henne, eller vite <strong>no</strong>e om hvordan hun hadde d<strong>et</strong>.<br />
• Læreren kan også <strong>som</strong> en avslutning lese den autentiske ”Fortellingen om Gustava.”<br />
Dramaforløp: ”Latjo drom” – Den gode veien<br />
Læreren forteller<br />
D<strong>et</strong>te er <strong>no</strong>e <strong>som</strong> hendte en gang for lenge<br />
siden. D<strong>et</strong> er fortellingen om Fredrik og<br />
familien hans <strong>som</strong> er på reise. ”Fredrik sin<br />
slekt” kaller de seg, for d<strong>et</strong> er Fredrik <strong>som</strong><br />
er lederen, og de andre følger med dit han<br />
vil de skal dra. Fredrik og familien hans er<br />
<strong>tatere</strong>. De er <strong>no</strong>rske, men en gang for<br />
lenge, lenge siden kom tipp, tipp, tipp,<br />
tippoldefaren til Fredrik til Norge. D<strong>et</strong> er<br />
ikke helt sikkert hvor de kom fra, men vi<br />
tror d<strong>et</strong> var India. De hadde gått og gått i<br />
lang tid, og til slutt kom de til Norge, og der ville de bo. De snakk<strong>et</strong> <strong>et</strong> eg<strong>et</strong> språk <strong>som</strong><br />
h<strong>et</strong>er romani, men de lærte seg raskt <strong>no</strong>rsk og snakk<strong>et</strong> begge språkene.<br />
Fredrik var stor, hadde kullsvart hår og en diger bart. På hod<strong>et</strong> hadde han en bredbremm<strong>et</strong><br />
hatt, skjorte med <strong>et</strong> tørkle i halsen, en vest og klokke i s<strong>no</strong>r <strong>som</strong> lå i lomma på vesten.<br />
Ved siden av han gikk Laura <strong>som</strong> var kona hans. Hun var også mørk i hår<strong>et</strong> og på seg<br />
91
hadde hun <strong>et</strong> fargerikt tørkle på hod<strong>et</strong>, skjorte med en fin brosje, strikkejakke, sjal og langt<br />
skjørt. Familien hadde ikke bil, men gikk langs landeveien. De gikk rolig, og <strong>et</strong>ter seg dro<br />
de en svær kjerre. Oppi kjerra var d<strong>et</strong> mye forskjellig. De hadde <strong>no</strong>e de kalte ”kaffekiste,”<br />
og i den hadde de kopper, fat, primus, kaffe og alt de trengte for å koke og lage mat. De<br />
hadde sengeklær, andre klær til å ha på seg, telt og forskjellige varer de skulle selge, og<br />
helt på toppen satt de to barna deres, Karl og Marie. Hele <strong>som</strong>meren vandr<strong>et</strong> de fra sted<br />
til sted. Noen steder bodde de flere dager, og andre ganger kanskje bare en natt eller to.<br />
De bodde i telt. Mange andre i familien deres likte også å reise, og d<strong>et</strong> beste de visste,<br />
var når de kom til en teltplass hvor de traff andre kjente. Karl og Marie likte d<strong>et</strong> godt de<br />
også, for da var d<strong>et</strong> mange barn de kunne leke med.<br />
I dag hadde de gått ekstra langt, og alle begynte å bli slitne, men de hadde lyst til å finne<br />
andre slektninger, så Fredrik og Laura ba Karl og Marie være med og l<strong>et</strong>e <strong>et</strong>ter <strong>no</strong>en tegn<br />
eller spor <strong>et</strong>ter andre familiemedlemmer. (Se foran i heft<strong>et</strong> under punkt<strong>et</strong> ”sportegn”.)<br />
1. Lærer i rolle <strong>som</strong> Fredrik eller Laura tar alle med på l<strong>et</strong>ing <strong>et</strong>ter spor eller tegn<br />
<strong>et</strong>ter familien<br />
Praktiske forslag til hva en kan gjøre mens en l<strong>et</strong>er <strong>et</strong>ter tegn.<br />
Fredrik/Laura:<br />
Kom igjen, da går vi og l<strong>et</strong>er. Kan alle følge meg?<br />
• Gå fort, sakte eller tungt fordi en går oppover, eller løpe l<strong>et</strong>t fordi en går nedover.<br />
• Stoppe, lytte, speide og snakke om d<strong>et</strong> en later <strong>som</strong> en ser.<br />
• Etter en stund kommer de til <strong>et</strong> veiskille. Skal de gå til høyre eller til venstre? Fredrik/<br />
Laura l<strong>et</strong>er litt i veikanten og finner en kvist på den ene siden.<br />
• Fredrik/Laura:<br />
• ”Se her. Vi er på r<strong>et</strong>t vei. Denne kvisten har slektningene våre lagt her for å fortelle<br />
oss hvor de har gått, og at dere må bare komme <strong>et</strong>ter.”<br />
• Veien går gjen<strong>no</strong>m skog, og en kan bruke hverandre <strong>som</strong> trær <strong>som</strong> en må rundt,<br />
bøye seg eller krype under kvistene. Eller kanskje en må hoppe, klatre eller krabbe<br />
over store steiner <strong>som</strong> ligger midt i veien.<br />
• Kanskje må en vasse over en elv eller balansere fra stein til stein.<br />
• Gå over en myr <strong>som</strong> lager rare, våte surklelyder, og hvor en blir nesten sittende fast<br />
og må ha hjelp av de andre barna for å komme seg over.<br />
• Gå veldig stille fordi d<strong>et</strong> sitter <strong>no</strong>en pene fugler på en gren <strong>som</strong> en ikke vil<br />
forstyrre.<br />
• Trampe og lage høye lyder fordi d<strong>et</strong> kan være orm i nærh<strong>et</strong>en.<br />
• Plutselig kommer de fram til en åpen plass, og der står d<strong>et</strong> mange telt.<br />
92
2. Læreren forteller videre<br />
D<strong>et</strong> var allerede fem telt på plassen. De sto i en ring, og d<strong>et</strong> var akkurat plass til <strong>et</strong>t til.<br />
Fredrik og familien hans visste de var vent<strong>et</strong> og følte seg velkommen med en gang.<br />
Telt<strong>et</strong> var helt hvitt, og d<strong>et</strong> var veldig tungt. Inne i midten sto d<strong>et</strong> en høy stang, og rundt<br />
den måtte alle ligge når de skulle sove. De måtte ligge ganske t<strong>et</strong>t, men d<strong>et</strong> var fint, for<br />
d<strong>et</strong> kunne enkelte dager bli ganske kaldt. D<strong>et</strong> <strong>som</strong> var litt dumt, i alle fall hvis d<strong>et</strong> regn<strong>et</strong>,<br />
var at d<strong>et</strong> ikke var bunn i telt<strong>et</strong>. Så d<strong>et</strong> første Fredrik måtte gjøre når telt<strong>et</strong> var satt opp,<br />
var å grave en stor renne langs alle veggene. Denne rennen gjorde at vann<strong>et</strong> rant ned i<br />
den og vekk, så bakken inne i telt<strong>et</strong> ikke ble våt. Etterpå måtte de gå ut og hente granbar<br />
til å legge på bakken. Var de så heldige at d<strong>et</strong> var en bondegård i nærh<strong>et</strong>en, hent<strong>et</strong> de<br />
høy og la oppå granbar<strong>et</strong>. Da ble d<strong>et</strong> nesten <strong>som</strong> en god og myk seng! Når alt d<strong>et</strong>te var<br />
gjort, tok Laura fram kaffekista og kokte kaffe og lag<strong>et</strong> middagsmat. Teltene sto i en ring,<br />
og i midten var d<strong>et</strong> lag<strong>et</strong> <strong>et</strong> kjempestort bål. Etter maten satt alle rundt bål<strong>et</strong>, prat<strong>et</strong> og<br />
fortalte hva de hadde opplevd siden sist de så hverandre. Andre ganger tok de fram<br />
trekkspill og gitar og spilte og sang.<br />
3. Samtale – tegning og tekstskaping<br />
Når de har snakk<strong>et</strong> om d<strong>et</strong> læreren har fortalt, kan barna for eksempel tegne. De kan<br />
enten tegne på hvert sitt ark, eller de kan lage en stor felles tegning <strong>som</strong> viser hvordan<br />
familiene hadde d<strong>et</strong> på teltplassen sin. Læreren kan <strong>no</strong>tere barnas kommentarer <strong>som</strong><br />
festes ved siden av tegningen slik at de har dem til senere bruk, eventuelt til<br />
oppsummering.<br />
4. Lærer i rolle <strong>som</strong> Oliver. Fortelle og samtale<br />
Se vedlegg: ”Fortellingen om tatergutten Oliver.”<br />
Oliver er en eldre tater <strong>som</strong> har reist hele liv<strong>et</strong>, og <strong>som</strong> kan mange fortellinger.<br />
Her kan en bruke ”Fortellingen om Oliver” <strong>som</strong> bakgrunnsmateriale og for eksempel fortelle<br />
om oppvekst, mobbing på skolen, ønsk<strong>et</strong> om skolegang, hestesalg, skolegang, salg av<br />
selvlagde visper og bilkjøring på sving<strong>et</strong>e vestlandsveier.<br />
5. Alternative aktivit<strong>et</strong>er til Olivers fortelling<br />
Snakke om Olivers fortelling og lage stillbilder<br />
D<strong>et</strong> er mange episoder å gripe tak i <strong>et</strong>ter å ha hørt Olivers fortelling. Opplevelsene hans<br />
bærer preg av mye følelser, <strong>no</strong>e glede og stolth<strong>et</strong>, men også tristh<strong>et</strong> og sorg. Med<br />
utgangspunkt i Olivers opplevelser kan barna arbeide med følelser. De kan lage bilder <strong>som</strong><br />
viser for eksempel hvordan Oliver hadde d<strong>et</strong> i oppveksten sin:<br />
• Tristh<strong>et</strong>en da han ble mobb<strong>et</strong>.<br />
• En<strong>som</strong>h<strong>et</strong>sfølelsen da han var den eneste <strong>som</strong> ikke fikk gå på skolen.<br />
• Flauh<strong>et</strong>en da han falt på gulv<strong>et</strong>, og alle sto rundt og lo av han.<br />
93
• Gleden og følelsen av mestring over å ha lag<strong>et</strong> og solgt sin første visp.<br />
• Gleden over å ha fått førerkort.<br />
• Stolth<strong>et</strong>en over å ta familien med på kjør<strong>et</strong>ur.<br />
• Redselen da d<strong>et</strong> gikk for fort i bakkene.<br />
Lage visp, tankering eller <strong>et</strong> fantasismykke i ståltråd/aluminiumstråd<br />
D<strong>et</strong> er tidligere i heft<strong>et</strong> beskrev<strong>et</strong> hvordan en kan lage en visp slik Oliver gjorde <strong>som</strong> ung<br />
mann. Læreren kan eventuelt lage en visp mens barna ser på. Barna får prøve d<strong>et</strong> samme<br />
eller lage <strong>no</strong>e ann<strong>et</strong> de har lyst til.<br />
Der<strong>som</strong> en bruker aluminiumstråd istedenfor ståltråd, er d<strong>et</strong> l<strong>et</strong>tere å forme.<br />
Oliver og lek<br />
Oliver var ikke bare alene. Han lekte av og til med de fastboende, og han lekte med<br />
slektningene sine.<br />
• Finn på en lek.<br />
6. Anna <strong>som</strong> bor i nabotelt<strong>et</strong>, kommer på besøk til Fredrik og Laura<br />
Lærer i rolle <strong>som</strong> Anna<br />
Se vedlegg: ”Fortellingen om taterjenta Anna.”<br />
Anna forteller <strong>no</strong>e fra sitt liv <strong>som</strong> for eksempel da hun var ute og solgte varer på dørene.<br />
Og om hvor flaut d<strong>et</strong> var da hun mist<strong>et</strong> alle varene på bussen, og alle de andre barna så<br />
henne. Den gangen hun drømte at hun var prinsessen på erten. Kuene <strong>som</strong> tok alle de<br />
nyvaskede klærne. Anna forteller også at taterne har <strong>et</strong> eg<strong>et</strong> språk de kaller romani, og<br />
at d<strong>et</strong> er helt forskjellig fra <strong>no</strong>rsk. D<strong>et</strong> er ikke så mange i Norge <strong>som</strong> kan d<strong>et</strong>te språk<strong>et</strong> i<br />
dag, men hun snakker romani sammen med familien sin, og da er d<strong>et</strong> ingen andre <strong>som</strong><br />
kan skjønne henne. Men i dag har hun bestemt seg for at hun vil lære barna <strong>no</strong>en ord og<br />
en sang på romani. Sangen h<strong>et</strong>er ”Roma<strong>no</strong> raklo.” og er skrev<strong>et</strong> ned på romani med <strong>no</strong>rsk<br />
overs<strong>et</strong>telse og på CD.<br />
7. Alternative aktivit<strong>et</strong>er til Annas fortelling<br />
Laging og salg av varer<br />
En aktivit<strong>et</strong> kan være å leke butikk, enten at en har en butikk i en del av barnehagen, eller<br />
at en leker at en besøker hjemmene slik Anna gjorde. Varene en selger, kan selvfølgelig<br />
være hva <strong>som</strong> helst. D<strong>et</strong> kommer an på om d<strong>et</strong> er d<strong>et</strong> å selge, eller å gjøre mest mulig<br />
likt taterne <strong>som</strong> er mål<strong>et</strong>. Der<strong>som</strong> ”varelager<strong>et</strong>” skal likne på <strong>tatere</strong>ns, kan en gjøre d<strong>et</strong>te<br />
til en formingsaktivit<strong>et</strong> og lage varene selv. Vi v<strong>et</strong> fra fortellingen om Anna at hun solgte<br />
forskjellige varer på dørene. Noen varer <strong>som</strong> var veldig populære, var knapper i ulike<br />
størrelser og farger. Knappene var fest<strong>et</strong> tre og tre sammen på store br<strong>et</strong>t, så en kunne<br />
rive av en remse og enten selge den, eller bytte til seg andre varer.<br />
94
En formingsaktivit<strong>et</strong> kan være å lage<br />
knapper i ulike størrelser og farger.<br />
Knappene kan lages av ulikt materiale<br />
<strong>som</strong> en finner i naturen, for eksempel<br />
steiner, skjell og frø, eller en kan lage dem<br />
av stoff, papp, skinn, plastelina, leire,<br />
trolldeig eller ann<strong>et</strong> materiale. En kan også<br />
gå videre på aktivit<strong>et</strong>en en start<strong>et</strong> under<br />
punkt<strong>et</strong> om Oliver. Taterne var glade i å<br />
pynte seg, og de likte å bruke store<br />
øreringer og brosjer på sjal<strong>et</strong> sitt. Mennene<br />
hadde en stor ring de fest<strong>et</strong> i skjerf<strong>et</strong> både<br />
for pynt og for å holde d<strong>et</strong> på plass. Med aluminiumstråden kan en for eksempel lage både<br />
store ringer til ørene og skjerf<strong>et</strong>.<br />
Lek - dramatisering<br />
Jeg leker at jeg er en prinsesse.<br />
En kan for eksempel bruke eventyr<strong>et</strong> om ”Prinsessen på erten.”<br />
• Læreren kan lese eventyr<strong>et</strong>, og barna kan leke og dramatisere d<strong>et</strong>.<br />
• Kan hende barna i gruppen har andre drømmer?<br />
• Hva kan de være?<br />
• Kan barna fortelle om drømmene sine?<br />
• Kanskje en kan tegne, leke, dramatisere, eller skrive dem ned.<br />
8. Avslutning. Lærer i rolle <strong>som</strong> Fredrik eller Laura<br />
D<strong>et</strong> er blitt sent. Telt<strong>et</strong> er satt opp, maten er spist, vi har prat<strong>et</strong>, og vi har sung<strong>et</strong>. Nå er<br />
d<strong>et</strong> på tide å gå til ro.<br />
• En kan avslutte der, eller:<br />
• Læreren kan lese fortellingene om Oliver og Anna <strong>som</strong> en oppsummering for<br />
barna.<br />
• Tegne eller ha tekstskaping om forløp<strong>et</strong> barna har arbeid<strong>et</strong> med.<br />
95
Bruk av IKT <strong>som</strong> verktøy for <strong>tatere</strong> i skolesammenheng<br />
I prosjekt<strong>et</strong> ”Taterfolk<strong>et</strong> fra barn til voksen” har flere skoler brukt IKT <strong>som</strong> <strong>et</strong><br />
kommunikasjonsverktøy mens elevene er på reise. Noen har brukt skolens læringsplattform<br />
for informasjon og kommunikasjon, <strong>no</strong>en har benytt<strong>et</strong> <strong>et</strong> enkelt dialogforum, og <strong>no</strong>en har<br />
kommunisert via e-post.. Men skal d<strong>et</strong>te lykkes, er d<strong>et</strong> helt avgjørende at skolen i god tid<br />
før en reiseperiode ser d<strong>et</strong> <strong>som</strong> sin oppgave å gi opplæring både i oppkopling av maskinen<br />
til n<strong>et</strong>t<strong>et</strong>, og opplæring i hvordan eleven på egen hånd skal kunne klare å bruke den. D<strong>et</strong><br />
er viktig at elevene blir vant til å bruke IKT også ellers i år<strong>et</strong> for at bruken i reiseperioder<br />
skal ha <strong>no</strong>en effekt.<br />
Der<strong>som</strong> datamaskinen skal benyttes i læringssammenheng, kan d<strong>et</strong> være lurt på forhånd<br />
å installere pedagogisk programvare i maskinen og gi eleven nødvendig opplæring i bruken.<br />
Slik kan elevene få muligh<strong>et</strong> til å holde læring ved like samtidig <strong>som</strong> grunnleggende<br />
ferdigh<strong>et</strong>er <strong>som</strong> lesing, skriving og regning i <strong>no</strong>e grad kan trenes. D<strong>et</strong> er også utvikl<strong>et</strong> en<br />
n<strong>et</strong>tside med tanke på pedagogiske lenker <strong>som</strong> eleven kan benytte på reise: http://www.<br />
alt.hist.<strong>no</strong>/fag/pedagogikk/tater/skole/pedagogiske_linker.htm Denne n<strong>et</strong>tsiden kan legges<br />
inn under maskinens favoritter. Før eleven reiser, kan læreren i samarbeid både med eleven<br />
og hjemm<strong>et</strong> vise hvilke lenker eleven skal jobbe med.<br />
D<strong>et</strong> er mulig å avtale at eleven skal åpne en læringsplattform, lese e-post eller sende en<br />
melding <strong>et</strong> visst antall ganger i uken eller måneden. D<strong>et</strong> er samtidig mulig å sende en<br />
hyggelig sms <strong>som</strong> forteller at eleven er savn<strong>et</strong>, eller om viktige begivenh<strong>et</strong>er på skolen.<br />
D<strong>et</strong> er vesentlig at læreren forventer tilpassede tilbakemeldinger til eleven og til den<br />
livssituasjonen eleven er i på reisen, eller når eleven av andre årsaker er borte.<br />
96
Eksempler på <strong>tatere</strong> <strong>som</strong> tema/prosjekter i barnehager<br />
og på skoler<br />
I tilknytning til prosjekt<strong>et</strong> ”Taterfolk<strong>et</strong> fra barn til voksen” har flere barnehager og skoler<br />
hatt temadager, temaperioder eller prosjekter i perioden 2005-2008. De har hatt fokus på<br />
taterne <strong>som</strong> folkegruppe/nasjonal <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>, taternes livsform og kultur. <strong>Om</strong>fang<strong>et</strong> har vart<br />
fra <strong>no</strong>en timer i løp<strong>et</strong> av en dag opp til flere uker. Her presenteres <strong>no</strong>e av innhold<strong>et</strong> i <strong>et</strong><br />
utvalg av barnehagene og skolene.<br />
Prosjekt<strong>et</strong> ”Romanikultur” på Grøtte skole og barnehage<br />
Prosjekt<strong>et</strong> ”Romanikultur” ble gjen<strong>no</strong>mført på Grøtte skole og barnehage våren 2005 for<br />
de eldste barna i barnehagen og for barn på 1. og 2. trinn på skolen. Prosjektperioden<br />
gikk over to uker og endte opp med en utstilling.<br />
Forarbeid til stasjonsundervisningen<br />
