Samiske kulturminner
Samiske kulturminner
Samiske kulturminner
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Kulturhistoriske registreringer – Ny nasjonalpark i Sørdalen – Isadalen Bardu kommune<br />
Forord<br />
NIKU har på oppdrag fra Fylkesmannen i Troms, Miljøvernavdelingen foretatt<br />
kulturhistoriske registreringer i utvalgte områder i området Sørdalen – Isdalen, Bardu<br />
kommune. Bakgrunnene for prosjektet er planer om opprettelse av Nasjonalpark i<br />
området.<br />
Kristin Os har vært feltleder og ansvarlig for feltrapport, og Dag Magnus Andreassen har<br />
vært feltassistent. Stine Barlindhaug har vært prosjektleder og ferdigstilt rapporten samt<br />
hatt ansvar for utarbeidelse av digitale kart.<br />
NIKU takker Hans Prestbakmo for velvillig hjelp i forbindelse med feltarbeidet, samt for<br />
et hyggelig samarbeid med Fylkesmannen i Troms.<br />
Tromsø, mars 2003<br />
Stine Barlindhaug<br />
Norsk Institutt for Kulturminneforskning<br />
1
Kulturhistoriske registreringer – Ny nasjonalpark i Sørdalen – Isadalen Bardu kommune<br />
1. INNLEDNING..................................................................................................................................................... 3<br />
1.1 GEOGRAFISK AVGRENSING ................................................................................................................................3<br />
1.2 OMRÅDEBESKRIVELSE....................................................................................................................................... 3<br />
1.3 FELTARBEID ...................................................................................................................................................... 5<br />
2. KULTURMINNER OG KULTURMILJØ ....................................................................................................... 6<br />
2.1 SAMISK BRUK AV OMRÅDET OG SAMISKE KULTURMINNER ................................................................................ 6<br />
2.2 DEN NORSKE TURISTFORENING........................................................................................................................ 12<br />
2.3 SØRDALINGER OG KULTURMINNER.................................................................................................................. 12<br />
2.4 SAMER OG NORDMENN .................................................................................................................................... 13<br />
3. REGISTRERINGER ........................................................................................................................................ 15<br />
4. BEHOV FOR UTFYLLENDE UNDERSØKELSER .................................................................................... 17<br />
5. SAMMENDRAG............................................................................................................................................... 18<br />
6. REFERANSER.................................................................................................................................................. 19<br />
Figurliste<br />
Figur 1. Bildet viser øvre del av Sørdalen, og hvordan canyonen sperrer for ferdsel. ................. 4<br />
Figur 2. Gammetufta R3 skiller seg markert ut i terrenget med langt mer frodig .......................... 7<br />
vegetasjon enn området rundt....................................................................................................... 7<br />