I den første uken fikk barna innføring i tema<strong>et</strong> romanikultur/taterkultur og kunnskaper om<br />
taterne og deres levemåte gjen<strong>no</strong>m fortellinger, høytlesning, sang og samtaler i<br />
samlingsstunder. De voksne presenterte fortellinger om taterjenta Anna og om Oliver. De<br />
leste og så på bilder i boka om ”Vesle-Hjalmar og kilden” og lytt<strong>et</strong> til viser på en CD <strong>som</strong><br />
fulgte med boka. Barna lærte seg sangen Roma<strong>no</strong> Raklo og fikk kjennskap til innhold<strong>et</strong><br />
på <strong>no</strong>rsk.<br />
Stasjonsundervisning<br />
I den andre uken ble d<strong>et</strong> organisert stasjonsundervisning med fem aldersblandede grupper.<br />
Hver gruppe ble led<strong>et</strong> av en eller to voksne <strong>som</strong> fulgte barna rundt på fem stasjoner i løp<strong>et</strong><br />
av to dager. Tidsrammen for hver gruppe på den enkelte stasjonen ble satt til en time. På<br />
den enkelte stasjonen var d<strong>et</strong> en eller flere voksne med hovedansvar for innhold og aktivit<strong>et</strong>er<br />
på sin stasjon. Anna Gustavsen fra Taternes Landsforening var til stede i den andre uken.<br />
Stasjon 1: Anna synger og forteller<br />
Den virkelige Anna fortalte fra sin egen barn dom <strong>som</strong> tater. Barna kjente igjen stoff fra<br />
fortellingen om Anna fra perioden med for arbeid. Anna sang også sanger <strong>som</strong> barna kjente<br />
igjen og viste fram gjenstander <strong>som</strong> unika koffert, kaffekiste og sølvgjenstander.<br />
Stasjon 2: Vispelaging<br />
Barna fikk se vispemakere med tater bakgrunn<br />
i arbeid. Alle barna fikk sin egen visp, men disse<br />
vispene var såpass vanskelig å lage at barnas<br />
egenaktivit<strong>et</strong> ble lav. D<strong>et</strong> var likevel en opplevelse<br />
for barna å se hvordan en visp ble lag<strong>et</strong> og stor<br />
stas å få med seg en egen visp hjem.<br />
97
Stasjon 3: Matstasjon med flesk og pot<strong>et</strong>kaker (pabbar bannik):<br />
Både flesk og pot<strong>et</strong>kake har vært en del av taternes mattradisjon. På denne stasjonen ble<br />
de to r<strong>et</strong>tene kombinert. Deigen til pot<strong>et</strong>kakene ble lag<strong>et</strong> på forhånd, og utbakingen foregikk<br />
inne. Barna gikk ut for å steke pot<strong>et</strong>kake på en takke over bål<strong>et</strong>, mens flesk<strong>et</strong> ble stekt<br />
på en egen stekepanne. Barna satt rundt bål<strong>et</strong> mens de spiste pot<strong>et</strong>kake med flesk og/<br />
eller sirup.<br />
Stasjon 4: Drama<br />
Lederen for stasjonen hadde lag<strong>et</strong> fortellerteater basert på Annas fortellinger. Etter<br />
fortellerteatr<strong>et</strong> ble barna tatt med på ulike dramatiske aktivit<strong>et</strong>er.<br />
Stasjon 5: Knivmaker/spikking<br />
D<strong>et</strong> lyktes ikke å få tak i en tater <strong>som</strong> kunne<br />
lage kniver, men en annen lokal knivmaker<br />
stilte opp på en av stasjonene. Han viste<br />
fram <strong>no</strong>en av knivene han har lag<strong>et</strong>, og<br />
fortalte litt om hvordan han har arbeid<strong>et</strong> med<br />
dem. Etterpå lag<strong>et</strong> barna <strong>som</strong>merfugler der<br />
de først klipp<strong>et</strong> ut vinger av papp <strong>som</strong> de<br />
senere malte. De spikk<strong>et</strong> <strong>som</strong>merfuglkropper<br />
<strong>som</strong> ble limt på vingene, og lag<strong>et</strong> følehorn av<br />
pipe rensere.<br />
Etter to dager med stasjonsundervisning<br />
saml<strong>et</strong> alle barn og voksne seg i gymnastikksalen.<br />
De dann<strong>et</strong> en stor ring og sang<br />
Roma<strong>no</strong> Raklo til akkompagnement fra Annas<br />
gitar. Dagen <strong>et</strong>ter fikk alle barna utdelt <strong>et</strong><br />
hefte med en Anna-fortelling. Flere av barna<br />
fortalte at de hadde lest fortellingen i heft<strong>et</strong><br />
sammen med foreldrene sine.<br />
Etterarbeid<br />
Etterarbeid<strong>et</strong> foregikk i barnehagegrupper og basisgrupper. D<strong>et</strong> ble lagt opp til samtaler<br />
og tekstskaping om d<strong>et</strong> barna hadde opplevd og lært i løp<strong>et</strong> av prosjektperioden. I tillegg<br />
lag<strong>et</strong> barna tegninger om d<strong>et</strong>te.<br />
Utstilling<br />
Utstillingen fra prosjekt<strong>et</strong> ble montert på <strong>et</strong> eg<strong>et</strong> rom, og både barnehagegrupper, klasser<br />
98
og foreldre ble oppfordr<strong>et</strong> til å besøke utstillingen. Den omfatt<strong>et</strong> tegninger, visper,<br />
<strong>som</strong>merfugler, bilder, tekster og tegninger <strong>som</strong> barna hadde lag<strong>et</strong>. Utstillingen var åpen i<br />
en uke, og folk kunne komme og se på den. Alle barna <strong>som</strong> deltok i prosjekt<strong>et</strong>, besøkte<br />
utstillingen, og mange av deres foreldre var in<strong>no</strong>m for å se på den.<br />
Taterprosjekt<strong>et</strong> i Baldershage barnehage<br />
Våren 2007 hadde de eldste barna i Baldershage barnehage <strong>et</strong> prosjekt om <strong>tatere</strong>.<br />
Formidling og samtale om taternes kultur<br />
Lederen for førskolegruppa hadde samlinger med barna der hun fortalte og hadde samtaler<br />
med barna om taterne, deres livsform og kultur. Foran vindu<strong>et</strong> i d<strong>et</strong>te romm<strong>et</strong> hengte de<br />
opp <strong>et</strong> teppe med stjerner på, og d<strong>et</strong> ble ganske mørkt og stemningsfullt. I d<strong>et</strong>te romm<strong>et</strong><br />
hendte d<strong>et</strong> også at barna kledde seg ut med gamle klær. Disse klærne fulgte med en<br />
taterkiste <strong>som</strong> barnehagen lånte fra prosjekt<strong>et</strong> ”Taterfolk<strong>et</strong> fra barn til voksen”.<br />
Formingsaktivit<strong>et</strong>er<br />
Barna lag<strong>et</strong> smykker i flere omganger, og d<strong>et</strong> feng<strong>et</strong>.<br />
De brukte ståltråd, bokslokk og aluminiumsfolie. Folien<br />
ble brukt på forskjellige måter. Blant ann<strong>et</strong> ble den<br />
brukt til å kle bokslokk <strong>som</strong> dermed ble til flotte brosjer<br />
og smykker.<br />
På reise<br />
Mot slutten av prosjekt<strong>et</strong> dro barn og voksne på tur ut av barnehagen. Da var de ”<strong>tatere</strong>”<br />
<strong>som</strong> skulle ut og ”reise”. Med seg på reisen hadde de en ”taterkjerre” hvor de hadde ting<br />
<strong>som</strong> barna hadde lag<strong>et</strong>. Taterkjerra var egentlig mattralla fra barnehagens kjøkken. En av<br />
de voksne hadde med seg gitar på reisen og spilte og sang sammen med resten av følg<strong>et</strong>.<br />
Taterfølg<strong>et</strong> dro til en ”bondegård” for å selge eller bytte varer. Gården var i hvert fall <strong>et</strong> rødt<br />
hus <strong>som</strong> alle var enige om var en bondegård. I d<strong>et</strong>te hus<strong>et</strong> bodde en av de ansatte i<br />
barnehagen <strong>som</strong> denne dagen var ”bondekone”. Hele taterfølg<strong>et</strong> fikk komme inn på<br />
bondegården. Her fikk de bytt<strong>et</strong> til seg mat <strong>som</strong> de fikk tilberede og spise inne.<br />
Lederen for førskolegruppa framhev<strong>et</strong> at både barn og voksne syntes d<strong>et</strong> var spesielt<br />
mor<strong>som</strong>t å gå på tur, og hun mente at turen fungerte <strong>som</strong> en lang og god lek. I <strong>et</strong>tertid<br />
snakk<strong>et</strong> barna flere ganger om da de var <strong>tatere</strong>, og hva de gjorde da.<br />
99
Taterprosjekt<strong>et</strong> i Skuta barnehage<br />
Skuta barnehage gjen<strong>no</strong>mførte <strong>et</strong> prosjekt om <strong>tatere</strong> høsten 2007. D<strong>et</strong>te ble gjen<strong>no</strong>mført<br />
på en avdeling for barn i alderen 3-6 år over en periode på fire uker. Barnehagen har utvikl<strong>et</strong><br />
en prosjektmodell <strong>som</strong> består av tre hovedfaser: en ”teori”-fase med innføring i tema<strong>et</strong>,<br />
en fase med formingsaktivit<strong>et</strong>er og en med dramaforløp.<br />
Innføring i tema<strong>et</strong><br />
Mål<strong>et</strong> var at barna skulle utvikle bevissth<strong>et</strong> om hva <strong>tatere</strong> er, hva taterne gjør eller gjorde,<br />
og hva <strong>som</strong> har vært særegent for taterne <strong>som</strong> folkegruppe.<br />
Første samling: De voksne la hovedvekten på å presentere ord<strong>et</strong> ”tater” og lag<strong>et</strong> en visp.<br />
Barna fikk se på gamle bilder av en kaffekiste, ann<strong>et</strong> taterhåndverk, klesplagg og av familier<br />
med hest og vogn.<br />
Andre samling: Barna hørte på taterviser og lærte b<strong>et</strong>ydningen av <strong>et</strong> romaniord.<br />
Tredje samling: De voksne fortalte om <strong>no</strong>en av taternes funksjoner på landsbygda før i<br />
tiden. Barn og voksne snakk<strong>et</strong> om at d<strong>et</strong> kunne være nyttig for folk <strong>som</strong> bodde langt fra<br />
hverandre å få besøk av <strong>tatere</strong> <strong>som</strong> kunne fortelle nytt om slekt og venner fra andre bygder.<br />
I d<strong>et</strong> videre opplegg<strong>et</strong> snakk<strong>et</strong> barn og voksne mye om taterbarnas lek.<br />
Formingsaktivit<strong>et</strong>er<br />
Viktige elementer av d<strong>et</strong> de voksne hadde ønsk<strong>et</strong> å formidle, ble konkr<strong>et</strong>isert, og barna<br />
lag<strong>et</strong> gjenstander til dramaforløp<strong>et</strong>. Alle greide å lage enkle varianter av visper i myk ståltråd.<br />
Barna lag<strong>et</strong> kongledyr, og de malte tørkerullkjerner til skogen i dramaforløp<strong>et</strong>. De voksne<br />
lag<strong>et</strong> en liten kaffekiste.<br />
Dramaforløp<strong>et</strong><br />
Når Skuta jobber med dramaforløp, får de alltid besøk av Rosenk<strong>no</strong>pp <strong>som</strong> er rollenavn<strong>et</strong><br />
til en av assistentene i barnehagen. Han er ”veiviser” eller ”lærer i rolle” gjen<strong>no</strong>m forløp<strong>et</strong><br />
og presenterer eventyr<strong>et</strong> eller problemstillingen d<strong>et</strong> skal jobbes med. Kortfatt<strong>et</strong> kan<br />
dramaforløp<strong>et</strong> gjengis slik:<br />
Rosenk<strong>no</strong>pp er på vei for å besøke Skuta da han kommer over tatergutten Per <strong>som</strong> er en<br />
voksen i rolle. Per sitter i skogen og gråter fordi han har komm<strong>et</strong> bort fra familien sin. D<strong>et</strong><br />
eneste han har igjen, er en vogn med kaffekiste. I barnehagen forteller Rosenk<strong>no</strong>pp barna<br />
om Per, og barna vil gjerne være med og l<strong>et</strong>e <strong>et</strong>ter Pers familie. Rosenk<strong>no</strong>pp tar med barna<br />
for å hilse på Per.<br />
Per tar med barna ut i skogen for å se <strong>et</strong>ter spor <strong>et</strong>ter <strong>tatere</strong>. Skogen består av trær av<br />
malte tørkerullkjerner med påsatte kvister. De voksne har lagt ut tatergjenstander barna<br />
100
har lag<strong>et</strong> og en del leker. Barnas oppgave er å finne tatergjenstandene. Per kjenner igjen<br />
gjenstandene <strong>som</strong> barna finner <strong>som</strong> ”vispen til mor”, ”kongledyr<strong>et</strong> til lillesøster”, osv. Alle<br />
tatergjenstandene de finner, legges i kaffekista. Per kommer på at familien hans hadde<br />
snakk<strong>et</strong> om å reise til Steinkjermartnan og foreslår å dra dit.<br />
Dagen <strong>et</strong>ter møter barna Per igjen og reiser med tog<strong>et</strong> – en lang rekke stoler - til Steinkjer.<br />
Puteromm<strong>et</strong> i barnehagen er martnaområd<strong>et</strong>, og her treffer de taterulven Rolf - en hånddukke<br />
styrt av en voksen. Rolf har en bod der han selger visper og andre ting, og her er flere ting<br />
<strong>som</strong> hadde tilhørt familien til Per. ”Jo da,” sier Rolf. ”D<strong>et</strong> har n<strong>et</strong>topp vært en taterfamilie<br />
her og solgt mange ting til meg. De fortalte forresten at de skulle tilbake til Trondheim.”<br />
Barn og voksne skynder seg til tog<strong>et</strong> til Trondheim.<br />
Den siste turen starter med å dra tilbake gjen<strong>no</strong>m skogen hvor de treffer Rolf. Han hadde<br />
blitt så trist da han hørte om Per og ville gjerne være med og l<strong>et</strong>e. Plutselig hører de <strong>no</strong>en<br />
<strong>som</strong> synger i d<strong>et</strong> fjerne. De går videre, og der er familien til Per! Gleden over å treffes er stor.<br />
Mens de sitter rundt leirbål<strong>et</strong>, forteller Per og barna hele historien til Pers ”familie”.<br />
”En reise i taternes verden” - taterprosjekt ved Moflata skole i Skien<br />
Moflata skole i Skien deltar i prosjekt<strong>et</strong><br />
”Taterfolk<strong>et</strong> fra barn til voksen”. Våren 2008<br />
hadde fire lærere og 64 barn på 4. klass<strong>et</strong>rinn<br />
<strong>tatere</strong> <strong>som</strong> tema over en periode på tre uker.<br />
I tilknytning til prosjekt<strong>et</strong> sa rektor ved skolen:<br />
”Vi har alltid hatt samer <strong>som</strong> tema, men d<strong>et</strong><br />
er ingen samer i Skien, så i år valgte vi å<br />
prioritere <strong>tatere</strong>, <strong>som</strong> d<strong>et</strong> er en del av i Skien,<br />
og <strong>som</strong> er en av våre fem nasjonale <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>er.”<br />
Fra arbeidsboken til en av elevene<br />
Målene for prosjekt<strong>et</strong> var at barna skulle lære<br />
hva en nasjonal <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong> er. De skulle lære<br />
hvor taterne opprinnelig kom fra, om liv<strong>et</strong> i<br />
gamle dager, familieforhold, håndverks- og<br />
handelstradisjoner, sang, musikk, ulike<br />
reisemåter, skolegang, litt om romani og<br />
generelt om liv<strong>et</strong> på veien. ”Vi har valgt å<br />
vektlegge de positive sidene ved kulturen, og<br />
ikke snakke om barn <strong>som</strong> ble tatt fra sine<br />
101
foreldre, lobotomering, sterilisering og d<strong>et</strong> <strong>som</strong> generelt er den triste siden av taternes<br />
historie. Selvfølgelig er d<strong>et</strong>te en viktig del, og <strong>no</strong>e en bør kjenne til, men fordi vi arbeider<br />
med barn <strong>som</strong> er 10 år, ønsk<strong>et</strong> vi en positiv fokusering. Den andre siden av historien kan<br />
barna lære om når de blir eldre,” sier lærerne.<br />
Lærerne har fortalt autentiske fortellinger om taternes liv og fortellingen om ”Hjalmar og<br />
Kilden”. De har s<strong>et</strong>t på gamle bilder, tegn<strong>et</strong>, malt, lag<strong>et</strong> egne fortellinger, veggavis, l<strong>et</strong>t<br />
<strong>et</strong>ter spor og sportegn og sung<strong>et</strong> sanger, blant ann<strong>et</strong> ”Roma<strong>no</strong> raklo”.<br />
Avslutningen ble en stor dag. Moflata skole ligger like ved skogen, og en kald dag i april<br />
hadde 64 barn og fire lærere en fantastisk flott aktivit<strong>et</strong>sdag ute. Barna ble veiled<strong>et</strong> i en<br />
enkel form for vispelaging, og alle klarte å lage sin egen visp. Et av barna skriver i <strong>et</strong>terkant<br />
av prosjekt<strong>et</strong>:<br />
”D<strong>et</strong> var når vi lagde visper. De ble fine, d<strong>et</strong> tok tid, men d<strong>et</strong> gjorde ikke <strong>no</strong>e. Jeg syntes<br />
selv at min ble fin. Jeg hadde den med hjem og mamma brukte den til hvit saus med<br />
spag<strong>et</strong>ti. Jeg lo, mamma og, d<strong>et</strong> var faktisk mor<strong>som</strong>t”.<br />
Lærerne hadde lag<strong>et</strong> en stor pot<strong>et</strong>kakedeig, og alle barna fikk hver sin klump og lag<strong>et</strong> og<br />
stekte pot<strong>et</strong>kake og flesk over varmen. Anna Gustavsen, <strong>som</strong> var på besøk denne dagen,<br />
fortalte <strong>no</strong>e fra sin barndom, og dagen ble avslutt<strong>et</strong> med sang.<br />
Undervisning i vispelaging Et ferdig produkt<br />
Lærerne var fornøyd og syntes at både de og barna hadde lært mye. De har lag<strong>et</strong> en liten<br />
rapport fra prosjekt<strong>et</strong> og deler gjerne sine erfaringer der<strong>som</strong> andre skoler har lyst til å<br />
gjen<strong>no</strong>mføre <strong>et</strong> liknende opplegg!<br />
102
Fortellinger<br />
Sofie 1<br />
Jeg begynte mitt liv på landeveien da jeg var 24 timer gammel<br />
Mamma og pappa tilhørte en reisende slekt, <strong>tatere</strong>, og de hadde begge tjent til liv<strong>et</strong>s opphold<br />
mens de reiste fra sted til sted. D<strong>et</strong> var en kald dag i januar, og mamma var r<strong>et</strong>t ved å føde.<br />
De hadde gått langt akkurat denne dagen, og til slutt fikk de overnatte hos <strong>no</strong>en slektninger.<br />
Hus<strong>et</strong> der var fullt allerede før vi kom. Fødselen gikk fint, men <strong>et</strong>ter 24 timer måtte vi ut. D<strong>et</strong><br />
var ikke plass til oss. Så dermed begynte mitt liv på landeveien da jeg var bare 24 timer.<br />
Jeg ble pakk<strong>et</strong> godt inn. De tok <strong>et</strong> langt skjerf og surr<strong>et</strong> d<strong>et</strong> stramt rundt hele kroppen min,<br />
reiving ble d<strong>et</strong> kalt, og d<strong>et</strong> var ikke uvanlig at de gjorde d<strong>et</strong> med småbarn på 50-tall<strong>et</strong>. Jeg<br />
kan ikke huske hvordan d<strong>et</strong> kjentes, men i <strong>et</strong>tertid har jeg tenkt at d<strong>et</strong> må jo ha vært trangt<br />
å ligge der uten å kunne røre en finger? Men varmt og godt var d<strong>et</strong>. Mamma og pappa hadde<br />
<strong>no</strong>k av tepper, og var d<strong>et</strong> ekstra kaldt ute, putt<strong>et</strong> de meg i sekken til pappa. D<strong>et</strong> er jo ikke<br />
så ulikt d<strong>et</strong> vi ser i dag, d<strong>et</strong>, at barn blir bår<strong>et</strong> på ryggen, bare at de blir ikke reiv<strong>et</strong>.<br />
<strong>Om</strong> <strong>et</strong> år skal d<strong>et</strong> bli født en liten jente<br />
Mamma og pappa ønsk<strong>et</strong> seg så veldig <strong>et</strong> barn. De hadde ingen sammen, men mamma<br />
hadde en gutt fra før <strong>som</strong> bodde hos bestemor og bestefar. De hadde prøvd å få barn i<br />
seks år uten å lykkes. Hun hadde hatt <strong>no</strong>en aborter <strong>som</strong> var belastende for henne, og<br />
hadde vel egentlig mist<strong>et</strong> troen på at hun kunne få flere barn. På denne tiden gikk d<strong>et</strong><br />
rykter om en kjent mann <strong>som</strong> var så flink til å spå. Mamma og pappa bestemte seg for å<br />
spørre om han trodde de kunne få barn. Da de kom dit hvor mannen hadde kontor, var d<strong>et</strong><br />
lang kø, og de måtte vente lenge. Mamma har fortalt i <strong>et</strong>tertid at hun syntes d<strong>et</strong> var ganske<br />
skummelt, men han skulle jo bare spå, og d<strong>et</strong> er vel ikke farlig?<br />
Da de kom inn, kikk<strong>et</strong> mannen på dem en god stund, og så sa han: ”Dere er her for å høre<br />
om dere kan få barn, dere.” De nikk<strong>et</strong> og skjønte at han kunne virkelig spå, siden han kunne<br />
se på dem hvorfor de hadde komm<strong>et</strong>. ”Jeg skal se om jeg kan finne d<strong>et</strong> ut,” sa han. Så tok<br />
han en bolle og fylte den med vann. Oppi den slapp han tre kuler, og mens han satt der og<br />
snakk<strong>et</strong> med mamma, fløyt d<strong>et</strong> opp en kule <strong>som</strong> ble liggende i vannflaten. Da sa han: ”Du<br />
behøver ikke bekymre deg, for om <strong>et</strong> års tid så har du ei lita mørk tulle i armene dine.”<br />
D<strong>et</strong> var helt sant! Noen måneder <strong>et</strong>ter var mamma gravid, og <strong>et</strong> drøyt år <strong>et</strong>ter besøk<strong>et</strong> kom<br />
jeg til verden, mørk, sterk og klar til å ta fatt på liv<strong>et</strong>.<br />
Jeg likte liv<strong>et</strong> med reising den gang jeg var ung. D<strong>et</strong> var <strong>et</strong> fint liv. Vi kom hele tiden til nye<br />
steder, ble kjent med mange mennesker, og d<strong>et</strong> var alltid mye slekt <strong>som</strong> reiste sammen.<br />
Den første tiden min ble jeg bår<strong>et</strong> rundt. Hest var jo forbudt fra 50-tall<strong>et</strong>, og mamma og<br />
103
pappa hadde ikke råd til å kjøpe bil. D<strong>et</strong> gjorde de atskillig senere. D<strong>et</strong> hendte vi hadde<br />
en sykkel om <strong>som</strong>meren, eller sprak om vinteren slik at d<strong>et</strong> var l<strong>et</strong>tere å få med alt vi<br />
trengte. Pappa hadde sekk på ryggen og veske i hånda, og mamma hadde veske i hånda,<br />
og her hadde vi sengeklær, andre klær, kopper og kar. Vi trengte ikke mye, vi var ikke<br />
storforlangende, men heller litt <strong>som</strong> vandringsmannen til Einar Skjæraasen sier:<br />
”Å, jeg har ingen bondegård med hest og hund og dreng.<br />
Nei, jorden er mitt levebrød og skogen er min seng<br />
Og jeg har høysang i hver li og kirke på hver mo<br />
Og kirke på hver mo.”<br />
Vi levde ikke av jorden akkurat, men mamma bidro til husholdningen med småhandel på<br />
dørene, og pappa reparerte og bytt<strong>et</strong> klokker og la takrenner.<br />
D<strong>et</strong> jeg husker best, er samhold<strong>et</strong> og solidarit<strong>et</strong>en mellom oss. Var d<strong>et</strong> <strong>no</strong>en <strong>som</strong> tjente<br />
mye en dag eller fikk mye mat, delte de med andre. D<strong>et</strong> var ikke slik at vi saml<strong>et</strong> eller satte<br />
penger i banken. Vi brukte d<strong>et</strong> vi hadde, og var fornøyd med lite. Men d<strong>et</strong> var <strong>et</strong> hardt liv.<br />
Vi visste ikke alltid hvor vi skulle sove om natten. D<strong>et</strong> hendte mer enn en gang at vi måtte<br />
gå fra dør til dør før <strong>no</strong>en ga oss en soveplass på låven, i bryggerhus<strong>et</strong> eller på kjøkkengulv<strong>et</strong><br />
hos bygdefolk<strong>et</strong>. Bygdefolk<strong>et</strong> var greie. Hadde d<strong>et</strong> ikke vært for deres godh<strong>et</strong>, ville vi hatt<br />
problemer mange ganger. Jeg tror alle <strong>som</strong> har reist på landeveien i eldre tider, vil være<br />
enig med meg i d<strong>et</strong>.<br />
Den julekvelden jeg var tre år<br />
Noe av d<strong>et</strong> aller første jeg virkelig husker, er den gangen jeg var tre år, og vi var ute og gikk.<br />
D<strong>et</strong> var 24. desember og julaften. Ekstra kaldt var d<strong>et</strong> også. Vi hadde gått langt og l<strong>et</strong>t<br />
<strong>et</strong>ter <strong>et</strong> sted vi kunne sove. D<strong>et</strong> var mange sammen denne julaften, flere voksne og mange<br />
barn. Til slutt fikk vi overnatte hos en gammel gubbe <strong>som</strong> vi kjente. Jeg husker hvor godt<br />
d<strong>et</strong> var å komme inn. D<strong>et</strong> var varmt, d<strong>et</strong> brant i ovnen og lukt<strong>et</strong> jul, appelsin. Appelsinene<br />
lukt<strong>et</strong> annerledes før, de var søtere, eller i alle fall slik jeg husker d<strong>et</strong>. Vi hadde solgt mye<br />
varer i dag. Folk kjøpte gjerne litt ekstra til jul, så vi hadde med oss en stor veske med<br />
flesk og pot<strong>et</strong>er. Mamma og den ene tanten min lagde mat, og snart var appelsinlukten<br />
bland<strong>et</strong> med flesk, og jeg visste at snart skulle vi få mat og kose oss.<br />
D<strong>et</strong> gjorde vi også!<br />
Men så skjedde d<strong>et</strong> <strong>som</strong> av og til skjer mellom voksne. De begynte å krangle, og stemningen<br />
ble vond og vanskelig. Gubben vi var hos, hadde bare <strong>et</strong>t rom, så d<strong>et</strong> var umulig for oss<br />
barna å gjemme oss bort <strong>no</strong>e sted. Til slutt bestemte mamma at denne kranglingen ville<br />
104
hun ikke at jeg skulle høre på. Dermed pakk<strong>et</strong> hun sammen de få sakene våre, tok på meg<br />
tøy<strong>et</strong> og gikk ut i vinterkulden på selveste julaften.<br />
Vi kjente ingen andre i nærh<strong>et</strong>en, og vi kunne ikke banke på hos bygdefolk<strong>et</strong> på denne<br />
tiden av døgn<strong>et</strong>. Ikke så langt unna var d<strong>et</strong> en jernbanestasjon. Dit gikk vi. Selve<br />
jernbanehus<strong>et</strong> var stengt, men d<strong>et</strong> var en utedo der, og d<strong>et</strong> ble vårt sted for resten av<br />
julaften. Mamma la sengeklærne oppå doen, og så la vi oss t<strong>et</strong>t, t<strong>et</strong>t inntil hverandre så<br />
d<strong>et</strong> ble så varmt <strong>som</strong> mulig. Jeg kan ennå huske at d<strong>et</strong> var en stor sprekk i veggen, og<br />
gjen<strong>no</strong>m den kunne jeg se r<strong>et</strong>t ut på den hvite snøen og kjenne at d<strong>et</strong> blåste kaldt på<br />
nesa. Mamma verna alltid om meg, så jeg led ingen nød. Men <strong>et</strong>terpå, i <strong>et</strong>tertid har jeg<br />
tenkt på den kvelden. Vi lå der med hod<strong>et</strong> mot selve doskåla og bena mot utgangsdøra.<br />
D<strong>et</strong> har satt seg i minn<strong>et</strong>, og hver julekveld kommer tankene og opplevelsen igjen.<br />
Jeg har gått på mange forskjellige skoler<br />
Ungdomsskolen har jeg fullført, men d<strong>et</strong> har kost<strong>et</strong> en del. Karakterene mine var gode til<br />
slutt, men spesielt den første tiden var utfordrende. I løp<strong>et</strong> av første klasse gikk jeg på<br />
fem forskjellige skoler på ulike steder i land<strong>et</strong>. Grunnen til d<strong>et</strong> var at vi måtte ta en del<br />
reiser i løp<strong>et</strong> av år<strong>et</strong> for å få inntekt. Med d<strong>et</strong> yrk<strong>et</strong> mamma og pappa hadde, var d<strong>et</strong> ikke<br />
mulig å livnære seg ved å være bare på <strong>et</strong>t sted. D<strong>et</strong> bodde jo ikke så mange folk på disse<br />
stedene slik d<strong>et</strong> gjør i byen i dag, så <strong>et</strong>ter en tid hadde de <strong>som</strong> ville handle, kjøpt d<strong>et</strong> de<br />
trengte fra oss. Derfor måtte vi finne nye steder hvor vi kunne selge, og oppsøke folk <strong>som</strong><br />
trengte hjelp til å legge takrenner.<br />
I andre familier, <strong>som</strong> ikke er <strong>tatere</strong>, reiste kanskje bare mannen, men hos oss var d<strong>et</strong><br />
vanlig at hele familien dro sammen. For d<strong>et</strong> første trengte vi å være sammen for å skaffe<br />
inntekt, og for d<strong>et</strong> andre ville både mamma og pappa være sammen med barna sine.<br />
Slik ble d<strong>et</strong> mange forskjellige skoler, og d<strong>et</strong> ble uheldig for meg. En ting var at dialektene<br />
endr<strong>et</strong> seg når vi kom til <strong>et</strong> nytt sted, så nå ert<strong>et</strong> barna meg ikke bare fordi jeg var tater,<br />
men også fordi jeg snakk<strong>et</strong> annerledes. D<strong>et</strong> førte til at jeg ble stille og passiv og lærte<br />
mindre enn jeg ellers ville gjort. En annen ting var at skolene var så forskjellig. De hadde<br />
ulike måter å undervise på, andre bøker, og når en klasse på en skole hadde komm<strong>et</strong> til<br />
bokstaven H, hadde kanskje en annen komm<strong>et</strong> til T, og da ble d<strong>et</strong> mye å ta igjen.<br />
Vi ble av og til jag<strong>et</strong> når vi hadde slått opp telt<strong>et</strong> vårt <strong>et</strong> sted. D<strong>et</strong> var <strong>no</strong>en folk <strong>som</strong> ikke<br />
likte <strong>tatere</strong>, fordi de trodde vi stjal. D<strong>et</strong> var kanskje <strong>no</strong>en <strong>som</strong> stjal, men d<strong>et</strong> gjaldt jo for<br />
hele befolkningen. Noen stjeler og oppfører seg ikke bra. Var d<strong>et</strong> <strong>no</strong>en <strong>som</strong> hadde gjort<br />
<strong>no</strong>e galt, fikk taterne ofte skylden, men jeg har aldri skjønt hvorfor d<strong>et</strong> ble sånn. Hvorfor<br />
har taterne fått <strong>et</strong> slikt stempel? Vi oppførte oss <strong>som</strong> folk flest, og den eneste forskjellen<br />
105
var at vi ikke hadde en fast bolig. Vi ville ha frih<strong>et</strong>en og reise rundt. Er d<strong>et</strong> kanskje d<strong>et</strong><br />
<strong>som</strong> er årsaken, var <strong>no</strong>en misunnelig på oss fordi vi levde annerledes, ville de leve litt<br />
sånn selv, men torde ikke?<br />
D<strong>et</strong> år<strong>et</strong> jeg skulle begynne i andre klasse, kom vi tilbake til en skole jeg hadde gått på<br />
tidligere. Jeg gikk <strong>no</strong>en dager, men så sa lærerinna at jeg måtte begynne i første klasse<br />
igjen, for jeg hadde ikke lært <strong>no</strong>k til å følge med i andre klasse.<br />
D<strong>et</strong> var flaut! Etter hvert skjønte jeg at jeg var ordblind, og heldigvis fikk jeg hjelp slik at<br />
jeg lærte meg å lese <strong>et</strong>ter hvert. Jeg husker veldig godt at vi måtte lære salmevers. Mamma<br />
kunne dem, så hun hjalp meg, og d<strong>et</strong> var godt, for lærerinna ga seg ikke før vi kunne aller<br />
versene. Jeg var så nervøs, og når vi var nervøse, brukte vi å si: ”Nervene ligger helt utenpå<br />
oss, <strong>som</strong> en geleklump.”<br />
Jeg var ofte utrygg<br />
Selv om jeg likte d<strong>et</strong>te liv<strong>et</strong> og har gode minner, var d<strong>et</strong> alltid en utryggh<strong>et</strong> der. Jeg følte<br />
meg aldri helt trygg og var redd <strong>no</strong>en skulle komme og ta meg. Øvrigh<strong>et</strong>spersoner var jeg<br />
så redd for at jeg neide hver gang jeg traff dem. De gangene jeg var virkelig trygg og hadde<br />
d<strong>et</strong> godt, var når jeg var sammen med familien min. Nå har jeg d<strong>et</strong> godt, veldig godt, men<br />
når jeg tenker på redselen, blir jeg trist og lei.<br />
D<strong>et</strong> er <strong>no</strong>e rart med skogen. Vi overnatt<strong>et</strong> ofte der når vi lå i telt om <strong>som</strong>meren. D<strong>et</strong> var<br />
tryggest, men likevel er d<strong>et</strong> en merkelig sårh<strong>et</strong> <strong>som</strong> kommer når jeg er i skogen i dag. Mannen<br />
min er glad i skogen. Han liker å gå lange turer der og finner ro og hvile. I begynnelsen kunne<br />
jeg ikke skjønne hvordan han kunne slappe av der. Skogen var jo sted<strong>et</strong> vi gjemte oss bort,<br />
lytt<strong>et</strong> på lydene og var engstelige der<strong>som</strong> d<strong>et</strong> var annerledes enn skogens egne. I senere år<br />
har han lært meg å like skogen bedre. Jeg kan nyte og se naturen, lytte til bekkens lune<br />
risling og se alle fargene, men jeg tør likevel ikke gå dit alene.<br />
De gangene vi var mange sammen, la vi oss på åpne sl<strong>et</strong>ter, og d<strong>et</strong> kjentes greit da. Med<br />
en gang teltene var satt opp, ble d<strong>et</strong> lag<strong>et</strong> varme, og mannfolka tok opp musikkinstrumentene<br />
sine, trekkspill og gitar. Varmen var god, stokkvarme kalte vi den, for vi brukte så svære<br />
stokker. Musikken var lokkende, og d<strong>et</strong> var mange bygdefolk <strong>som</strong> kom sammen med oss<br />
for å lytte eller danse. Pappa spilte av og til på skjeer, og d<strong>et</strong> var så muntert og godt! Vi<br />
sang livlige sanger når vi var glade, men plutselig kunne vi ta en sørgelig en, og da satt vi<br />
og sang og gråt, sang og gråt. D<strong>et</strong> var følelsene i sangen <strong>som</strong> fikk fram denne tilstanden<br />
i oss. Vi viste fram glede, sorg og smerte i sangene våre, og egentlig tror jeg d<strong>et</strong> var en<br />
god terapi for oss alle.<br />
106
Mannen min ”fridde” til meg da jeg var tre år<br />
Den <strong>som</strong>meren jeg var tre år, lå vi ganske lenge på <strong>et</strong>t sted. D<strong>et</strong>te var <strong>et</strong> slikt sted<br />
bygdeungdommen kom og var sammen med oss om kvelden. En dag kom d<strong>et</strong> en gutt <strong>som</strong><br />
var åtte år eldre enn meg. Han var så snill, prat<strong>et</strong> og likte å være sammen med oss. En<br />
dag tok han meg på fang<strong>et</strong>, og så sa han: ”Du skal bli kjerringa mi, du.” Jeg tror ikke jeg<br />
skjønte hva han mente, kanskje ikke han heller forsto hva han sa, men av en eller annen<br />
grunn husk<strong>et</strong> jeg d<strong>et</strong> likevel. Og da vi mange år senere kom tilbake til den samme plassen,<br />
var han plutselig der igjen. Jeg likte han godt, og han likte meg, men han var jo bygdegutt.<br />
D<strong>et</strong> var ikke så vanlig på den tiden at <strong>tatere</strong> og bygdefolk gift<strong>et</strong> seg med hverandre, men<br />
pappa sa ja på en b<strong>et</strong>ingelse: ”Hvis du kan gi ordentlig tak over hod<strong>et</strong> på jenta mi, da skal<br />
du få henne.” Ja, d<strong>et</strong> kunne han love, mannen min, og d<strong>et</strong> har han gjort. I dag har vi stort<br />
fint hus og to fine barn <strong>som</strong> jeg er veldig stolt av.<br />
Jeg har d<strong>et</strong> godt i dag, og jeg synes d<strong>et</strong> er godt å tenke på reisingen, men samtidig er d<strong>et</strong><br />
<strong>no</strong>e <strong>som</strong> gjør meg trist over den måten vi til tider ble behandl<strong>et</strong> på. Jeg blir av og til redd.<br />
Ungene mine er halvt <strong>tatere</strong> og halvt bygdeunger, og jeg vil jeg beskytte dem mot alt vondt<br />
og leit. Av og til reagerer jeg på bygdefolk<strong>et</strong>, går på aga, og angsten slipper aldri. D<strong>et</strong> er<br />
<strong>som</strong> å gå på en myr. Når du går på en myr og plukker multer, går du veldig forsiktig for ikke<br />
å tråkke feil og falle nedi. Trår du feil, kan d<strong>et</strong> skje deg <strong>no</strong>e. D<strong>et</strong> samme gjelder for mange<br />
av oss <strong>tatere</strong>. Vi har gått på en myr hele liv<strong>et</strong>, så hvert skritt vi tar, trår vi forsiktig. Fortsatt<br />
den dag i dag er d<strong>et</strong> enkelte <strong>som</strong> snakker om <strong>tatere</strong> <strong>som</strong> <strong>no</strong>en <strong>som</strong> stjeler og ikke oppfører<br />
seg slik en skal i <strong>et</strong> samfunn.<br />
Jeg håper den dagen kommer da d<strong>et</strong> er helt greit å si: ”Jeg er tater, og jeg er stolt av d<strong>et</strong>”,<br />
uten at <strong>no</strong>en sier vonde ord eller gir oss en ur<strong>et</strong>tferdig behandling.<br />
107
Anna 1<br />
Vi hadde alltid mange gjester i hus<strong>et</strong> vårt<br />
Da jeg var 16 år, var jeg regn<strong>et</strong> <strong>som</strong> voksen og skulle stå på egne ben. På den tiden hadde<br />
jeg jobb <strong>et</strong> års tid og lagde globuser med lys i. D<strong>et</strong> var pappa <strong>som</strong> syntes d<strong>et</strong> var slit<strong>som</strong>t<br />
for meg å kjøre rundt med sykkel for å handle, så han foreslo at jeg skulle ha fast arbeid.<br />
Men jeg trivdes ikke helt. D<strong>et</strong> var d<strong>et</strong> med klokka. Alt var så rutinemessig, og <strong>et</strong>ter <strong>et</strong> år<br />
ville jeg ut på veien igjen. Jeg kan ikke huske første gangen jeg var ute på veien, for d<strong>et</strong><br />
har jeg vært siden jeg ble født. Vi hadde ikke hest, men bil helt fra jeg ble født. En fin<br />
gammel Ford med sveiv. Jeg husker mange ganger pappa sto og sv<strong>et</strong>t<strong>et</strong> og sveiv<strong>et</strong> for å<br />
starte mens jeg satt ved ratt<strong>et</strong>.<br />
Mine foreldre hadde eg<strong>et</strong> hus fra jeg ble født, så vi hadde en fast base om vinteren, men<br />
ellers om år<strong>et</strong> reiste vi. Hus<strong>et</strong> vårt var ”Villa gjen<strong>no</strong>mtrekk,” ikke fordi d<strong>et</strong> var så trekkfullt,<br />