Figur 3. Reisverket til gammen fra 1928 (R2) står fortsatt. . ....................................................... 9<br />
Figur 4. R1, nyregistrering av et ”8-talls” ildsted, teltboplass. .................................................... 10<br />
Figur 5. Øverst i Sørdalen med utsikt mot sør hvor fangstanlegget ligger. I bakgrunnen ser en<br />
Torneträsk. ........................................................................................................................... 11<br />
Figur 6. Tufta etter ”Frydenlundgammen” er fortsatt godt synlig i terrenget. .............................. 13<br />
Vedlegg<br />
1. - Liste over alle registreringene med kart-koordinater<br />
2. - Oversiktskart<br />
3. - Kart med registrerte <strong>kulturminner</strong> i Sørdalen<br />
4. - Kart med oversikt over fangstanleggets utstrekning<br />
Norsk Institutt for Kulturminneforskning<br />
2
Kulturhistoriske registreringer – Ny nasjonalpark i Sørdalen – Isadalen Bardu kommune<br />
1. INNLEDNING<br />
I forbindelse med planene om opprettelse av nasjonalpark i Sørdalen-Isdalen, Bardu<br />
kommune, har NIKU hatt i oppdrag å redegjøre for <strong>kulturminner</strong> og kulturhistorie i<br />
området. Det er fra tidligere kjent at området kan knyttes til villreinfangst og senere<br />
tamreindrift. Formålet med prosjektet var å kartfeste kjente <strong>kulturminner</strong> og dokumentere<br />
eventuelle nye <strong>kulturminner</strong>. Befaringen ble hovedsakelig utført som visuell<br />
overflatebefaring, I tillegg er det foretatt intervjuer.<br />
NIKU leverte i mai 2002 rapport fra et forprosjekt som redegjode for eksisterende<br />
kunnskap om <strong>kulturminner</strong>, og hva en kan forvente å finne ved registreringer i området.<br />
På bakgrunn av dette forarbeidet ble områder for nærmere undersøkelser valgt ut.<br />
1.1 Geografisk avgrensing<br />
Grensene for verneforslaget strekker seg fra Storklettan i vest, over østre og øverste del<br />
av Budalen, Snøhetta, Sørgardstinden, øvre del av Isdalen, Spiikaloapmi, over Sørdalen<br />
ved Sørdalsskreda, over Kjelelvtinden og Bieddejåvnacåk'ka, over Skaddjoaivit og<br />
sørover herfra til Jerta ved riksrøys 274. Da området for det foreslåtte<br />
nasjonalparkområdet er så stort i utstrekning, ble det tidlig klart at befaringsområdet<br />
måtte avgrenses til områder med historisk størst interesser. Med de økonomiske<br />
rammebetingelsene fant en det mest hensiktsmessig å befare Sørdalen og Isdalen.<br />
Dette fordi Sørdalen og Isdalen er flittig benyttet både av samer og nordmenn, og har<br />
dels fungert som geografisk grensemarkør for bruken av områdene. Disse dalene er<br />
relativt lett tilgjengelig i forhold til områdene rundt, noe som innebærer at de<br />
sannsynligvis også i tidligere tider har vært mer benyttet enn resten av området.<br />
1.2 Områdebeskrivelse<br />
Sørdalen strekker seg i nord-sørgående retning. Dalens sørlige del ligger inn mot<br />
riksgrensen til Sverige. I nord begynner dalen rett sør for Furumoen, hvor elvene<br />
Sørdalselven og Barduelven møtes. Fra Furumoen strekker gårdsbebyggelsen seg<br />
sørover i dalen, ikke innafor det aktuelle planområdet. Sørdalen er smal med høye<br />
fjellsider. Lenger sør blir dalen smalere, og går over i en canyon, her ender<br />
gårdsbebyggelsen. Fra fjellene renner flere bekker ned til Sørdalselven. Hele Sørdalen<br />
er bevokst med bjørkeskog, i skogbunnen finner vi lyng, gress og mose, enkelte steder<br />