men fordi d<strong>et</strong> alltid kom folk og bodde hos oss. Til og med når vi leide hus andre steder i<br />
land<strong>et</strong>, var d<strong>et</strong> familier, søsken, onkler og tanter <strong>som</strong> overnatt<strong>et</strong> på ubestemt tid. En gang<br />
hadde gjestene til og med tatt senga mi, så jeg måtte ligge på gulv<strong>et</strong>. Men vi var glad for<br />
at familien kom. Hvis de ikke gjorde d<strong>et</strong>, ble vi engstelige og redde for at d<strong>et</strong> hadde skjedd<br />
<strong>no</strong>e, eller vi lurte på om vi hadde sagt eller gjort <strong>no</strong>e sårende. D<strong>et</strong> <strong>som</strong> dominerte, var<br />
samhold<strong>et</strong> og solidarit<strong>et</strong>en. Vi delte d<strong>et</strong> meste av gleder, sorger og utgifter. Den <strong>som</strong> hadde<br />
penger, kjøpte mat, og hadde <strong>no</strong>en fått en fleskebit, hadde kanskje andre fått en pot<strong>et</strong>, og<br />
til sammen fikk vi <strong>et</strong> fullverdig måltid.<br />
I jula var d<strong>et</strong> alltid spesielt, for da var vi flest mulig sammen. Ja, d<strong>et</strong> er vi forresten ennå.<br />
De <strong>som</strong> ikke hadde eg<strong>et</strong> hus, søkte til slektninger de kunne være hos julaften. Tatere<br />
hadde jo slekt i alle kroker og kriker, så <strong>som</strong> regel var d<strong>et</strong> ikke vanskelig å få husrom. D<strong>et</strong><br />
var viktig å være sammen med familien i jula. Selv om d<strong>et</strong> ikke var så mye mat og enda<br />
mindre gaver, hadde vi hverandre, og d<strong>et</strong> var d<strong>et</strong> <strong>som</strong> b<strong>et</strong>ydde <strong>no</strong>e. Selvfølgelig var ikke<br />
alt bare positivt og glede. Vi hadde våre feider, men d<strong>et</strong> har gjort meg sterk. En var den<br />
en var på godt og vondt. Vi kjeft<strong>et</strong>, og d<strong>et</strong> var gnisninger, men vi var like gode venner og<br />
kunne alltid dele brødskiva. D<strong>et</strong> er d<strong>et</strong>te samhold<strong>et</strong> vi har beholdt den dag i dag.<br />
Jeg måtte be pent om å få litt vann<br />
Jeg likte å handle. D<strong>et</strong> var alltid spennende å komme til nye plasser og møte nye folk, eller<br />
å komme til kjente steder og treffe <strong>no</strong>en vi visste ville handle med oss. Men da jeg var<br />
riktig ung, var d<strong>et</strong> av og til en del utfordringer, spesielt når vi kom inn på gårder der d<strong>et</strong> var<br />
jevnaldrende. D<strong>et</strong> var ikke alltid <strong>no</strong>e trivelig, for d<strong>et</strong> var fliring. Ikke d<strong>et</strong> at d<strong>et</strong> var utrivelig<br />
å handle, men d<strong>et</strong> var fliringa til ungdommen, hånfliringa: ”Nå kommer d<strong>et</strong> tater, se på ho<br />
da,” sa de. D<strong>et</strong> var d<strong>et</strong> jeg grudde meg til, at ungdommen skulle håne eller gjøre narr, men<br />
108
d<strong>et</strong> var helt vanlig. Så vi måtte ståls<strong>et</strong>te oss, være stolte og modige selv om vi var aldri<br />
så redde. Mange av oss ble forknytte og fikk angst, andre takl<strong>et</strong> d<strong>et</strong> bedre og ble sterke.<br />
Vi lå ofte i telt om <strong>som</strong>meren når vi var ute og handl<strong>et</strong>. Som oftest lå vi der d<strong>et</strong> var vann,<br />
en bekk for eksempel. Men hvis d<strong>et</strong> ikke var vann i nærh<strong>et</strong>en, var vi avhengig av å få<br />
drikkevann fra bøndene, og vi måtte spørre pent. D<strong>et</strong> var ikke bare å buse på. Vi måtte<br />
være så forsiktige, måtte lære å lese folka. En skulle helst spørre veldig underdanig:<br />
”Unnskyld frue, men unnskyld, kunne du være så snill å gi meg en kanne vann?” I dag<br />
liker jeg ikke å tenke på den ydmyke måten jeg måtte spørre for å få litt vann til å koke<br />
kaffe. D<strong>et</strong> hendte ofte vi ikke fikk vann heller.<br />
Noen ganger måtte vi spørre for å få ta oss en matbit nede i veikanten. Vi måtte spørre<br />
pent om vi fikk sitte der og ta oss en kopp kaffe. Av og til ble vi jag<strong>et</strong>, andre ganger fikk vi<br />
lov. Noen ganger kunne folkene smile, men så var de ikke snille likevel. En gang vi var på<br />
Vestland<strong>et</strong>, ble vi skutt <strong>et</strong>ter. Vi skulle stoppe og hvile ved <strong>et</strong> jorde. D<strong>et</strong> var på <strong>et</strong>ter<strong>som</strong>meren,<br />
for de hadde tatt slåtten, og d<strong>et</strong> var grønt og fint. Vi hadde tatt ut kaffekista og skulle<br />
akkurat til å tenne primusen. Da kom d<strong>et</strong> en bonde løpende og jag<strong>et</strong> oss i fullt sinne.<br />
Plutselig så skjøt han! Jeg fikk jo sjokk. D<strong>et</strong> var bare å kaste kaffekista i bilen og komme<br />
seg unna i full fart. D<strong>et</strong> har brent seg fast.<br />
Vi var ofte redde<br />
Vi var konstant redde, og den redselen har jeg ennå. Jeg er 62 år og kan si ifra, men når<br />
jeg ser en myndigh<strong>et</strong>sperson, så får jeg en slags hjertebank. Jeg har ingen ting å være<br />
redd for, jeg har ikke gjort <strong>no</strong>e galt og sa d<strong>et</strong> til lensmannen her. ”Men hva skulle du være<br />
redd for da, Anna,” sa han. ”Jeg v<strong>et</strong> ikke, men redd er jeg og vil helst slippe å se dere. Jeg<br />
klarer ikke å takle d<strong>et</strong>,” sa jeg.<br />
Som barn var jeg aldri <strong>no</strong>en gang i kontakt med øvrigh<strong>et</strong>spersoner <strong>som</strong> lensmann, lege<br />
eller prest. Jeg hadde bare hørt om dem. Vi gjemte oss for øvrigh<strong>et</strong>spersoner, fordi vi måtte<br />
være usynlige. D<strong>et</strong> kunne komme <strong>no</strong>en å lyve på oss at vi hadde stjål<strong>et</strong>, eller gjort <strong>no</strong>e<br />
ann<strong>et</strong> straffbart. Så vi holdt oss unna bygdene i helgene, og lå godt gjemt oppe i<br />
skogen.<br />
Jeg husker <strong>no</strong>e <strong>som</strong> skjedde en gang på 60-tall<strong>et</strong> da jeg var ute og handl<strong>et</strong>. Jeg hadde<br />
vært på en gård. Jeg visste ikke hva <strong>som</strong> var kjøkkenveien, så jeg rota litt og kom til<br />
stueinngangen. Der bank<strong>et</strong> jeg på, men ingen svarte, så jeg måtte l<strong>et</strong>e til jeg fant den<br />
andre inngangen. Jeg fant fram og kom inn på kjøkken<strong>et</strong>. Der satt d<strong>et</strong> to menn. Den ene<br />
hadde <strong>et</strong> forferdelig langt skjegg <strong>som</strong> han satt og klipte. D<strong>et</strong> så ut <strong>som</strong> <strong>et</strong> nissehus med<br />
to nisser i. De skulle ikke handle <strong>no</strong>e, så jeg satte meg i bilen og kjørte opp i bygda. Etter<br />
<strong>no</strong>en timer ble jeg stopp<strong>et</strong> i veien av lensmann, og han sa jeg måtte bli med på lensmanns-<br />
109
kontor<strong>et</strong>. ”Du har begått tjuveri. Vi har s<strong>et</strong>t spor <strong>et</strong>ter deg rundt hele hus<strong>et</strong>,” sa han. Jeg<br />
ba han ransake bilen her og nå, for jeg hadde ikke tatt <strong>no</strong>e, og dessuten ville jeg gjerne<br />
vite hva d<strong>et</strong> var jeg skulle ha tatt. ”Du har tatt en barbermaskin fra to gamle menn,” sa<br />
lensmannen. Ikke skjønner jeg hva de mennene trengte barbermaskin til. De satt jo der<br />
og trimm<strong>et</strong> d<strong>et</strong> lange skjegg<strong>et</strong> sitt med saks! Men lensmannen fant jo ingen barbermaskin<br />
i bilen. Dagen <strong>et</strong>ter kom han tilbake og sa de hadde funn<strong>et</strong> barbermaskinen. Men d<strong>et</strong><br />
hadde ikke vært tvil hos lensmann om at jeg hadde stjål<strong>et</strong> den. Sånn er d<strong>et</strong>, ingen tvil,<br />
d<strong>et</strong> var fastslått, <strong>tatere</strong>n hadde tatt den.<br />
Noen av oss har fått en knekk av slik oppførsel. De har ikke klart å styre angsten. Jeg har<br />
også angst, men jeg klarer å kontrollere den. Mange taterfamilier ble, uten at de selv ville<br />
d<strong>et</strong>, sendt til Svanviken arbeidskoloni hvor de skulle ”lære å bli ordentlig <strong>no</strong>rske”. Vi <strong>som</strong><br />
unngikk å bli sendt dit, har blitt preg<strong>et</strong> vi òg. De fleste av oss har opplevd angst og utryggh<strong>et</strong>.<br />
Vi gikk stadig med angst for at barna skulle bli tatt fra oss. Vi var alltid forsiktige og redde<br />
for å gjøre <strong>no</strong>e galt. Mange har klart seg, men mange har fått skade. Når en er redd<br />
myndigh<strong>et</strong>ene uten å ha <strong>no</strong>en grunn til å være redd, da mener jeg at en er skad<strong>et</strong>.<br />
Til sammen har jeg kanskje gått fire år på skolen<br />
Jeg husker ikke så mye fra skolen, d<strong>et</strong> er borte, d<strong>et</strong> er ”black-out.” En av grunnene er vel<br />
at jeg ikke gikk så lenge på skolen, og den tiden jeg var der, var ikke <strong>no</strong>e hyggelig. Mamma<br />
og pappa måtte jo reise og handle hele år<strong>et</strong> for å sikre øko<strong>no</strong>mien, men nå ville de at jeg<br />
skulle bo fast så jeg fikk gå på skolen. Pappa var så sosial og kom l<strong>et</strong>t i kontakt med andre<br />
folk. Han hadde blitt kjent med <strong>et</strong> eldre ektepar <strong>som</strong> var barnløse og bodde på en stor<br />
gård. De var kjempesnille folk. D<strong>et</strong> er rart å tenke på. Der hadde jeg eg<strong>et</strong> rom, d<strong>et</strong> hadde<br />
jeg aldri hatt før, og den fineste maten en kunne tenke seg: medisterkaker og hjemmebakt<br />
brød <strong>som</strong> jeg kunne spise hver dag. Likevel ser jeg for meg den triste jentungen da mamma<br />
og pappa kjørte. D<strong>et</strong> eldre ektepar<strong>et</strong> var bare snille og ville d<strong>et</strong> beste for meg. Materielt<br />
hadde jeg d<strong>et</strong> bedre enn <strong>no</strong>en gang, men savn<strong>et</strong> <strong>et</strong>ter mamma og pappa gjorde at opphold<strong>et</strong><br />
ble kort. Jeg ville tilbake til d<strong>et</strong> enkle, til familien og liv<strong>et</strong> på veien. Så d<strong>et</strong> er <strong>no</strong>k ikke bare<br />
d<strong>et</strong> materielle <strong>som</strong> b<strong>et</strong>yr <strong>no</strong>e for å ha d<strong>et</strong> bra.<br />
Fra skol<strong>et</strong>iden husker jeg en v<strong>et</strong>tskremt jente. En <strong>som</strong> var redd for alt, for å snakke høyt i<br />
klassen eller for å si <strong>no</strong>e galt. Jeg var bare høflig og stille, så ned i gulv<strong>et</strong> og ville ikke ha<br />
<strong>no</strong>e oppmerk<strong>som</strong>h<strong>et</strong> rundt meg. D<strong>et</strong> er ingen gode minner. Når jeg tenker på den tiden,<br />
blir jeg bare trist. Heldigvis hadde jeg venninner der jeg bodde. De var bygdefolk, og jeg<br />
kom greit overens med dem. Men liv<strong>et</strong> de levde, og liv<strong>et</strong> på bondegården var fremmed og<br />
skremmende. Vi var alle innprenta at vi måtte være forsiktige med folk vi ikke kjente. D<strong>et</strong><br />
var ikke så rart. Vi opplevde jo å bli skremt, ropt stygge navn <strong>et</strong>ter, jag<strong>et</strong> og skutt på. Å<br />
være tater var forbund<strong>et</strong> med <strong>no</strong>e negativt, og d<strong>et</strong> var vanskelig å være taterunge hvis du<br />
110
ikke hadde mange av dine rundt deg. En overlevde fordi en hadde familien rundt seg. D<strong>et</strong><br />
var d<strong>et</strong> <strong>som</strong> var tryggh<strong>et</strong>en. Derfor ble d<strong>et</strong> vanskelig når jeg ble alene med d<strong>et</strong> eldre<br />
ektepar<strong>et</strong>. Jeg følte meg så alene, og selv om jeg visste at de var snille, så klarte jeg ikke<br />
helt å stole på dem. Heldigvis gikk d<strong>et</strong> ikke så lenge før mamma og pappa hent<strong>et</strong> meg,<br />
men dermed ble d<strong>et</strong> så <strong>som</strong> så med skolegangen. Jeg har bare gått <strong>no</strong>en måneder hver<br />
vinter, kanskje tre, fire år til sammen.<br />
En annen utfordring, fordi vi reiste, var at jeg hele tiden kom til nye steder og nye skoler.<br />
D<strong>et</strong> var skremmende å komme inn i <strong>et</strong> miljø <strong>som</strong> en ikke visste <strong>no</strong>e om, og <strong>som</strong> fungerte<br />
helt fint for dem <strong>som</strong> var der. Jeg visste ikke hvordan jeg skulle oppføre meg, for den<br />
gangen var d<strong>et</strong> stor forskjell på <strong>tatere</strong> og bønder i væremåte. Vi pleide å kalle alle <strong>som</strong><br />
ikke var <strong>tatere</strong>, for bønder. En grunn til d<strong>et</strong> var sikkert at vi oppholdt oss for d<strong>et</strong> meste<br />
utenfor byene. De andre i klassen var trygge på hverandre. Noen ganger var d<strong>et</strong> andre<br />
<strong>tatere</strong> på samme skolen. D<strong>et</strong> var godt, for da hadde jeg en å gå skoleveien sammen med.<br />
Uten de andre taterungene hadde jeg hele tiden angsten med meg. <strong>Om</strong> d<strong>et</strong> var begrunn<strong>et</strong><br />
eller ikke, v<strong>et</strong> jeg ikke, like redd var jeg. En visste aldri hvordan dagen endte.<br />
Jeg kjente ingen <strong>tatere</strong> <strong>som</strong> hadde skolegang. Vi var ikke vant til at <strong>no</strong>en hadde utdannelse.<br />
Liv<strong>et</strong> vi levde, inkluderte ikke skole, og vi trodde og tenkte ikke at vi kunne få <strong>no</strong>en heller.<br />
De fleste av oss opplevde skolen <strong>som</strong> en pest og en plage. D<strong>et</strong> var <strong>et</strong> sted ingen av oss<br />
ville være. D<strong>et</strong> var dødfødt. For på skolene var vi taterunger. Lærte vi <strong>no</strong>e, så lærte vi <strong>no</strong>e,<br />
og lærte vi ikke <strong>no</strong>e, så var d<strong>et</strong> like greit. Reiste vi, så var d<strong>et</strong> ennå greiere, og kom vi igjen<br />
en gang utpå høsten, så kom vi igjen da. D<strong>et</strong> opplevdes <strong>som</strong> en likegyldig holdning fra<br />
skolen. I dag skulle jeg ønske jeg hadde hatt mer utdannelse. Jeg tenkte <strong>no</strong>k ikke så mye<br />
over d<strong>et</strong> da jeg var liten. D<strong>et</strong> var bare sånn at skolegangen var <strong>et</strong> hinder for å reise, og d<strong>et</strong><br />
er vel d<strong>et</strong> <strong>som</strong> har prega liv<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> er umulig å forklare. Vi reiste uans<strong>et</strong>t hva d<strong>et</strong> måtte<br />
koste. D<strong>et</strong> henger igjen i dag også. Jeg har prøvd mange ganger å la være å reise. ”Nå<br />
skal d<strong>et</strong> bli slutt, nå skal jeg ordne hagen.” Jeg har satt pot<strong>et</strong>er og jordbær og fått hjelp<br />
av nabofrua. Nå skal jeg få nypot<strong>et</strong>er til midt<strong>som</strong>mer, har jeg tenkt. Men tror du jeg var<br />
hjemme midt<strong>som</strong>mer da? Selvfølgelig ikke. Da våren kom, reiste jeg ifra d<strong>et</strong>. Så d<strong>et</strong> ble<br />
nabofrua <strong>som</strong> fikk jordbær og nypot<strong>et</strong>er. Jeg prøver å være bofast, men d<strong>et</strong> bare sprekker.<br />
D<strong>et</strong> bare sklir ut. D<strong>et</strong> er <strong>no</strong>e en ikke har herredømme over.<br />
Jeg stift<strong>et</strong> egen familie da jeg var 19 år<br />
Jeg var 19 år da jeg stift<strong>et</strong> familie. D<strong>et</strong> var vanlig alder den gangen jeg var ung, men mange<br />
gift<strong>et</strong> seg ennå tidligere. Å stifte familie var veldig alvorlig. Vi var veldig strenge på at<br />
der<strong>som</strong> du hadde vært sammen eller ligg<strong>et</strong> med en gutt, da var du gift og måtte ta følgene<br />
av d<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> var ikke bare å prøve ut hverandre seksuelt slik <strong>som</strong> nå. Hadde du vært sammen<br />
seksuelt, var du gift, og da fikk du utstyr, kaffekiste og d<strong>et</strong> <strong>som</strong> måtte til. Nå hadde du<br />
111
mann! D<strong>et</strong> var ingen <strong>som</strong> likte at du sprang fram og tilbake mellom mennene. Du skulle<br />
helst være ren når du inngikk ekteskap<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> var veldig strengt, og vi var nøye på d<strong>et</strong>. D<strong>et</strong><br />
var sjelden at en jente og gutt var helt alene sammen. D<strong>et</strong> var <strong>som</strong> regel søsken, søskenbarn<br />
eller andre slektninger til stede. Vi lærte folk å kjenne <strong>som</strong> person først. Likte du en person,<br />
kunne dere bli kjærester og kanskje ble d<strong>et</strong> ekteskap av d<strong>et</strong>. Nå er d<strong>et</strong> stikk motsatt. En<br />
er sammen seksuelt og lærer å kjenne hverandre <strong>et</strong>terpå, og d<strong>et</strong> blir litt feil, synes jeg. Vi<br />
prøver å holde litt på d<strong>et</strong> gamle fortsatt, men d<strong>et</strong> hjelper ikke hva bestemor sier. D<strong>et</strong> var<br />
mer godtatt at d<strong>et</strong> skulle være sånn før. Ønsk<strong>et</strong> var at ekteskap<strong>et</strong> skulle holde liv<strong>et</strong> ut, men<br />
selvfølgelig var d<strong>et</strong> skilsmisser blant oss også. D<strong>et</strong> ble godtatt, men en måtte ta ansvar for<br />
handlingen sin. ”Som man reder ligger man,” var svar<strong>et</strong> de unge fikk den gangen om d<strong>et</strong><br />
ble problemer i ekteskap<strong>et</strong>. En måtte takle d<strong>et</strong> <strong>som</strong> en hadde gitt seg ut på.<br />
Han jeg gift<strong>et</strong> meg med, var også tater. D<strong>et</strong> var nesten utenkelig å gifte seg med bønder,<br />
eller ikke <strong>tatere</strong>, i den tida. Ekteskap mellom tater og bonde var vanskelig. D<strong>et</strong> hendte<br />
<strong>no</strong>en gjorde d<strong>et</strong>, men d<strong>et</strong> var så hysj, hysj at nesten ingen visste om d<strong>et</strong>. Bøndene gikk<br />