er vegetasjonen svært frodig, med mange gressvekster og bregner. Over tregrensen er<br />
vegetasjonen preget av lyng, gress og mose. Inn mot riksgrensa og på svensk side<br />
vider terrenget seg helt ut rundt den store innsjøen, Torneträsk. Overgangen mellom<br />
Sørdalen og Torneträsk strekker seg over noen hundre meter der villreinen, og senere<br />
Norsk Institutt for Kulturminneforskning<br />
3
Kulturhistoriske registreringer – Ny nasjonalpark i Sørdalen – Isadalen Bardu kommune<br />
tamreinen, har hatt sitt trekk mellom de forskjellige årstidsbeitene. Høye, steile<br />
fjellmasiver, med isbreer, preger landskapet rundt både Sørdalen og Isdalen. I øst, rett<br />
opp fra Sørdalen, ligger den høyeste toppen, Kjeleelvtinden som er 1569 moh., sør for<br />
denne fortsetter Ruovdoaivit-massivet. Vest for Sørdalen ligger fjellmassivet<br />
Spii’kaloabmi, med Riep’pecåk’ka på 1459 moh. I Bardu bygdebok, bind I, står det blant<br />
annet om området:<br />
”Her mellom botner og trange renner går det urgamle stier og rekster som lapper<br />
og reinsdyr har tråkket opp. De gode reinbeitene setter om sommeren et livlig<br />
preg på hele området. Her ligger også en del setrer som har vært brukt av<br />
bøndene i Sørdalen. Flere fjelloverganger og veier har her knyttet Sørdalen og<br />
Salangsdalen sammen. De øverste gårdene i Salangsdalen (Bonesgrenda)<br />
hadde veier gjennom Budalen, over Geitryggen, gjennom Calkosskaret og<br />
Tverrelvdal til Sørgård i Sørdalen. ” (Eggen 1950; 51)<br />
Isdalen er en mindre sidedal som kommer inn til Sørdalen fra vest. Dalen har ikke de<br />
samme trange juvene som Sørdalen, men stiger jevnt opp over skoggrensa som ligger<br />
opp til ca 500 moh. Den sørligste delen av denne dalen inngår i forslaget for<br />
nasjonalpark. Dette inkluderer øvre deler av det skogkledde partiet. Vest for Isdalen<br />
ligger flere høye tinder på omkring 1400 moh. Den høyeste toppen her er Snøhetta på<br />
1506 moh. Sørøst for Isdalen ligger fjellmassivet Spii’kaloabmi.<br />
Figur 1. Bildet viser øvre del av Sørdalen, og hvordan canyonen sperrer for ferdsel. Foto Kristin Os<br />
Norsk Institutt for Kulturminneforskning<br />
4
Kulturhistoriske registreringer – Ny nasjonalpark i Sørdalen – Isadalen Bardu kommune<br />
1.3 Feltarbeid<br />
Det ble utført befaringer i perioden 4 – 9 september 2002. Feltleder og<br />
feltrapportansvarlig var Kristin Os, feltassistent var Dag Magnus Andreassen.<br />
NIKU hadde i sitt tilbud et forslag til hvilke områder som burde prioriteres undersøkt<br />
innafor de gitte økonomiske rammene. De gitte rammene for registreringsarbeidet var<br />
marginale og dekket ikke behovet for en helhetlig kartlegging av <strong>kulturminner</strong> og<br />
kulturhistorie i området. Dette ble også sagt i vårt tilbud.<br />
NIKU foreslo at følgende områder ble prioritert for nærmere undersøkelser:<br />
1. Områdene inn mot grensa sør for Isdalen samt de berørte delene av dalen bør<br />
undersøkes nærmere med tanke på flere spor både fra steinalder og senere samisk-<br />
jakt/fangstaktiviteter og reindrift. Ut fra de topografiske forholdene i området må en<br />
anta at dette har vært et sentralt sted for både ferdsel, jakt og reindrift til alle tider, og<br />
potensialet for at det finnes flere <strong>kulturminner</strong> er stort.<br />
2. Den delen av Isdalen som er med i planområdet bør undersøkes da denne i likhet<br />
med Sørdalen også kan ha vært mye benytta i forbindelse med ferdsel mellom kyst<br />