helt inn i vår kultur, så de nesten utsl<strong>et</strong>t<strong>et</strong> seg selv, og så ble d<strong>et</strong> ikke prat<strong>et</strong> om. Men i<br />
dag er d<strong>et</strong> helt vanlig. Jeg har fem barn og alle har gift<strong>et</strong> seg med ikke <strong>tatere</strong>. De har d<strong>et</strong><br />
bra, og jeg har <strong>et</strong> godt forhold til dem alle. Så d<strong>et</strong> går an, men likevel vil jeg si at en merker<br />
at d<strong>et</strong> er <strong>no</strong>e <strong>som</strong> er ulikt.<br />
Jeg fikk nesten sjokk da datteren min kom hjem med en bondegutt. D<strong>et</strong> var ikke bare,<br />
bare. D<strong>et</strong> var forferdelig. Jeg kunne ikke skjønne hvordan d<strong>et</strong> skulle fungere. Like fremmed<br />
og vanskelig opplevde hans foreldre d<strong>et</strong>. Moren hans var like sjokkert, så d<strong>et</strong> var to<br />
sjokkskadde mødre <strong>som</strong> møttes, men vi er blitt gode venner, vi da. Vi prat<strong>et</strong> sammen,<br />
utred<strong>et</strong> visse saker, fikk ting på plass, og fant vel ut at d<strong>et</strong> ikke var så farlig likevel. Men<br />
å skape seg til <strong>no</strong>e ann<strong>et</strong> enn d<strong>et</strong> en er, ser jeg på <strong>som</strong> uheldig. D<strong>et</strong> blir så kunstig samvær.<br />
D<strong>et</strong> er best å være ærlig, så får en heller like eller ikke like hverandre. Å skjule at jeg og<br />
barna mine er <strong>tatere</strong>, er feil.<br />
D<strong>et</strong> har aldri, i kulturen vår, vært praktisert at foreldre har funn<strong>et</strong> ektefeller for barna sine.<br />
D<strong>et</strong> har vært fritt, men d<strong>et</strong> var ikke like populært å gifte seg inn i alle slektsgrener. Nå<br />
prater jeg for min generasjon og tilbake. Ta for eksempel pappas slekt. Han var Trondhjemmer,<br />
og de opplevde seg selv <strong>som</strong> mer moderne og hadde en litt annen holdning enn<br />
Lysgårdsslekta og Stor Johan-slekta. Trondhjemmerne var mer bymennesker, de andre mer<br />
landlige. Mentalit<strong>et</strong>en var annerledes, og d<strong>et</strong> førte til en del mots<strong>et</strong>ninger. Likevel gift<strong>et</strong><br />
folk fra forskjellige slekter seg med hverandre. D<strong>et</strong> kunne være en del stridigh<strong>et</strong>er før en<br />
fikk lov, og <strong>no</strong>en ganger fikk en ikke lov og rømte sin vei. De nygifte holdt seg borte til<br />
motstanden hadde lagt seg, og d<strong>et</strong> var for sent å gjøre <strong>no</strong>e med forhold<strong>et</strong>, og foreldrene<br />
måtte bare godta d<strong>et</strong>. Så d<strong>et</strong> var kanskje ikke bare lydigh<strong>et</strong> i min ungdom heller!<br />
112
Familien b<strong>et</strong>yr alt<br />
De fleste av oss ønsker å ha de nærmeste vennene innenfor den nære slekta. D<strong>et</strong> er med<br />
familien vi slapper av og er oss selv helt og fullt. Vi kan slippe andre innpå oss også, men<br />
d<strong>et</strong> er bare til en viss grad. D<strong>et</strong>te skjer helt automatisk. Jeg kan av og til kjempe for å<br />
frigjøre meg fra mistenk<strong>som</strong>h<strong>et</strong>, men d<strong>et</strong> er vanskelig. Jeg prøver å tenke: Ja men kjære<br />
vene, jeg må da tro på d<strong>et</strong> folk sier. Men gang på gang har jeg opplevd d<strong>et</strong> motsatte. Ikke<br />
en gang den personen kunne jeg stole på.<br />
Vi er ikke så opptatt av å være alene og må ha familien rundt oss hele tiden. Hvis jeg er<br />
alene <strong>et</strong> par timer, så er d<strong>et</strong> mer enn <strong>no</strong>k, og da føler jeg behov for å se de andre<br />
familiemedlemmene igjen. Hvis jeg ikke har familien rundt meg 24 timer i døgn<strong>et</strong>, så må jeg<br />
vite at de kan være her på to minutter. Jeg hadde ikke kunn<strong>et</strong> bo her jeg bor uten ungene i<br />
nærh<strong>et</strong>en, og de er alle voksne og har sine egne familier. Hadde de flytt<strong>et</strong>, hadde jeg flytt<strong>et</strong><br />
<strong>et</strong>ter. D<strong>et</strong> er ikke så t<strong>et</strong>t med andre slektninger lenger. D<strong>et</strong> var t<strong>et</strong>tere før, og da var d<strong>et</strong> ikke<br />
<strong>no</strong>k med ungene. Vi måtte ha søsken, tanter, onkler og svigerforeldre rundt oss.<br />
Både jeg og familien min har d<strong>et</strong> godt nå. Materielt s<strong>et</strong>t har vi d<strong>et</strong> bedre enn <strong>no</strong>en gang,<br />
men jeg tror vi har mist<strong>et</strong> gleden. D<strong>et</strong> var mer latter og glede før, og latteren satt løsere.<br />
Nå sitter den langt inne. D<strong>et</strong> var moro bare å være til, selv om vi var fattige og d<strong>et</strong> var mye<br />
slit. Nå skal d<strong>et</strong> mye til at en kjenner seg ordentlig glad, og de fleste jeg prater med, sier<br />
d<strong>et</strong> samme. Vi har blitt så stedsbund<strong>et</strong> nå, og d<strong>et</strong> ligger ikke for oss.<br />
D<strong>et</strong> var når vi reiste vi levde. Hva d<strong>et</strong> kom av at vi følte og fortsatt føler d<strong>et</strong> sånn, v<strong>et</strong> jeg<br />
ikke. D<strong>et</strong> kan være at vi var frie. De båndene <strong>som</strong> binder en til <strong>et</strong> hus, gjør at en ikke får<br />
den samme frih<strong>et</strong>sfølelsen. Jeg likte reiseliv<strong>et</strong>, og jeg savner d<strong>et</strong>, men d<strong>et</strong> jeg savner, får<br />
jeg aldri tilbake. D<strong>et</strong> var <strong>no</strong>e med samhørigh<strong>et</strong>en og frih<strong>et</strong>en vi hadde. Vi hadde ikke mange<br />
krav til liv<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> var bare godt å få slått opp telt<strong>et</strong>. Vi levde om <strong>som</strong>meren. Vinteren har<br />
ikke eksistert når jeg ser tilbake på d<strong>et</strong> liv<strong>et</strong>. Jeg ser bare <strong>som</strong>meren. D<strong>et</strong> var <strong>no</strong>k kaldt,<br />
men d<strong>et</strong> husker vi ikke, og vi måtte jo ha vært våte, men d<strong>et</strong> husker vi ikke. Nå ler vi når<br />
vi snakker om at telt<strong>et</strong> var bløtt. D<strong>et</strong> var sol, vi hadde d<strong>et</strong> godt, dagene var lyse, <strong>som</strong>meren<br />
var lang, og vi gikk barbent!<br />
113
Anna 2<br />
Jeg h<strong>et</strong>er Anna<br />
Jeg h<strong>et</strong>er Anna og er en <strong>no</strong>rsk jente <strong>som</strong> har bodd i Norge hele liv<strong>et</strong>. Jeg skal fortelle deg<br />
<strong>no</strong>e fra den gang jeg var liten. Moren og faren min er også <strong>no</strong>rske, men tipp, tipp, tipp,<br />
tipp, tipp, tipp, tippoldefaren min kom fra India <strong>som</strong> ligger langt fra Norge. Jeg ser akkurat<br />
ut <strong>som</strong> andre <strong>no</strong>rske jenter, men d<strong>et</strong> er én ting <strong>som</strong> er litt annerledes. Både jeg, moren,<br />
faren, søsknene og alle slektningene mine er veldig glad i å reise. Når d<strong>et</strong> begynner å<br />
dryppe fra takene om våren og snøsmeltinga starter, pakker vi, reiser og kommer ikke hjem<br />
igjen før d<strong>et</strong> blir høst og bladene faller fra trærne.<br />
Da faren og moren min var små, reiste de med hest og kjerre, men da jeg var liten, brukte<br />
vi bil. Vi fylte opp bilen med de tre brødrene mine, meg, mor, far og telt<strong>et</strong>. Og mange ganger<br />
var d<strong>et</strong> andre slektninger <strong>som</strong> kjørte sammen med oss i andre biler.<br />
Bilen vår<br />
D<strong>et</strong> var ikke så mange <strong>som</strong> hadde bil da jeg var liten, men den vi hadde, var fin. Den var<br />
nesten <strong>som</strong> en bobil, for d<strong>et</strong> var fin hytte på den, og i den hadde vi seng, kaffekiste, dør<br />
og stort fint vindu med gardin.<br />
114
Bilen h<strong>et</strong> T-Ford, og så hadde den en stor sveiv foran ved panser<strong>et</strong>. Noen ganger stopp<strong>et</strong><br />
bilen, og da måtte vi ut og sveive. Og da sa pappa:<br />
”Kan du være så snill å hjelpe pappa med å starte bil?”. ”Ja, d<strong>et</strong> skal jeg gjøre, men da<br />
vil jeg ha is.” ”Ja, du skal få is.” ”Får jeg sånn stor is da?” ”Ja, du skal få den største isen,<br />
bare du gir gass når jeg sveiver,” sa pappa. Og d<strong>et</strong> gjorde jeg.<br />
Veiene var ikke fine da jeg var liten. De var smale, sving<strong>et</strong>e, hump<strong>et</strong>e og <strong>no</strong>en steder litt<br />
nifse. Mamma likte ikke de bratte, sving<strong>et</strong>e veiene, så når vi skulle kjøre bratte bakker,<br />
tok hun hånda mi, dro meg ut av bilen, og så gikk vi opp og ned alle bakkene.<br />
Overnatting og bål<br />
Vi l<strong>et</strong>te alltid <strong>et</strong>ter steder hvor d<strong>et</strong> var store grantrær. Sirkusgraner kalte vi dem fordi de<br />
var høye med lange grener <strong>som</strong> en kunne være under. Der hadde vi kaffekista vår, og i den<br />
hadde vi kopper, skjeer, gafler, kniver, asj<strong>et</strong>ter og alt <strong>som</strong> en trengte når en skulle lage mat<br />
– ja, og så kaffe selvfølgelig. Under de store grenene hadde vi d<strong>et</strong> tørt og godt. På yttersida<br />
av greinene lag<strong>et</strong> vi <strong>et</strong> stort bål. Så la vi på store stokker, stokkvarme sa vi, og satt lenge<br />
og bare koste oss.<br />
Andre ganger bodde vi i telt.<br />
115
Telt<strong>et</strong> vårt hadde ikke golv, men d<strong>et</strong> var stort og spisst. Topptelt eller hustelt h<strong>et</strong> d<strong>et</strong>. For<br />
at d<strong>et</strong> ikke skulle bli kaldt, hent<strong>et</strong> vi granbar og la i bunnen, oppå der la vi halm <strong>som</strong> vi<br />
hadde fått av <strong>no</strong>en snille bønder, og helt på toppen la vi sengklærne våre <strong>som</strong> var tepper<br />
strikk<strong>et</strong> av ull. De var tunge og varme, <strong>no</strong>en ganger klødde de også, men d<strong>et</strong> ble så høyt<br />
og mykt at jeg <strong>no</strong>en ganger lekte jeg var prinsessen på erten!<br />
D<strong>et</strong> beste jeg visste, var når vi fikk ligge i gamle sagbruk, for der var d<strong>et</strong> tørt og varmt. Da<br />
jeg var liten, hadde nesten alle gårdene egne sagbruk, og da fikk vi lov av bonden å slå<br />
opp telt<strong>et</strong> vårt der. Her var d<strong>et</strong> så fint, for vi hadde tregulv, tr<strong>et</strong>ak og så lukt<strong>et</strong> d<strong>et</strong> så godt<br />
av nysag<strong>et</strong> tre.<br />
Men her måtte vi være veldig forsiktige når vi hadde bål, for d<strong>et</strong> kunne fort ta fyr i<br />
sagflisen.<br />
Vi hadde aldri varme på myrområder heller. D<strong>et</strong> torde vi ikke. D<strong>et</strong> var så vanskelig å få<br />
slukk<strong>et</strong> når d<strong>et</strong> var myr, for varmen gikk under bakken og kunne dukke opp <strong>et</strong> par m<strong>et</strong>er<br />
lenger bort, og d<strong>et</strong> kunne plutselig begynne å brenne. Så d<strong>et</strong> var farlig. Pappa var veldig<br />
nøye med at d<strong>et</strong> var slukk<strong>et</strong>.<br />
Men når vi saml<strong>et</strong> oss rundt bål<strong>et</strong> om kvelden, kunne vi sitte der lenge med sang og gitar.<br />
Mamma likte å sitte og synge. Var d<strong>et</strong> en trist dag, sang hun triste viser, var d<strong>et</strong> en god<br />
dag, sang hun muntre viser. Hun var veldig flink til å synge. Hun hadde en spesiell<br />
sangstemme <strong>som</strong> var veldig klar og fin, og alle kjente den. Pappa kunne ikke synge. Ingen<br />
i slekta hans var flinke til å synge, men pappa var glad i å synge, og han sang ofte. Så vi<br />
kunne stadig høre han tidlig på morran. Han pleide å stå med hendene bak på ryggen.<br />
Hvis d<strong>et</strong> var dårlig vær, kunne han synge: ”D<strong>et</strong> blåser kaldt, kaldt veder ifra <strong>no</strong>rd.” D<strong>et</strong> var<br />
en gammal sang, og d<strong>et</strong> var ikke <strong>no</strong>e fint å høre på, men jeg likte likevel at han sang.<br />
Kuene og klærne<br />
Noen <strong>som</strong>rer fikk vi ligge på jord<strong>et</strong> til en bonde <strong>et</strong>ter at de hadde gjort slåtten. D<strong>et</strong> kunne<br />
være skummelt <strong>no</strong>en ganger, for d<strong>et</strong> hendte at kuene tok klærne våre! De kunne <strong>et</strong>e opp<br />
alt <strong>som</strong> var.<br />
Når vi hadde vaska klær, hengte vi dem på greiner. Vi visste ikke at kuene gikk og beit<strong>et</strong>,<br />
for d<strong>et</strong> hendte at de var inne i skog<strong>som</strong>rådene. Men <strong>no</strong>en ganger våkn<strong>et</strong> vi av at kua kom.<br />
”Møøøø,” sa den og snus<strong>et</strong> og slikk<strong>et</strong> på teltveggen. Da hadde den allerede vært på klærne<br />
vi hadde vask<strong>et</strong>, slikk<strong>et</strong> i seg deler av dem, og vi så at klærne hang ut av munnen på den.<br />
Da styrt<strong>et</strong> mor ut av telt<strong>et</strong> og dro klærne ut av munnen på kua! Heldigvis hadde de glupske<br />
kuene slukt klærne hele, så de ble aldri ødelagt, bare at vi måtte vaske dem en gang til.<br />
116
Jeg fikk ikke så mange nye klær, for vi hadde lite penger, men en gang da jeg var fire eller<br />
fem år, fikk jeg ny fin, fin pelskåpe. Den hadde puff til å stikke handa inn i, og d<strong>et</strong> var så<br />
deilig og varmt. Jeg var så kry. På søndagene gikk vi på møte i B<strong>et</strong>el. Da pynt<strong>et</strong> jeg meg<br />
med nykåpa, og så møtte vi onkelen min. Han kalte meg ”fulrania mi.” D<strong>et</strong> var sånn ”lik<strong>som</strong>fin<br />
dame” d<strong>et</strong>, og jeg var så stolt, glad og beundr<strong>et</strong> kåpa.<br />
Jobb og skole<br />
Jeg gikk ikke så mye på skolen fordi vi reiste rundt hele tiden. Isteden var jeg med pappa<br />
på arbeid. Pappa gjorde mye forskjellig. Hver morgen sto han opp i 5-6-tida og lag<strong>et</strong> flotte<br />
mattrau <strong>som</strong> vi senere skulle selge. Trauene var <strong>som</strong> store bokser, og de var lag<strong>et</strong> av blikk<br />
og hadde forskjellige størrelser. Bøndene brukte dem til å oppbevare melk, smør, ost og<br />
andre matvarer. Andre ganger lagde han nye takrenner eller reparerte de gamle. Jeg hjalp<br />
til og klatr<strong>et</strong> opp for å s<strong>et</strong>te låser på rennene, og <strong>no</strong>en ganger var d<strong>et</strong> jeg <strong>som</strong> lag<strong>et</strong> krokene<br />
til å henge dem i. Andre ganger la jeg bronse på skjøtene, og pappa lodd<strong>et</strong> de sammen<br />
så d<strong>et</strong> ble pent og t<strong>et</strong>t.<br />
117
Jeg syntes d<strong>et</strong> var moro å være med på jobb, moro å være sammen med pappa fordi han<br />
fant på så mye rart. D<strong>et</strong> skjedde alltid så mye når jeg var sammen med han. Vi gikk lange<br />
turer, klatr<strong>et</strong> oppover bergveggene, og <strong>no</strong>en ganger rull<strong>et</strong> vi steiner nedover <strong>et</strong> grustak for<br />
å se hvem sin stein <strong>som</strong> rente fortest.<br />
Jeg var med mamma på jobb også. Hun brukte å ta med seg de fine tingene pappa hadde<br />
lag<strong>et</strong>, og solgte dem til folk på bondegårdene, men vi hadde andre varer også. Vi hadde<br />
dem i en stor, diger koffert, og d<strong>et</strong> var synåler, duker, puter, tørklær og underklær. Særlig<br />
flossa underbukser med strikk i til damene var populært, og lange underbukser til mannfolk.<br />
D<strong>et</strong> var fint for mennene å få lange underbukser, fordi de jobb<strong>et</strong> ute i skogen, og der var<br />
d<strong>et</strong> kaldt.<br />
D<strong>et</strong> var ikke alltid vi fikk penger for varene. Noen ganger bytt<strong>et</strong> vi til oss mat. Vi hadde ofte<br />
knapper med tre størrelser, små, middels og store knapper lang<strong>et</strong> av ben. Bøndene fikk<br />
en rad med tolv knapper, og så fikk vi middagsrester, pot<strong>et</strong>er, saftflasker, en fleskebit,<br />
spekek<strong>no</strong>ke, eller brød. Vi reiste jo hele <strong>som</strong>meren, så vi kjente mange av bøndene <strong>som</strong><br />
bodde på de forskjellige gårdene. Mange av dem var veldig hyggelige, og <strong>no</strong>en ganger fikk<br />
vi ta med oss maten vår inn og lage middag på kjøkken<strong>et</strong> deres. Mange av dem vi besøkte,<br />
var fattige, og da delte vi maten med dem og satt lenge og bare skravla.<br />
Vi ungene var bare med og bar varene, og vi hjalp mamma med å vise fram dukene og alle<br />
de andre varene. Men d<strong>et</strong> <strong>som</strong> var mest spennende, var å se og høre hva de voksne prata<br />
om.<br />
Jeg likte d<strong>et</strong> godt, for d<strong>et</strong> var så spennende å komme til nye bygder og møte nye folk. Noen<br />
steder var d<strong>et</strong> veldig en<strong>som</strong>t, og d<strong>et</strong> var kanskje bare <strong>et</strong>t hus, og da kunne d<strong>et</strong> nesten<br />
være litt skummelt!<br />
Du v<strong>et</strong>, da jeg var liten, hadde vi ikke <strong>no</strong>e TV, så her likte folk godt at vi kom, for vi hadde<br />
vært i byen, og vi hadde snakk<strong>et</strong> med mange forskjellige folk på andre gårder. Så vi kunne<br />
fortelle nyh<strong>et</strong>er og vise hva slags klær <strong>som</strong> var moderne i byen.<br />
Pappas kamp med væren<br />
En gang vi var ute og reiste, skulle mamma inn <strong>et</strong> sted for å handle. Pappa var utenfor<br />
bilen, og jeg og brødrene mine satt i baks<strong>et</strong><strong>et</strong>. Plutselig kom d<strong>et</strong> en diger vær r<strong>et</strong>t mot<br />
bilen vår. Døra sto oppe, og vips så hadde den hopp<strong>et</strong> inn og satt seg bak ratt<strong>et</strong>!<br />
Vi ble så redde, og pappa storm<strong>et</strong> inn i bilen, tok tak i horn<strong>et</strong> på væren og dro den ut. Men<br />
d<strong>et</strong> likte ikke væren. Han ble kjempesint og brukte horn<strong>et</strong> og stang<strong>et</strong> pappa. De hadde en<br />
118
lang slåsskamp. Pappa prøvde å legge væren i bakken og dro han i horn<strong>et</strong>, og væren<br />
stang<strong>et</strong> <strong>et</strong>ter pappa. Til slutt ble væren lei og gikk sin vei, men stakkars pappa var både<br />
gul og blå <strong>et</strong>ter kampen.<br />
Førjulsbesøk<br />
Jeg husker <strong>no</strong>e fra en gang jeg var 13 eller 14 år. Jeg liker ikke helt å tenke på d<strong>et</strong> nå,<br />
men d<strong>et</strong> er litt artig også. Vi hadde <strong>no</strong>en spesielle hus og bondegårder <strong>som</strong> vi besøkte<br />
flere ganger, og da ble vi jo godt kjent med folkene der. Til jul pleide vi å få <strong>no</strong>en pakker<br />
av de folkene, men akkurat denne jula var mamma syk og kunne ikke reise til gårdene.<br />
”Kan du ta den runden,” spurte mamma da. Ja, d<strong>et</strong> var bare å gjøre d<strong>et</strong>. Jeg sykl<strong>et</strong> av gårde,<br />
og d<strong>et</strong> var l<strong>et</strong>t, for d<strong>et</strong> gikk nedover hele tiden. <strong>Om</strong> <strong>et</strong>termiddagen skulle jeg hjem igjen,<br />
men d<strong>et</strong> var altfor tungt å sykle, fordi jeg hadde fått med meg to vesker fulle av varer.<br />
Isteden skulle jeg ta skolebussen tilbake. Bussjåføren hengte sykkelen foran på bussen,<br />
og jeg gikk inn for å finne meg en plass å sitte.<br />
Jeg hadde en stor brun veske med handtak på, og den hadde jeg dekk<strong>et</strong> til så ingen skulle<br />
se hva <strong>som</strong> var inni. Bussen var smekk full av jevnaldrende unger <strong>som</strong> hadde vært på<br />
119
skolen. Plutselig så røk håndtak<strong>et</strong> på veska, så flesk<strong>et</strong>, k<strong>no</strong>kene og de avgnagde spekebeina<br />
rulla bortover gangen på bussen og under s<strong>et</strong>ene. Jeg måtte krype under s<strong>et</strong>ene i hele<br />
bussen og plukke opp varene, og jeg rødma og var så skamfull. Alle de andre ungene og<br />
familiene deres handl<strong>et</strong> på butikken. D<strong>et</strong> var bare vi <strong>som</strong> bytt<strong>et</strong> til oss varer på gårdene,<br />
og d<strong>et</strong> var så flaut.<br />
Fiske<br />
Jeg var ofte med pappa og fisk<strong>et</strong>, og d<strong>et</strong> beste var når vi fikk ørr<strong>et</strong>. Først måtte vi ut for å<br />
grave mark. D<strong>et</strong> var litt ekkelt når marken krøp over hånda, men vi la den i en liten blikkboks,<br />
og der kunne den ikke nå oss. Så krøp vi bort til bekken så stille vi bare kunne. Vi hadde<br />
ikke fiskestang, men vi hadde snøre på en boks, satte mark på kroken og kast<strong>et</strong> uti vann<strong>et</strong>.<br />
D<strong>et</strong> var spennende når fisken napp<strong>et</strong> og sprelte og vi dro den inn. Jeg var ganske stolt<br />
hvis jeg fikk fisk og pappa ikke fikk <strong>no</strong>e, men d<strong>et</strong> var ikke ofte, for pappa var den beste<br />
fiskeren.<br />
Andre ganger gikk pappa alene og fisk<strong>et</strong>, og så våkn<strong>et</strong> mamma, brødrene mine og jeg av<br />
kaffelukta og nytrukk<strong>et</strong> ørr<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> var den beste frokosten jeg visste.<br />
120
Matlaging<br />
Mamma døde da jeg var 16 år, og da hadde hun vært syk en stund. Nå var d<strong>et</strong> bare pappa<br />
og meg, fordi brødrene mine hadde gift<strong>et</strong> seg og flytt<strong>et</strong> andre steder. Da jeg var fjorten år,<br />
lag<strong>et</strong> jeg mat alene for første gang. Men jeg var ikke <strong>no</strong>e flink, og pappa og jeg levde på<br />
kokte middagspølser en hel <strong>som</strong>mer. D<strong>et</strong> var d<strong>et</strong> eneste vi klarte å lage. Mamma var flink<br />
til å lage suppe, og en dag sa pappa: ”Jeg v<strong>et</strong> hva vi gjør jeg, Anna. Jeg sier til damen på<br />
slakteri<strong>et</strong> at jeg gjerne vil lage suppe, så får jeg henne til å plukke d<strong>et</strong> vi trenger, så lager vi<br />
den slik <strong>som</strong> mamma gjør.” Han gikk på slakteri<strong>et</strong>, og damen der lag<strong>et</strong> <strong>et</strong> knytte med d<strong>et</strong><br />
<strong>som</strong> trengtes av kjøtt og grønnsaker for å lage suppe til to personer. Og den dagen lag<strong>et</strong><br />
pappa og jeg vår første suppe. Vi var ikke helt enige om hvordan pot<strong>et</strong>ene skulle være<br />
kokt, så vi måtte en tur på sykehus<strong>et</strong> og spørre mamma hvordan d<strong>et</strong> skulle være, og sånn<br />
lærte jeg å lage mat.<br />
Oliver<br />
Jeg er Oliver<br />
Jeg h<strong>et</strong>er Oliver, og jeg er også tater. Jeg er 75 år nå og bor i <strong>et</strong> stort, fint, rødt hus. Fra<br />
hus<strong>et</strong> mitt kan jeg se <strong>et</strong> stort vann, landeveien og flotte jorder. Her er d<strong>et</strong> fint å bo, men<br />
d<strong>et</strong> jeg skal fortelle om, er da jeg var liten og ikke hadde <strong>et</strong> fast bosted, men reiste rundt<br />
fra sted til sted.<br />
121
På landeveien med handvogn<br />
Da jeg var liten, bodde jeg i <strong>et</strong> veldig gammelt hus. D<strong>et</strong> var ikke så veldig fint, men d<strong>et</strong><br />
gjorde ikke så mye, fordi vi bodde der bare <strong>no</strong>en uker, fra jul til februar. Når snøen begynte<br />
å smelte, og dagene ble lengre i februar, kjente vi alltid at d<strong>et</strong> begynte å krible i kroppen,<br />
og vi måtte ut og reise. Noen ganger lå vi i telt, men vi lå ikke på campingplasser. Vi likte<br />
bedre å bo der d<strong>et</strong> var skog. Andre ganger gikk vi til en bondegård og spurte om de hadde<br />
plass til oss på låven. D<strong>et</strong> likte jeg godt, for på låven var d<strong>et</strong> så mye høy, og da kunne vi<br />
lage oss gode, myke høysenger. Noen ganger fikk vi ligge i <strong>et</strong> lite uthus de hadde, og av<br />
og til fikk vi sove inne i hus<strong>et</strong> til bonden. <strong>Om</strong> vinteren var d<strong>et</strong> godt å få sove inne, og da<br />
rull<strong>et</strong> vi ut seng<strong>et</strong>øy<strong>et</strong> vårt og lå på rekke og rad på gulv<strong>et</strong>.<br />
Jeg sier at vi reiste, men vi hadde ikke bil da jeg var liten. D<strong>et</strong> hadde vi ikke råd til å kjøpe.<br />
Så vi måtte bruke bena, og vi gikk på landeveien. Vi hadde med oss en håndvogn <strong>som</strong> vi<br />
dro <strong>et</strong>ter oss. Da jeg var ekstra liten, var d<strong>et</strong> bare trehjul på vogna, og da ble d<strong>et</strong> ganske<br />
tungt å dra den, men senere fikk vi sykkelhjul, og da var pappa veldig stolt og sa: ”Denne<br />
er fin, den er l<strong>et</strong>tere å dra.” Den var ganske stor og tung, og i den hadde vi klærne våre,<br />
sengeklær, kaffekjele, primus og d<strong>et</strong> vi kalte kaffekiste.<br />
Kaffekista hadde lås og fine beslag, og i den var alt d<strong>et</strong> vi hadde av kopper og kar, og d<strong>et</strong><br />
vi brukte til å spise med. D<strong>et</strong> var mor <strong>som</strong> lagde mat, og da lagde hun på <strong>no</strong>e <strong>som</strong> h<strong>et</strong><br />
primus. Primus var <strong>et</strong> lite apparat <strong>som</strong> sto på bakken, nesten <strong>som</strong> en liten gassbrenner,<br />
men vi brukte parafin og ikke gass. Apparat<strong>et</strong> hadde en liten beholder <strong>som</strong> vi hadde parafin<br />
i, og på siden var d<strong>et</strong> en liten pumpe. Den måtte vi bruke for å få lufttrykk til parafinen.<br />
D<strong>et</strong> skumle var at <strong>no</strong>en ganger pump<strong>et</strong> vi for mye luft, og når en tente på primusen, ble<br />
flammen så høy at den kunne stå en m<strong>et</strong>er r<strong>et</strong>t opp i vær<strong>et</strong>. Heldigvis gikk den fort ned<br />
igjen. Mor lagde havregrøt på primusen, havregrøt med sukker og kaffe til de voksne, og<br />
av og til en bitte liten kopp kaffe til meg!<br />
Jeg hadde ikke så mye klær<br />
D<strong>et</strong> var godt å komme inn, for d<strong>et</strong> hendte <strong>no</strong>en ganger at d<strong>et</strong> var veldig kaldt å gå ute.<br />
Særlig var d<strong>et</strong> kaldt om høsten når d<strong>et</strong> regn<strong>et</strong>. Jeg hadde ikke regnfrakk, så jeg ble våt,<br />
og fordi jeg ikke hadde så mye klær, måtte jeg gå i de kalde våte klærne mine til vi kom<br />
inn <strong>et</strong> sted hvor jeg kunne tørke dem.<br />
Da jeg var liten, brukte jeg nikkers, og så hadde jeg <strong>et</strong> fargerikt halstørkle og skyggelue.<br />
Men da jeg ble eldre, fikk jeg dress. Jeg husker jeg var kjempestolt! Jeg hadde tjent meg<br />
penger og gikk til skredderen og fikk sydd dress <strong>som</strong> pass<strong>et</strong> akkurat til meg. Dressen<br />
kost<strong>et</strong> 30 kroner, men d<strong>et</strong> var mye penger d<strong>et</strong> for lenge siden. Den dressen brukte jeg<br />
bare når jeg skulle være fin. Til hverdags gikk jeg i en slitt bukse eller nikkers, og d<strong>et</strong> var<br />
veldig sjelden jeg fikk nye sko.<br />
122
Jeg skulle ønske jeg kunne gått mer på skolen<br />
Foreldrene mine reiste rundt til forskjellige gårder og solgte varer, og jeg måtte tidlig hjelpe<br />
til.<br />
Jeg hadde fire søsken <strong>som</strong> var eldre enn meg, men alle hadde gift<strong>et</strong> seg og flytt<strong>et</strong> hjemmefra.<br />
Syv søsken var yngre enn meg, og de var så små at de kunne ikke hjelpe far med å handle.<br />
Så da jeg var elleve eller tolv år, måtte jeg hjelpe til med å selge varer.<br />
Jeg gikk ikke så mye på skolen da jeg var liten, bare litt da vi bodde på Vestland<strong>et</strong>. Jeg<br />
hadde egentlig lyst til å gå på skolen, og jeg var litt misunnelig på de andre barna <strong>som</strong> tok<br />
skolebussen hver morgen og fikk lære mange nye ting. Men jeg måtte hjelpe far med å<br />
lage forskjellige varer og å selge dem.<br />
Jeg tror jeg bare har gått <strong>et</strong>t år til sammen på skolen, for vi reiste så mye. Jeg gikk på en<br />
skole <strong>no</strong>en uker eller dager, så reiste vi og kom til en ny skole. Jeg v<strong>et</strong> ikke helt hvor mange<br />
forskjellige skoler jeg har gått på, men d<strong>et</strong> er veldig mange. D<strong>et</strong> var litt dumt, for når jeg<br />
hele tiden kom til nye skoler, rakk jeg aldri å bli kjent med de andre barna, så jeg hadde<br />
ikke så mange venner på skolen. Noen ganger syntes jeg d<strong>et</strong> var skummelt å begynne på<br />
en ny skole hvor jeg ikke kjente <strong>no</strong>en av de andre barna eller lærerne, og d<strong>et</strong> hendte en<br />
del ganger at de ert<strong>et</strong> meg enten fordi jeg var tater, eller fordi jeg ikke snakk<strong>et</strong> akkurat<br />
<strong>som</strong> dem. Noen ganger sa de andre barna: ”Du går ikke på skole, du. Du er bare ute på<br />
landeveien og selger ting sammen med moren og faren din.” Jeg ble veldig trist da, og <strong>no</strong>en<br />
ganger gråt jeg til og med.<br />
Oksekampen<br />
Men d<strong>et</strong> var mange artige ting <strong>som</strong> skjedde når vi var ute og reiste. Jeg husker en gang<br />
mor, far, søsknene mine og jeg var ute på <strong>et</strong> stort jorde. Vi hadde tatt en pause og satt for<br />
å spise maten vår. Jeg var bare åtte år gammel. Plutselig kom en diger okse springende,<br />
og moren min, søsknene mine og jeg ble livredde, men far var ikke redd! Alle vi andre kløv<br />
opp på en stein, og far tok en stor kvist og jag<strong>et</strong> vekk oksen. Da far hadde jag<strong>et</strong> den vekk,<br />
sprang alle vi andre vekk fra jord<strong>et</strong>, men akkurat da snudde oksen og kom løpende <strong>et</strong>ter<br />
far, så han også måtte løpe vekk fra jord<strong>et</strong>!<br />
Folk<strong>et</strong> mitt kunne mye om hester<br />
Både faren min og bestefaren min kunne mye om hester. De var veldig glad i dem, og<br />
bestefar hadde hest så lenge jeg kan huske. Bestefar var nesten <strong>som</strong> en doktor, for hvis<br />
d<strong>et</strong> var en hest <strong>som</strong> ikke var bra, kunne han hjelpe til så den ble frisk igjen. D<strong>et</strong> var mange<br />
forskjellige folk <strong>som</strong> kom til bestefar for å få hjelp til hesten sin.<br />
123
Faren min kunne også mye om hester. En gang var d<strong>et</strong> en mann <strong>som</strong> kom og spurte om far<br />
ville kjøpe en hest. Ja, han ville d<strong>et</strong>, men denne hesten hadde så mye mygg på seg. Myggen<br />
var over hele kroppen, og d<strong>et</strong> gjorde at hesten var veldig urolig, og den så gammel og slitt<br />
ut. Far sa at han ville ikke b<strong>et</strong>ale så mange penger for en hest <strong>som</strong> så gammel ut og ikke<br />
var helt bra, så han fikk den billig. Men v<strong>et</strong> du hva? Far var så flink med hesten at han klarte<br />
å gjøre den helt frisk igjen. En dag kom mannen <strong>som</strong> hadde eid hesten tidligere, men da<br />
han så hesten, kunne han ikke kjenne den igjen, for den så så ung, frisk og fin ut.<br />
Den var så fin at mannen nesten kjøpte hesten tilbake igjen.<br />
Bestemor<br />
Bestemoren min reiste hele liv<strong>et</strong> sitt, og v<strong>et</strong> du hva hun gjorde? Hun røkte pipe! Hun røkte<br />
til og med pipe når hun lagde mat. ”Karva blad” h<strong>et</strong> d<strong>et</strong> hun røkte og d<strong>et</strong> var kjempesterkt<br />
og lukt<strong>et</strong> mye. D<strong>et</strong> var mange <strong>som</strong> syntes d<strong>et</strong> var litt rart at en gammel dame røkte pipe,<br />
men d<strong>et</strong> brydde hun seg ikke <strong>no</strong>e om.<br />
Hun kunne spå også. Noen ganger tok hun kaffekoppen og snudde den på hod<strong>et</strong> så d<strong>et</strong><br />
ble kaffegrut over hele koppen. D<strong>et</strong>te så hun lenge på, og så kunne hun spå. Jeg v<strong>et</strong> ikke<br />
om d<strong>et</strong> var helt sant d<strong>et</strong> hun sa, men d<strong>et</strong> var mange <strong>som</strong> kom til henne og ville bli<br />
spådd.<br />
Fine, nylagde visper<br />
D<strong>et</strong> ble alltid mye leven og moro når vi kom til gårdene. Folkene der likte at vi kom, for de<br />
visste at vi hadde med oss <strong>no</strong>e nytt fra byen. Vi pleide å legge kofferten på gulv<strong>et</strong>, og så<br />
måtte folkene stå på alle fire med hod<strong>et</strong> oppi kofferten for å se hva <strong>som</strong> var der. D<strong>et</strong> var<br />
artig mange ganger. I kofferten hadde vi blonder, fine hvite blonder, og svarte og hvite<br />
trådsneller med lintråd. Lintråd var d<strong>et</strong> beste, for den var så solid og sterk.<br />
Vi solgte også blikkformer <strong>som</strong> far hadde lag<strong>et</strong>. De<br />
var i alle størrelser og fine til å oppbevare forskjellige<br />
matvarer i. Far lag<strong>et</strong> også spann, oppvaskeboller og<br />
kakeformer, særlig bløtkakeformer.<br />
D<strong>et</strong> aller beste var å selge visper, og d<strong>et</strong> var fordi<br />
jeg hadde vært med på å lage dem. Først så jeg<br />
bare på hvordan far gjorde d<strong>et</strong>, men <strong>et</strong>ter hvert ble<br />
jeg så flink at jeg kunne lage dem helt alene. Vi<br />
pleide å gå til jernvarebutikken og kjøpe ståltråd i<br />
store bunter. Ståltråd var d<strong>et</strong> beste, for den var solid<br />
124
at vispene kunne brukes til mye forskjellig mat og holdt lenge. Fire stålstrenger hadde jeg,<br />
og <strong>et</strong>ter <strong>et</strong> kvarter var de bøyd og form<strong>et</strong> så d<strong>et</strong> ble fine visper. D<strong>et</strong> var to forskjellige. En<br />
vi kalte fiskevisp, den var flat, og en til å lage for eksempel eggedosis, og den var rund.<br />
Noen ganger fikk vi 50 eller 60 øre for en visp, men andre ganger bytt<strong>et</strong> vi de bort og fikk<br />
herm<strong>et</strong>ikk, fiskeboller, pot<strong>et</strong>er, flesk eller kaffe. Jeg husker jeg var ganske stolt første<br />
gangen jeg hadde lag<strong>et</strong> en visp helt alene, solgt den og kom hjem til mor og far med en<br />
stor boks med kaffe!<br />
D<strong>et</strong> var ikke bare l<strong>et</strong>t å selge varer på dørene<br />
Da jeg ble 17 eller 18 år, syntes jeg d<strong>et</strong> var flaut å gå med handlevogna og selge på dørene.<br />
D<strong>et</strong> så <strong>no</strong>k litt rart ut da vi kom, for vi var så mange. Vi var <strong>et</strong> helt følge, mor, far, meg og<br />
alle søsknene mine. Jeg husker en gang vi reiste på Vestland<strong>et</strong>, og jeg skulle ut på handl<strong>et</strong>ur<br />
alene. Jeg hadde akkurat fått meg ny hatt, og syntes jeg var så fin i den. Hatten hadde<br />
stor brem og skulle sitte litt skjevt på hod<strong>et</strong>. Jeg gikk r<strong>et</strong>t og rank i ryggen og bar kofferten<br />
<strong>som</strong> om den var l<strong>et</strong>t <strong>som</strong> en fjær. D<strong>et</strong> var litt kaldt akkurat den dagen, så vinden pisk<strong>et</strong><br />
meg i ansikt<strong>et</strong>, og jeg var kald da jeg kom inn på kjøkken<strong>et</strong>. Jeg hadde vært der mange<br />
ganger før, så alle kjente meg, men nå var d<strong>et</strong> lenge siden sist. Denne dagen var mor og<br />
far ute og handl<strong>et</strong> også, og da jeg kom inn, satt de sammen med folkene på gården og<br />
spiste. D<strong>et</strong> var jenter der også, mange jenter, og de så på meg da jeg kom inn. Jeg hadde<br />
på meg gummistøvler, fordi d<strong>et</strong> var så bløtt ute. Men gummistøvlene var gamle og blitt<br />
glatte av alt vann<strong>et</strong>. ”Her er sønnen min, han Oliver, dere kjenner vel han,” sa mor, og alle<br />