og innland. Også her kan en påtreffe spor etter både fangstbefolkning og<br />
reindriftssamer.<br />
Av ulike årsaker ble likevel ikke Isdalen befart. Isdalen ble, på bakgrunn av den<br />
forhåndsinformasjon registrantene innhentet, nedprioritert i forhold til informasjon om<br />
Sørdalen. Værforholdene under befaringen sammen med til tider vanskelige<br />
terrengforhold og begrenset med tid gjorde en ytterligere nedprioritering nødvendig. I<br />
den grad vi har fått kunnskap om <strong>kulturminner</strong>/kulturhistorie om Isdalen gjennom<br />
intervjuer og litteraturstudier er dette tatt med i rapporten.<br />
Norsk Institutt for Kulturminneforskning<br />
5
Kulturhistoriske registreringer – Ny nasjonalpark i Sørdalen – Isadalen Bardu kommune<br />
2. KULTURMINNER OG KULTURMILJØ<br />
2.1 Samisk bruk av området og samiske <strong>kulturminner</strong><br />
Områdene rundt Sørdalen er et mektig landskapsbilde. Med høye majestetiske fjell og<br />
dype frodige daler. Området kalles ofte av samene for Talma, navnet er utledet av det<br />
gamle navnet på Sørdalen. I følge Prestbakmo er det gamle samisk/finske navnet på<br />
Sørdalen, Talma-autje. I dag finnes navnet igjen i navnet på samebyen som har brukt<br />
området de siste århundrer. (Prestbakmo 2002; 10) Områdene rundt Sørdalen og<br />
Isdalen har i århundrer tilbake vært benyttet av samer som drev med reindrift.<br />
Driftsformen var vinterbeite i Sverige og sommerbeite i Norge. Det er spesielt de<br />
svenske samebyene Talma og Saarivuoma i Jukkasjärvi (i dag tilhørende Kiruna stad)<br />
som har brukt Barduområdet som sommerbeite gjennom tidene. Talma og Saarivuoma<br />
utgjorde i eldre tid den gamle Tingevara sameby. Norske samer har også brukt området,<br />
men i langt mindre antall. (Bjernes/Olsaker 1980; 4) De norske samene som brukte<br />
Barduområdet, hørte til det som den gang kaltes Salangen herred.<br />
(Renbeteskommissionens af 1913; 289)<br />
I 1873 ble det av agronom Haukeland og to finner opptatt skjønn over hvor mange rein<br />
som kunne være på sommerbeite innenfor Troms fylke. Reinbeitene ble samtidig<br />
bonitert og beskrevet. «Omkring Sørdalen er der større beitefelter mellom Sørdalen,<br />
Kobberyggen, Salangsdalen og Borravarre med Calkkovagge.» (Eggen 1950; 32) Ut fra<br />
dette synes det som om de største beiteområdene ligger vest for Sørdalen. De hadde<br />
vanligvis faste ruter som de fulgte, men ulike faktorer kunne gjøre det nødvendig at de<br />
tok alternative veier mellom beitene. På våren under flyttingene var reinen veldig sårbar<br />
for problemer, spesielt kunne vintrene medføre at reinen var avkreftet og var avhengig<br />
av tilgang til fòr underveis til sommerbeite. Dessuten var flyttingene ofte i perioden da<br />
kalvingen foregikk, slik at i flokkene var det både drektige simler og simler med nyfødt<br />
kalv. Reinen er i denne tilstanden svært sårbar for vær- og føreforhold.<br />
Sørdalen har fungert som et naturlig grenseskille mellom reinbeiteområder, canyon er<br />
svært vanskelig å krysse både for mennesker og dyr. Prestbakmo skriver at dalføret<br />
stenger nesten helt for trekk av rein mellom øst og vest over ei strekning på vel 25<br />
kilometer. Bare i Avzevuoddo, ved vasskillet under bakkekammen ved Lappjordhytta, er<br />
det lett å passere dalføret. (Prestbakmo 2002; 14) I Renbeteskommissionens af 1913<br />
handlingar I:1, står det blant annet om distriktets begrensninger:<br />
”…om et gjerde bygges mellom Pålno og Sørdalskløften, skulle to distrikter bli vel<br />
skilt fra hverandre.” (s 267)<br />
Norsk Institutt for Kulturminneforskning<br />
6
Kulturhistoriske registreringer – Ny nasjonalpark i Sørdalen – Isadalen Bardu kommune<br />
Kart fra 1978 fra lappefogden, viser Sørdalen som grenseskille mellom de forskjellig<br />
reinbeitedistrikt. Grensen for svenske reinbeiteland går langs Sørdalen og Østerdalen<br />
slik at Altevann og Leinavann fungerer som grense her. Sørdalen har vært et skille<br />
mellom norsk og svensk reindrift siden 1972. Dette kan vi i dag se av et to meter høyt<br />
nettinggjerde sør i Sørdalen, den gamle sentrale trekk- og flyttelei er nå sperret av dette<br />
gjerdet. (Prestbakmo 2002; 24) Kartet fra 1978 viser også trekkveien i sør for Sørdalen.<br />
På vei til sommerbeite ble reinen som regel ledetl langs nordsiden av Torneträsk, så<br />
delte flyttveiene seg etter hvilket distrikt de tilhørte. Dette er bekreftet av informanter og<br />
av skriftlige kilder.<br />
”Flyttveien som går etter nordsiden av Torneträsk , deler seg ved riksgrensen,<br />
antakelig i nærheten av riksrøysene 272 og 273 i to grener hvor den ene går til<br />
Ofoten. Fra riksgrensen går en flyttvei etter nordsiden av Sørdalselven frem til<br />
Sørgård, derfra over Sørdalselven og videre over skaret til Bones. En annen<br />
flyttvei går fra riksgrensen over fjellet på sørsiden av Sørdalselven og gjennom<br />
Budal ned til Bones, der den slutter seg til flyttveien som går etter Salangsdalen.<br />
Fra Sørdalen går en flyttvei vestover gjennom skaret ved Lund «tvertaf Melhus i<br />
Sørdalen».” (Wicklund & Qvigstad 1909; 203)<br />
Oversiktskart over reindriftens bruk av områder fra begynnelsen av 1900-tallet viser at<br />
Sørdalen ikke var av de mest sentrale områder i reindriften. Bortsett fra sørenden av<br />
Sørdalen hvor det går en trekkvei mellom canyon og Torneträsk. Trekkveiene går på<br />
nord og østsiden av Torneträsk og vestover mot Isdalen, Bonnes og områdene rundt.<br />
De gamle trekkveiene som passerte Avzevuoddu og Pålnoviken gikk opp mot<br />
Vadvejåkka, forbi Vuoidasjavri og ned Budalen mot Bones, eller gjennom Stordalen og<br />
videre vestover. (Prestbakmo 2002; 23) Ut fra kartet skal det ha vært en vaktplass<br />
omtrent der hvor Lappjordhytta ligger i dag. Det er mulig at en av de registrerte<br />
gammetuftene (R3) kan ha vært tilknyttet denne vaktplassen.<br />
Figur 2. Gammetufta R3 skiller seg markert ut i terrenget med langt mer frodig<br />
vegetasjon enn området rundt. Foto. Kristin Os<br />
Norsk Institutt for Kulturminneforskning<br />
7
Kulturhistoriske registreringer – Ny nasjonalpark i Sørdalen – Isadalen Bardu kommune<br />
I Renbeteskommissionens af 1913 handlingar I:1, står det at reingjeterene hadde satt<br />
opp en torvgamme på Lappjordet. Lappjordet skal ligge 2 km øst for ”Sørdalskløftens<br />
sørlige ende”, ved bjørkeskoggrensen.<br />
”Fra dette vaktstedet kan man hindre reinene fra å komme inn i feil distrikt (og<br />
siden ned i Sørdalen fra vestre side) og fra å gå over Staggonjunes ned i<br />
Sørdalen. (s 279)<br />
Fra gammetuften er det godt utsyn over inngangen til Sørdalen, lia opp mot fjellpartiet<br />
rundt Njunjis, Torneträsk (Abisko synes godt herfra), Pålnoviken, lia der gammetuftene<br />
ligger og veien opp mot fjellet herfra. Herfra var det mulig å ha god kontroll over<br />
bevegelsene til reinen i området. Et utdrag fra Renbeteskommissionens af 1913 viser<br />