jentene kikk<strong>et</strong> på meg. Jeg sto med kofferten ved døra, og plutselig bare datt jeg på gulv<strong>et</strong><br />
så trådsnellene for utover gulv<strong>et</strong> og alle lo. Jentene, mor, far og de andre voksne. Jeg ble<br />
så flau og sprang ut av døra igjen d<strong>et</strong> forteste jeg kunne, og d<strong>et</strong> var lenge, lenge før jeg<br />
turte å gå tilbake til den gården.<br />
Klokkemaker<br />
Etter hvert lærte jeg meg å lage alt d<strong>et</strong> <strong>som</strong> far kunne, men d<strong>et</strong> jeg virkelig likte å gjøre<br />
da jeg ble stor, var å reparere klokker. Jeg øvde meg helt fra jeg var liten ved å plukke fra<br />
hverandre klokkene og s<strong>et</strong>te dem sammen igjen. D<strong>et</strong> var ikke alltid jeg fikk d<strong>et</strong> til alene,<br />
så <strong>no</strong>en ganger måtte far hjelpe meg når d<strong>et</strong> lå skruer utover, og jeg ikke klarte å finne ut<br />
hvor de skulle være. Far hadde en hel verktøykiste med klokkeverktøy, men da jeg ble stor,<br />
fikk jeg den av han. Der var alt jeg trengte for å reparere klokker: tenger, bitte, bitte små<br />
skrujern og glass i forskjellige størrelser. Jeg kunne reparere alle klokkene enten d<strong>et</strong> var<br />
små armbåndsur, vekkeklokker eller digre veggklokker. Alt kunne jeg ordne. Folk ble glad<br />
da de så meg: ”Nå kommer han Oliver, nå får vi reparert den ødelagte klokka vår,” sa de.<br />
125
D<strong>et</strong> var ikke alle <strong>som</strong> likte <strong>tatere</strong><br />
De <strong>som</strong> bodde på gårdene, var snille folk, og de likte å handle varer, men d<strong>et</strong> var mange<br />
andre <strong>som</strong> ikke likte <strong>tatere</strong>. Jeg tror d<strong>et</strong> var fordi de ikke kjente oss, og fordi vi levde litt<br />
annerledes enn de gjorde. Vi bodde ikke bare <strong>et</strong>t sted, og vi hadde ikke <strong>et</strong> fast arbeid,<br />
men reiste rundt, bodde i telt og handl<strong>et</strong> med folk på de stedene vi kom til.<br />
Jeg husker en gang jeg reiste med en båt langs kysten. Da jeg gikk i land, sto d<strong>et</strong> <strong>no</strong>en<br />
ungdommer der, og de kalte meg for ”styggpakk” og gjorde narr av meg. Jeg hørte d<strong>et</strong>te<br />
så mange ganger at jeg ble sjenert og litt redd for folk og holdt meg alene. Jeg var så redd<br />
de skulle si <strong>no</strong>e stygt til meg.<br />
Bilkjøring var moro<br />
Jeg var 24 år da jeg tok førerkort. D<strong>et</strong> kosta bare 10 kroner, og da jeg var 25 år, kjøpte jeg<br />
min første bil. Du kan tro jeg var stolt da! D<strong>et</strong> var ikke så mange <strong>som</strong> hadde bil så tidlig.<br />
Bilen min var en 31 modell Buick og var stor. For å starte den måtte vi bruke sveiv. Jeg<br />
var så glad, og d<strong>et</strong> første jeg gjorde, var å fylle tanken full med bensin, og d<strong>et</strong> var mye, 60<br />
liter. D<strong>et</strong> var 6 mil å kjøre hjem, men mannen <strong>som</strong> jeg kjøpte bilen av, sa jeg måtte vente<br />
til dagen <strong>et</strong>ter med å kjøre hjem. ”Du får ikke lov til å kjøre disse bratte bakkene i dag. Du<br />
får overnatte her,” sa han. Jeg hadde med meg Harry <strong>som</strong> var bare 12 år, og han synes<br />
126
d<strong>et</strong> var stas å sitte i den fine Buicken, så før vi la oss om kvelden, kjørte vi fram og tilbake<br />
på en stor plass.<br />
Neste morgen dro vi hjem, og d<strong>et</strong> var seks mil å kjøre. Mor og søstrene mine syntes bilen<br />
var fin, og de ble glade, for nå kunne vi kjøre og handle varer. Vi trengte ikke lenger dra<br />
den tunge handvogna <strong>et</strong>ter oss. Dagen <strong>et</strong>terpå skulle vi ut på den første handl<strong>et</strong>uren i bil,<br />
men vi fikk ikke start<strong>et</strong>. Jeg prøvde igjen og igjen, men nei, bilen ville ikke. Da kom en nabo<br />
<strong>som</strong> jeg kjente og sa: ”Er du sikker på at du har <strong>no</strong>k bensin på den?” ”Ja, er du gær’n. Jeg<br />
fylte 60 liter og den har bare kjørt 6 mil, bare se her så skal jeg måle og vise deg,” sa jeg.<br />
Og så tok jeg en pinne og målte bensinen, men v<strong>et</strong> du hva? Bilen var helt tom for bensin.<br />
Vi hadde brukt opp alt da vi kjørte fram og tilbake på den store plassen!<br />
Biltur i bratte bakker<br />
Buicken ble for dyr, så jeg bytt<strong>et</strong> bil, men jeg husker ikke hva den h<strong>et</strong>, men fin var den. Jeg<br />
tok med moren og søsteren min på en tur, og da kjørte vi i 30 og 40 kilom<strong>et</strong>er i timen. Vi<br />
var alle stolte der vi kjørte, moren og søsteren min lo hele veien, og vi fløyta i nesten hver<br />
sving. Alle fløyta i svingene den gangen. Jeg tror d<strong>et</strong> var for å hilse på dem en møtte og<br />
for å si: ”Hei, her kommer jeg.” Men fløyta hadde en rar lyd. Den hørtes nesten ut <strong>som</strong> en<br />
gammel ku.<br />
127
En gang hadde vi en langtur med bilen. Bilen var stappfull med mor, far og søsknene mine.<br />
Alle var så glade og sang og lo. D<strong>et</strong> var ikke så veldig gode bremser på denne bilen, og<br />
der vi skulle kjøre, var d<strong>et</strong> så fryktelig bratt. V<strong>et</strong> du hva faren min gjorde?<br />
Han gikk ut og fant <strong>et</strong> stort tre <strong>som</strong> han bandt fast til støtfangeren bak på bilen. Så tok<br />
han en tung stein og bandt fast i tre<strong>et</strong>, og så satte han seg oppå tre<strong>et</strong>. Alle søsknene mine<br />
gikk ut av bilen, men moren min syntes hun måtte sitte ved siden av meg. Så kjørte vi i<br />
første gir i snilefart nedover, og d<strong>et</strong> var bare så vidt vi beveg<strong>et</strong> oss. D<strong>et</strong> var <strong>no</strong>k litt komisk<br />
å se far oppå tre<strong>et</strong>, en svær flokk mennesker <strong>som</strong> vandrer nedover bakkene, og en bil <strong>som</strong><br />
nesten ikke kjørte. D<strong>et</strong> var mange folk <strong>som</strong> stopp<strong>et</strong> opp og lo av oss den dagen, men d<strong>et</strong><br />
var artig!<br />
Ludvik<br />
Ludvik, d<strong>et</strong> er meg<br />
Jeg h<strong>et</strong>er Ludvik, og jeg bor sammen med kona mi.<br />
Noen ganger bor vi i en campingvogn, andre ganger i<br />
<strong>et</strong> vanlig hus. Campingvogna er veldig fin, og i den har<br />
vi alt vi trenger. Her er d<strong>et</strong> senger, sofa, TV, kjøleskap<br />
og oppvaskmaskin. D<strong>et</strong> jeg liker aller best med å bo<br />
i en campingvogn, er at da kan jeg reise akkurat når<br />
jeg vil. Jeg trenger ikke å pakke <strong>no</strong>en ting, for alt jeg<br />
har er her. Jeg kan bare hekte vogna på bilen og dra.<br />
D<strong>et</strong> har ikke alltid vært sånn. Nå er jeg en voksen<br />
mann, men da jeg var en liten gutt, var d<strong>et</strong> annerledes.<br />
Selv om d<strong>et</strong> var annerledes da jeg var liten, var d<strong>et</strong><br />
én ting <strong>som</strong> var likt <strong>som</strong> nå. Både jeg, moren, faren<br />
og søsknene mine var veldig glad i å reise.<br />
Vi reiste mye<br />
Vi bodde lenge i en liten bygd sammen med mange<br />
andre <strong>tatere</strong>, men når d<strong>et</strong> ble vår og varmere i vær<strong>et</strong>,<br />
pakk<strong>et</strong> vi tingene våre og dro ut på landeveien. Den<br />
gangen hadde vi ikke camping vogn. Men vi bodde på<br />
låven til en bonde, eller vi kunne ligge på gulv<strong>et</strong> i en<br />
kjeller. Noen ganger hadde vi med oss telt, og da likte<br />
vi godt å bo i nærh<strong>et</strong>en av en elv eller i skogkanten.<br />
D<strong>et</strong> <strong>som</strong> var ekstra fint med å bo nær en elv, var at vi<br />
kunne hente vann til kaffekoking og matlaging, og så<br />
kunne vi vaske tøy, oss selv eller bade i elva.<br />
128
Blikkformer, visper og hest<strong>et</strong>agl<br />
Faren min kjøpte, solgte og reparerte klokker, men han kunne lage mange andre ting også.<br />
Noen ganger kjøpte han store blikkplater. Disse platene var l<strong>et</strong>te å arbeide med, og av<br />
dem kunne han lage forskjellig kjøkkenutstyr <strong>som</strong> brød- og kakeformer, øser, bøtter, feiebr<strong>et</strong>t<br />
og trau. Han brukte en blikksaks for å klippe d<strong>et</strong> stykk<strong>et</strong> han trengte til å lage for eksempel<br />
en kakeform, så bank<strong>et</strong> han d<strong>et</strong> til med en treklubbe og til slutt brukte han en loddebolt<br />
for å sveise d<strong>et</strong> sammen. En loddebolt holdes i <strong>et</strong> trehåndtak, så er d<strong>et</strong> en lang jernstang<br />
og ytterst på jernstangen er d<strong>et</strong> <strong>et</strong> kobberstykke. D<strong>et</strong>te kobberstykk<strong>et</strong> må varmes opp. Nå<br />
gjøres d<strong>et</strong> elektrisk, men vi varm<strong>et</strong> d<strong>et</strong> enten over primusen eller la d<strong>et</strong> på bål<strong>et</strong>. Så tok<br />
vi loddebolten og satte d<strong>et</strong> varme kobberstykk<strong>et</strong> mot blikkplatene. Oppå platene la vi <strong>no</strong>e<br />
vi kalte lodd<strong>et</strong>inn <strong>som</strong> var <strong>et</strong> slags lim <strong>som</strong> smelt<strong>et</strong> når vi varm<strong>et</strong> d<strong>et</strong>, og vips kunne vi<br />
smelte eller lime sammen to blikkplater. Blikk er <strong>et</strong> materiale <strong>som</strong> er l<strong>et</strong>t å holde rent, og<br />
derfor var d<strong>et</strong> fint å lage eller oppbevare mat i d<strong>et</strong>.<br />
Noen ganger lag<strong>et</strong> han visper, og d<strong>et</strong> lærte han meg også.<br />
Da jeg var syv år gammel, sa pappa: ”Nå Ludvik. Nå<br />
er d<strong>et</strong> på tide at du også begynner å lage visper, så<br />
du kan være med og selge og tjene penger.” D<strong>et</strong> var<br />
litt skummelt. Jeg var livredd for ikke å klare d<strong>et</strong>, og<br />
d<strong>et</strong> er ikke så l<strong>et</strong>t å lage visper. En må bruke ståltråd,<br />
og den er ganske hard og vanskelig å bøye. Jeg var<br />
jo ikke så veldig sterk da jeg var syv år. Pappa måtte<br />
hjelpe meg litt, og jeg husker godt de to første<br />
vispene jeg lag<strong>et</strong> og solgte. D<strong>et</strong> var <strong>no</strong>en gamle folk<br />
<strong>som</strong> kjøpte dem av meg. De syntes sikkert at vispene<br />
var veldig rare, men jeg tror de kjøpte fordi de ville<br />
være snille mot meg. Men gj<strong>et</strong>t om jeg var stolt da<br />
jeg kom hjem med pengene jeg hadde fått for<br />
vispene!!<br />
Av og til gikk vi til bondegårdene og spurte om å få hest<strong>et</strong>agl. Hest<strong>et</strong>agl er hårene på halen<br />
til hesten, og av den kunne vi lage forskjellig ting. Jeg lærte meg å lage fine feiekoster og<br />
malerkoster. D<strong>et</strong> var også mulig å bruke tagl fra kyr. De er veldig stive, så de pass<strong>et</strong> godt<br />
både til tau og til sil til å sile fløten fra melken.<br />
129
De gode luktene<br />
Jeg husker så mange gode lukter.<br />
Pappa hadde hest, og jeg likte å sitte på når han var ute og kjørte. En gang var vi ute på<br />
langtur bare pappa og jeg. Mamma og alle brødrene mine var hjemme, og jeg likte godt å<br />
få være litt alene sammen med pappa. Vi dro til <strong>et</strong> sted langt av gårde, og vi måtte reise<br />
hele natten. Jeg ble så sliten at jeg fikk ligge på hesteryggen. Jeg tok <strong>et</strong> godt tak i manen<br />
på hesten, og da v<strong>et</strong> du at jeg kom veldig nærme hesteryggen. Hesten hadde gått langt,<br />
den begynte å bli sliten, og den sv<strong>et</strong>t<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> var så d<strong>et</strong> damp<strong>et</strong> av den. Og når hesten<br />
damper, blir d<strong>et</strong> en helt spesiell lukt, og d<strong>et</strong> var så godt. Jeg bare lå der og hadde d<strong>et</strong> godt,<br />
og hver gang jeg kjenner den lukta nå, så tenker jeg på den gangen jeg var en liten gutt<br />
på tur sammen med pappaen min.<br />
Jeg likte godt lukten av kaffe. Mamma kokte kaffe på primus. Først helte hun rent vann i<br />
kjelen, så tente hun på, og da kom d<strong>et</strong> litt lukt av parafin med en gang. Men så hadde<br />
mamma kaffe på kjelen, og da var d<strong>et</strong> nesten så d<strong>et</strong> kilte i nesa, så godt var d<strong>et</strong>!<br />
En annen lukt jeg liker godt, er lukten av appelsin. Vi hadde ikke så mange penger da jeg<br />
var liten, og vi fikk ikke så mye godterier, men når d<strong>et</strong> var jul og vi fikk appelsin, var d<strong>et</strong> nesten<br />
<strong>som</strong> en stor fest! Jeg synes ikke appelsinene lukter slik <strong>som</strong> de gjorde da jeg var liten, men<br />
like før jul kommer d<strong>et</strong> <strong>no</strong>en <strong>som</strong> er ekstra søte, og de lukter sånn <strong>som</strong> de gjorde før.<br />
Vi kunne ikke kjøpe pot<strong>et</strong>gull i butikken, for d<strong>et</strong> var ingen <strong>som</strong> solgte d<strong>et</strong> da jeg var liten.<br />
Men vi lagde d<strong>et</strong> selv, og når mamma skar pot<strong>et</strong>er i skiver og la dem på ovnen, hadde vi<br />
hjemmelag<strong>et</strong> pot<strong>et</strong>gull, og d<strong>et</strong> var like godt <strong>som</strong> d<strong>et</strong> vi kjøper i butikken i dag.<br />
Tatere er glad i musikk<br />
Alle vi <strong>som</strong> er <strong>tatere</strong>, og <strong>som</strong> reiste rundt i Norge, var glad i musikk. D<strong>et</strong> var alltid <strong>no</strong>en<br />
<strong>som</strong> spilte trekkspill eller fele, og alle kunne mange sanger. Jeg likte godt å ligge om<br />
kvelden og høre på når de voksne sang og spilte sangene sine. D<strong>et</strong> var lange sanger,<br />
mange, mange vers, og d<strong>et</strong> var veldig ofte om <strong>no</strong>en <strong>som</strong> var kjærester, eller <strong>som</strong> ville bli<br />
kjærest med <strong>no</strong>en. D<strong>et</strong> var spennende! Noen viser var veldig mor<strong>som</strong>me, og da lo de<br />
voksne høyt og lenge, men plutselig kunne de gråte og gråte fordi en annen vise var så<br />
fryktelig trist. Jeg kan også gråte nå hvis jeg hører en vise <strong>som</strong> er trist, eller en melodi<br />
<strong>som</strong> er veldig sørgmodig. Men selv om d<strong>et</strong> er trist, liker jeg d<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> er <strong>no</strong>en ganger godt<br />
å gråte når en hører en trist sang. D<strong>et</strong> er nesten så jeg blir gladere <strong>et</strong>terpå!<br />
D<strong>et</strong> hendte bestemor sang til meg når jeg skulle sove. Den sangen jeg likte best, hadde<br />
ingen ord. Bestemor bare trall<strong>et</strong>, og så satt hun og tramp<strong>et</strong> forsiktig med foten. D<strong>et</strong> var<br />
en god lyd, d<strong>et</strong>. Jeg likte å sovne til den.<br />
130
Jeg ønsk<strong>et</strong> meg så veldig <strong>et</strong> trekkspill<br />
Av og til spilte pappa og brødrene hans trekkspill. Og en dag kom pappa hjem fra byen<br />
med <strong>et</strong> grønt trekkspill til broren min. Broren min var 6 år eldre enn meg, og mamma og<br />
pappa mente han hadde hender <strong>som</strong> pass<strong>et</strong> godt til å spille trekkspill. Han hadde lange<br />
fingrer slik at han l<strong>et</strong>t kunne nå alle knappene og tangentene. Jeg var bare 7 år da broren<br />
min fikk trekkspill, og jeg var så misunnelig på han! Så hver gang mamma, pappa og broren<br />
min dro ut, lånte jeg trekkspill<strong>et</strong> og prøvde å lære meg å spille. En dag kom de hjem uten<br />
at jeg hørte d<strong>et</strong>. De sto utenfor og lytt<strong>et</strong> mens jeg spilte, og da skjønte de at jeg kunne<br />
lære d<strong>et</strong> bedre enn broren min, selv om jeg ikke hadde så lange fingrer <strong>som</strong> han!<br />
D<strong>et</strong> var ingen <strong>som</strong> kunne lære meg å spille, og d<strong>et</strong> var ikke <strong>no</strong>en musikkskole jeg kunne<br />
gå på. Vi hadde ikke penger så jeg kunne få undervisning av <strong>no</strong>en andre, men jeg hørte<br />
på når pappa og onklene mine spilte. Men den egentlige læremesteren min var grammofonen,<br />
platespilleren. Jeg satte på plater og hørte og hørte og hørte om igjen og om igjen. Til slutt<br />
kunne jeg spille melodiene, og den aller første jeg kunne, h<strong>et</strong>te: ”Høgt oppe på berg<strong>et</strong> der<br />
har jeg en venn.”<br />
Da jeg ble litt eldre, spilte jeg bestandig når vi var saml<strong>et</strong>. ”Ludvik,” sa de. ”Kan du ikke ta<br />
fram trekkspill<strong>et</strong> og spille for oss.” Jeg likte d<strong>et</strong> godt, og jeg ble ganske god. Og når jeg<br />
spilte, kom d<strong>et</strong> alltid mange andre <strong>som</strong> ikke var <strong>tatere</strong>, og så satt vi rundt bål<strong>et</strong>. Jeg spilte,<br />
og de andre dans<strong>et</strong>. Så trekkspill<strong>et</strong> er min gode venn. Jeg tar d<strong>et</strong> stadig fram og spiller<br />
både glade og sørgelige melodier.<br />
Sofie 2<br />
Hei jeg h<strong>et</strong>er Sofie<br />
Jeg kommer fra en familie <strong>som</strong> likte å reise. Alle i familien min likte d<strong>et</strong>, både moren, faren<br />
og besteforeldrene mine. De reiste ikke om vinteren, da bodde de fast <strong>et</strong> sted og arbeid<strong>et</strong>.<br />
Den ene bestefaren min arbeid<strong>et</strong> med hester. Han pleide å reise til forskjellige markeder<br />
for å kjøpe hester <strong>som</strong> han solgte <strong>et</strong>terpå. Den andre bestefaren min arbeid<strong>et</strong> med klokker.<br />
Han kunne reparere alle klokker, små og store, og få dem til å gå hvis de hadde stopp<strong>et</strong>.<br />
Faren min kunne også reparere klokker, men han var flinkest til å legge takrenner på husene<br />
til folk.<br />
131
Da jeg var liten, ville jeg også jobbe med klokker. Så en dag da pappa hadde lagt seg for<br />
å hvile middag, bestemte jeg meg for å hjelpe han litt. Jeg list<strong>et</strong> meg forsiktig inn og satte<br />
lupen foran øy<strong>et</strong>. Den gjorde at d<strong>et</strong> jeg så på ble større, og d<strong>et</strong> var fint, for inne i klokkene<br />
er skruene fryktelig små. Jeg skrudde på flere skruer og tenkte at nå blir <strong>no</strong>k pappa glad,<br />
men da han våkn<strong>et</strong> og så hva jeg hadde gjort, var d<strong>et</strong> ikke glad han ble! Jeg hadde ødelagt<br />
alt han hadde gjort, så han måtte gjøre alt en gang til. ”D<strong>et</strong> er <strong>no</strong>k ikke urmaker jeg skal<br />
bli,” tenkte jeg da!<br />
Mamma og pappa ønsk<strong>et</strong> seg så veldig en jente<br />
Mamma og pappa ønsk<strong>et</strong> seg så veldig <strong>et</strong> barn, men de hadde vært gift lenge før jeg ble<br />
født. Men endelig en dag ble mamma gravid, og magen hennes ble veldig stor. Pappa var<br />
litt redd når <strong>no</strong>en var syk, og han pass<strong>et</strong> godt på mamma da hun var gravid. En dag mens<br />
mamma var gravid, satt hun og strikk<strong>et</strong> klær til babyen, til meg, altså. Plutselig bøyde hun<br />
seg framover og sa: ”Å, jeg har så mageknip!” Pappa trodde fødselen var begynt og sprang<br />
opp for å ringe til jordmora. Men på gulv<strong>et</strong> lå d<strong>et</strong> <strong>et</strong> garnnøste, og pappa satte foten i d<strong>et</strong><br />
og dro d<strong>et</strong> med seg langt bortover veien. Vi hadde ikke telefon den gangen, så pappa måtte<br />
gå til naboen for å ringe. Jordmora kom og undersøkte mamma, men nei, d<strong>et</strong> var ikke tegn<br />
til <strong>no</strong>en fødsel. Så måtte jordmora dra igjen, men pappa var så redd at hver gang mamma<br />
sa hun hadde vondt <strong>et</strong> sted, trodde han fødselen begynte og så ringte han. Jeg tror han<br />
ringte 15 ganger, men jordmora kom ikke hver gang!<br />
132
Selv om pappa var så engstelig, var vi ute og reiste hele tiden mens mamma var gravid.<br />
D<strong>et</strong> år<strong>et</strong> mamma var gravid med meg, var vi også ute og reiste. Akkurat denne spesielle<br />
dagen hadde mamma og pappa gått ekstra langt og l<strong>et</strong>t <strong>et</strong>ter <strong>et</strong> sted de kunne overnatte.<br />
Mamma var så tr<strong>et</strong>t, for magen var tung, og hun visste at snart skulle d<strong>et</strong> komme en liten<br />
baby. Endelig kom de fram til <strong>et</strong> hus der d<strong>et</strong> bodde en de kjente. Den kvelden var d<strong>et</strong><br />
mange <strong>som</strong> hadde komm<strong>et</strong> til denne mannen og ville bo hos han, men vi fikk lov til å<br />
overnatte siden mamma skulle ha barn. Fødselen begynte nesten med en gang vi kom<br />
inn, og denne ganger var d<strong>et</strong> fint at pappa ringte jordmora <strong>som</strong> kom med en gang. Så ble<br />
jeg født, og alle var kjempeglade.<br />
Jeg begynte tidlig å reise<br />
Vi hadde ikke råd til bil, så da var d<strong>et</strong> bare en ting å gjøre, og d<strong>et</strong> var å gå. D<strong>et</strong> var <strong>no</strong>k tungt<br />
mange ganger, for vi måtte bære med oss alt vi trengte av mat og klær. Jeg ble pakk<strong>et</strong> godt<br />
inn, ”reiv<strong>et</strong>” kalte de d<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> var vanlig at en gjorde d<strong>et</strong> med småbarn den gang jeg var liten.<br />
Da tok mamma <strong>et</strong> langt skjerf og surra d<strong>et</strong> rundt hele kroppen min, slik at jeg ikke kunne røre<br />
på meg. Jeg husker ikke hvordan d<strong>et</strong> kjentes, men nå synes jeg d<strong>et</strong> høres litt trangt ut.<br />
Da jeg var liten, måtte mamma eller pappa bære meg, for jeg kunne jo ikke gå. Men jeg<br />
husker en gang da jeg var litt eldre. D<strong>et</strong> var så kaldt den dagen, og jeg frøs over hele meg.<br />
Men så tok pappa ut alt han hadde i sekken sin, pakk<strong>et</strong> meg inn i <strong>et</strong> ekstra ullteppe og<br />
satte meg oppi der. D<strong>et</strong> var varmt og fint, og så kom jeg høyt opp og hadde god utsikt.<br />
D<strong>et</strong> hendte <strong>no</strong>en ganger at vi var ute og reiste om vinteren også, og da hadde vi med oss<br />
en spark. Spark var fint, for da slapp mamma og pappa å bære så mye, og <strong>no</strong>en ganger<br />
bandt de meg fast oppå alle tingene sine, og der lå jeg mens de sparka bortover veien. Når<br />
vi reiste om vinteren, var d<strong>et</strong> ofte veldig kaldt, så d<strong>et</strong> aller beste var å komme inn. På den<br />
tiden var d<strong>et</strong> mange på gårdene <strong>som</strong> hadde vedovn med stekeovn i. Så når vi kom inn i <strong>et</strong><br />
hus, fikk jeg ta av meg støvlene og legge bena inni stekeovnen. D<strong>et</strong> var deilig, d<strong>et</strong>.<br />
Jeg har gått på mange forskjellige skoler<br />
Vi reiste hele tiden mens jeg gikk på folkeskolen, så jeg har gått på så mange skoler at jeg<br />
ikke husker alle sammen, men jeg tror d<strong>et</strong> var fem eller seks forskjellige i første klasse.<br />
D<strong>et</strong> var ikke <strong>no</strong>e mor<strong>som</strong>t å begynne på nye skoler hele tiden. D<strong>et</strong> tok alltid litt tid å bli<br />
kjent med de andre barna, og når vi var blitt kjent, reiste vi til <strong>et</strong> nytt sted. Reisingen fra<br />
sted til sted gjorde at jeg ikke hadde så mange venner da jeg gikk på folkeskolen. En annen<br />
ting var at når vi kom til nye steder i land<strong>et</strong>, snakk<strong>et</strong> jeg annerledes enn barna <strong>som</strong> bodde<br />
fast på sted<strong>et</strong>, og da hendte d<strong>et</strong> at de ert<strong>et</strong> meg fordi de syntes jeg snakk<strong>et</strong> rart. Men<br />
barna ert<strong>et</strong> meg ikke bare fordi jeg snakk<strong>et</strong> annerledes. De ert<strong>et</strong> meg også fordi jeg var<br />
133
tater. De sa nesten aldri bare navn<strong>et</strong> mitt, men ”Sofie Tater” eller ”Tater-Sofie”. Jeg likte<br />
ikke d<strong>et</strong> og ble lei meg.<br />
Jeg hadde ikke søsken, men mange søskenbarn, og dem lekte jeg med. Men hvis vi reiste<br />
uten søskenbarna mine, var jeg mest alene. Noen ganger tok mamma seg jobb <strong>som</strong> budeie<br />
på en gård mens pappa la takrenner på husene. Jeg likte godt å bo på gård, for jeg var så<br />
glad i dyra, og d<strong>et</strong> var fint å være i bingen sammen med dem. Mange ganger lekte jeg<br />
”kakken” eller ”sisten” med kalven. Jeg dytta til kalven og sa ”kakken”. Så sprang jeg, og<br />
den kom <strong>et</strong>ter meg og dytt<strong>et</strong> igjen, og sånn holdt vi på.<br />
Jeg likte å være sammen med hesten også. Pappa hadde lært meg å sko den, og jeg fikk<br />
være med og gi hesten høy. En gang mist<strong>et</strong> jeg votten og trodde d<strong>et</strong> var hesten <strong>som</strong> hadde<br />
tatt den. Jeg åpn<strong>et</strong> gap<strong>et</strong> på hesten og kikk<strong>et</strong> inn, men der var ingen vott. Til slutt fant jeg<br />
den langt nede i høy<strong>et</strong>.<br />
Men d<strong>et</strong> var en ting jeg fikk være med på sammen med de andre barna, og d<strong>et</strong> var ball-lek.<br />
Vi hadde en lek vi kalte stikkball, og da var d<strong>et</strong> to lag. Et lag sto bak en strek i den ene<br />
enden av en stor plass, og <strong>et</strong> lag sto ute på plassen. Den <strong>som</strong> sto bak streken, skulle slå<br />
ballen med <strong>et</strong> balltre og så løpe til den andre siden av plassen. Mens en løp, kunne d<strong>et</strong><br />
lag<strong>et</strong> <strong>som</strong> var ute på plassen, kaste ballen og prøve å treffe den <strong>som</strong> løp. Og hvis en traff,<br />
måtte lagene bytte plass. Jeg var så god til å kaste ball og kasta så d<strong>et</strong> svei: ”Ikke kast<br />
så hardt da ”Tater-Sofie”, for d<strong>et</strong> gjør så gørvondt,” sa de.<br />
134<br />
<strong>Om</strong> <strong>som</strong>meren bodde vi i telt<br />
Vi bodde i telt om <strong>som</strong>meren.<br />
Telt<strong>et</strong> var hvitt og hadde en stor<br />
stang i midten, men d<strong>et</strong> var ikke<br />
bunn i d<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> første vi gjorde,<br />
var å finne mye granbar eller<br />
halm fra en bondegård. Så lag<strong>et</strong><br />
vi en sofa, og når d<strong>et</strong> ble kveld,<br />
tok vi granbar<strong>et</strong> eller halmen<br />
utover og brukte til senger.<br />
Når d<strong>et</strong> regn<strong>et</strong>, sa pappa alltid:<br />
”Du må ikke komme inntil<br />
teltduken, for da blir alt seng<strong>et</strong>øy<strong>et</strong><br />
vått.” D<strong>et</strong> var veldig<br />
vanskelig å huske på. Jeg kom
mange ganger løpende inn i telt<strong>et</strong> og r<strong>et</strong>t bort på teltduken. Da måtte pappa enten ta<br />
primusen og s<strong>et</strong>te den på d<strong>et</strong> våte sted<strong>et</strong> så d<strong>et</strong> tørk<strong>et</strong>, eller vi kunne slå med granbar på<br />
yttersiden, så tørk<strong>et</strong> teltduken. D<strong>et</strong> var stor stas da vi fikk plast <strong>som</strong> vi kunne legge over<br />
telt<strong>et</strong>. Da var d<strong>et</strong> tørt og godt hele tiden. Men vi måtte passe godt på plasten, for hvis d<strong>et</strong><br />
var mye vind, kunne den plutselig blåse av, og vi måtte løpe og l<strong>et</strong>e <strong>et</strong>ter den.<br />
Pappa var redd for torevær<br />
D<strong>et</strong> var særlig når vi var i telt at han var redd. Jeg husker vi hadde lagt oss oppå granbar<strong>et</strong><br />
og ned i seng<strong>et</strong>øy<strong>et</strong> vårt. Så plutselig begynte d<strong>et</strong> å tordne, veldig høyt. Da tok pappa alle<br />
sengeklærne over hod<strong>et</strong> og satt der helt stille. Han kunne bare rope ut av og til: ”Hvordan<br />
ser d<strong>et</strong> ut ute nå? Blir d<strong>et</strong> bedre?” Mamma var ikke så redd, men hun hadde hørt at lyn<strong>et</strong><br />
kunne slå ned i d<strong>et</strong> <strong>som</strong> var blankt, så hun tok av alle smykkene og gjemte dem langt<br />
vekk.<br />
Mamma og bestemor hadde mange gode kjerringråd<br />
Mamma var veldig nøye på at vi vask<strong>et</strong> oss godt når vi var ute og reiste. Vi hadde ikke<br />
dusj, men om <strong>som</strong>meren vask<strong>et</strong> vi oss i elver og vann, og var d<strong>et</strong> ikke rennende vann i<br />
nærh<strong>et</strong>en, lag<strong>et</strong> mamma fat. Hun tok steiner og la i en ring. Oppå der la hun <strong>no</strong>e slags<br />
plast, og så hadde vi fat vi kunne vaske oss i.<br />
Mamma var redd vi skulle få lus, for d<strong>et</strong> var mange <strong>som</strong> fikk d<strong>et</strong> den gangen. Hvis jeg eller<br />
pappa klødde oss i hod<strong>et</strong>, kom hun med en gang med en stor og fin kam og gredde oss.<br />
Hvis hun trodde d<strong>et</strong> var lus der, tok hun parafin og tømte d<strong>et</strong> r<strong>et</strong>t i hod<strong>et</strong> på oss og masserte<br />
d<strong>et</strong> rundt. Parafinen drepte lusene, og <strong>et</strong>terpå måtte vi vaske hår<strong>et</strong> godt så vi ikke gikk<br />
rundt og lukt<strong>et</strong> parafin.<br />
En gang var d<strong>et</strong> en gutt <strong>som</strong> kom inn til bestemor fordi han hadde fått en stor kvise i<br />
nakken. D<strong>et</strong> gjorde så vondt at han klarte nesten ikke røre på hod<strong>et</strong>, men bestemor sa:<br />
”Denne kvisa skal jeg få bort på en to tre.” Så lag<strong>et</strong> hun i stand en deig med sirup og<br />
hv<strong>et</strong>emel og la den oppå kvisa. Til slutt tok hun <strong>et</strong> tørkle og surr<strong>et</strong> d<strong>et</strong> rundt så d<strong>et</strong> ble<br />
helt t<strong>et</strong>t. ”D<strong>et</strong>te må du ha på deg i tre dager, og så er d<strong>et</strong> bra,” sa hun til gutten. Og d<strong>et</strong> var<br />
helt sant. Etter tre dager var kvisa trukk<strong>et</strong> inn i deigen og borte vekk fra guttens nakke.<br />
Mamma har mange andre fortellinger også, men d<strong>et</strong> kan jeg fortelle deg om en annen<br />
gang!<br />
135
Litteratur<br />
Aktivit<strong>et</strong>s- og arbeidsplan for Romanifolk<strong>et</strong>s landsforening 2005<br />
Alnæs, Karsten (2003): Historien om Norge, bind 4. En ny arbeidsdag, Oslo: Gyldendal<br />
Alver, Bente Gullveig (1990) Creating the source through folkloristic fieldwork, Helsinki:<br />
Academia Scientiarium Fennica<br />
Asbjørnsen og Moe (1983) Norske Folkeeventyr II, Oslo: Den Norske Bokklubben<br />
Brøgger, Jan (2004) Folk uten land. Europeiske skjebner, Oslo: Damm<br />
Eide, Bernt og Ellen Aanesen (2008) Nasjonens barn Oslo: Conflux Forlag<br />
Frogner, Karoline (2004) Film: Tradra – I går ble jeg tater, Oslo<br />
Márques, Gabriel Gárcia (2003) Leve for å fortelle, Oslo: Gyldendal<br />
Gotaas, Thor (2000) Taterne. Livskampen og eventyr<strong>et</strong>, Oslo: Andresen & Butenschøn<br />
Grø<strong>no</strong>s<strong>et</strong>, Dagfinn (1974) Tater-Milla. Stor-Johans datter, Oslo: Aschehoug<br />
Grøtte skole (2005) Romanikultur. Rapport fra <strong>et</strong> prosjekt på Grøtte skole og barnehage.<br />
Halvorsen, R. (2004) Taternes arbeid for oppreisning og anerkjennelse i Norge,<br />
Trondheim: Tapir Akademisk Forlag<br />
Hvinden, Bjørn (red.) (2000) Romanifolk<strong>et</strong> og d<strong>et</strong> <strong>no</strong>rske samfunn<strong>et</strong>, Oslo: Fagbokforlag<strong>et</strong><br />
Jessen, Carsten (2003) Børnekultur, leg og digitale medier i Mediebarndommen (red.)<br />
Selmer-Olsen, Ivar og Svein Sando. Artikkelsamling basert på en konferanse, Trondheim<br />
Kjeldstadli, Knut (2003) Norsk innvandringshistorie I – III, Oslo: Pax forlag<br />
Kunnskapsdepartement<strong>et</strong> (2006) Rammeplan for barnehagens innhold og oppgaver. F-4205 B<br />
Larsen, Anne-Mari (1997) Fortellinger og dramaforløp, Oslo: Cappelen Akademiske<br />
136
Larsen, Britt Karin og Liv Borge (2001) Vesle-Hjalmar og kilden, <strong>Om</strong>nipax<br />
Lidén, H. (2005) Barn og unge fra nasjonale <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>er. En <strong>no</strong>rdisk kunnskapsoversikt.<br />
Rapport 2005:7. Institutt for samfunnsforskning. Oslo<br />
Moe, Tore Lande (1975) <strong>Om</strong>streifande grupper i Norge. Deira familiestruktur, handverk,<br />
handel og tenester. Især i d<strong>et</strong> 19- ande og 20-ande århundr<strong>et</strong><br />
Magistergrad i <strong>et</strong><strong>no</strong>logi, Universit<strong>et</strong><strong>et</strong> i Oslo<br />
Moflata skole (2008) En reise i taternes verden.<br />
Møller, Arvid (1974) Taterdronningen. Marie Lovinie – Stor-Johans datter, Oslo: Luther Forlag<br />
Møystad, Mari (2008) Taternes lange vei fra reisende til fastboende I: Heimen Bind 45,<br />
2008, s. 57–70<br />
Ribsskog, Øyvin (1945) Hemmelig språk og tegn, Oslo: Tanum<br />
St.meld. nr. 15 (2000 – 2001) Nasjonale <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>ar i Noreg – <strong>Om</strong> statleg politikk overfor<br />
jødar, kvener, rom, romanifolk<strong>et</strong> og skogfinnar. Kommunal- og regionaldepartement<strong>et</strong><br />
St.meld.nr. 16 (2001-02) Kvalit<strong>et</strong>sreformen. Kirke-, utdannings- og forskningsdepartement<strong>et</strong><br />
Yrvum, Laila og Lasse Johansen (2003) Viser fra <strong>et</strong> folk på vandring. Oslo: Musikk-<br />
Hus<strong>et</strong>s Forlag A/S<br />
Litteratur hent<strong>et</strong> fra n<strong>et</strong>t<strong>et</strong><br />
Council of Europe (2005) European Charter for Regional or Mi<strong>no</strong>rity languages. Third<br />
Periodical Report presented to the Secr<strong>et</strong>ary General of the Council of Europe in the<br />
accordance with Article 15 of the Charter. Norway. MIN-LANG/PR (2005). Strasbourg 2<br />
May 2005. Last<strong>et</strong> ned fra:<br />
http://www.coe.int/T/E/Legal_Affairs/Local_and_regional_Democracy/Regional_or_<br />
Mi<strong>no</strong>rity_languages/2_Monitoring/2.2_States_Reports/Norway_report3.pdf<br />
30.05.2008.<br />
137
Europaråd<strong>et</strong>s ministerkomités rekommandasjon nr. (2000) 4 om utdanning av barn av<br />
rom/sigøynere i Europa. Last<strong>et</strong> ned fra http://www.coe.int/T/DG3/RomaTravellers/<br />
documentation/recommendations/receducation20004_en.asp 3.06.2008.<br />
Glomdalsmuse<strong>et</strong> (2008) Latjo drom. Romaniolk<strong>et</strong>s/taternes kultur og historie. Last<strong>et</strong><br />
ned fra: http://museumsn<strong>et</strong>t.<strong>no</strong>/glomdalsmuse<strong>et</strong>/html/romani/latjo-drom/underveis/<br />
underveis_tilsjos.htm. 02.06.2008.<br />
Hjort-Larsen, A. (2001). En reise i tid og språk. Forskningsartikkel. Last<strong>et</strong> ned fra<br />
http://www.apollon.uio.<strong>no</strong>/vis/art/2001/2/<strong>tatere</strong>. 09.09.2006.<br />
Oslo kommune (2005) Undervisning for Romfolk<strong>et</strong> (sigøynerne). Oslo kommune:<br />
Utdannings<strong>et</strong>aten, Oslo Vokse<strong>no</strong>pplæring 25. februar 2008. Last<strong>et</strong> ned fra:<br />
http://www.oslovo.<strong>no</strong>/content/view/287/1/ 30.05.2008.<br />
Statlige politikk overfor nasjonale <strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>er. Last<strong>et</strong> ned fra:<br />
http://www.speil.<strong>no</strong>/Statlig%20politikk%20over%20nasjonale%20<strong>mi<strong>no</strong>rit<strong>et</strong></strong>er.htm.<br />
09.09.2006.<br />
Yrvum, Laila: <strong>Om</strong> de reisendes musikk. Last<strong>et</strong> ned fra:<br />
http://museumsn<strong>et</strong>t.<strong>no</strong>/glomdalsmuse<strong>et</strong>/html/romani/latjo-drom/musi.kk/musikk_<br />
reisendes.htm 17.04.2007.<br />
138