hvordan bevoktningen i Sørdalen kunne foregå:<br />
”Inni mellom går reingjeterene fra Lappjordet til Kjelelven og holder vakt også der.<br />
Ved uvær holdes vakt ved Ædnamnjoaskejokka (første bielven fra øst ovenfor<br />
Sørmoen). En lapp, som i flere somrer har vært reingjeter på Lappjordet, uttalte,<br />
at det var ganske lett å vakte mot Sørdalen. Men kommer det rein ned i øvre del<br />
av dalen, er det ingen annen råd enn å straks jage den opp på fjellet igjen for å<br />
unngå at den gjør skade. I dalen er skogen så tett, at bevoktning der er umulig.<br />
Det er nesten bare ved Staggonjunes, Kjelelven og på den nordlige siden av<br />
Ædnamnjoaskejokka, som rein kan komme ned i Sørdalen fra østre siden, andre<br />
steder er dalveggen for bratt.” (Renbeteskommissionens af 1913 handlingar I:1;<br />
279)<br />
Det skal ha vært flere reingjerder rundt Pålnoviken i gammel tid. Disse ble benyttet til<br />
merking av kalver og melking av reiner. Det er uklart hvor mye som er igjen av gjerdene,<br />
og informanten visste ikke hvor gamle gjerdene kunne være, han antydet tilbake til sin<br />
bestefars tid. Det skal ha stått et større reingjerde i Pålnoviken som også går langt<br />
tilbake i tid. I følge informant skal ikke gjerdet ha blitt vedlikeholdt, fordi det omkring<br />
1900-tallet forelå et forbud mot å felle trær på norsk side. Dette medførte problemer med<br />
å skille reinflokker. Det fantes et reingjerde nedenfor Staggonjunni før 1900-tallet, dette<br />
forfalt også på grunn av det ovennevnte forbudet mot å felle trær. Dette reingjerdet var<br />
bygd for å hindre reinen i å ta seg fram til slåttengene i øverste del av Sørdalen.<br />
Dessuten hindret det reinen i å gå over Kjelelva (Giebmejohka), som kunne være farlig i<br />
flomtiden. Det skjedde flere ganger at reinen ble tatt av strømmen og ført utenfor stupet<br />
og ned i canyonen.<br />
”Sør om elven Rubben renner fra øst, fra Rissovarre, en elv, kalt Giebneelven<br />
(Kiebnejoki), ned i Sørdalselven på et punkt som ligger ungefær like langt fra<br />
Pålnorøset og gården Sørgård. I denne elven omkom mange rein årlig, spesielt<br />
på våren i flomtiden. Forholdene er slik at reinen lett fristes til å forsøke å<br />
svømme over elven, som når elven når den er stor, medfører døden. Stedet ligger<br />
antakelig 1 kilometer ovenfor skoggrensen, men det er svært bratt der.”<br />
(Renbeteskommissionen av 1907; 282)<br />
Norsk Institutt for Kulturminneforskning<br />
8
Kulturhistoriske registreringer – Ny nasjonalpark i Sørdalen – Isadalen Bardu kommune<br />
Det ble etterhvert bygd et nytt reingjerde her. Det ble også bygd en gamme hvor<br />
reingjeterne kunne ligge på sommeren og vokte over reinen. Denne gammen kan vi dag<br />
se rester av (R2), skjelettet av reisverket står fortsatt, og på en av stolpene er det risset<br />
inn byggeåret for gammen, 1928. I de senere år er det gjort forsøk på organisere en<br />
plan for bevaring av gammen mellom befolkningen i Sørdalen og samene som var<br />
tilknyttet denne gammen. Dessverre har ikke denne planen ført frem. Det har også vært<br />
melkeplasser og kalvingsplasser i området, men disse lå på snøflekkene i fjellet, en vil<br />
derfor ikke finne spor etter disse.<br />
Figur 3. Reisverket til gammen fra 1928 (R2) står fortsatt. Foto. Kristin Os.<br />
Bosetning basert på reindrift i området rundt Sørdalen opphørte i tiden 1933-35. I<br />
Pålnoviken, hvor Sørdalen og Torneträsk møtes, finnes spor etter bosetning. I lia<br />
nordvest for vika ligger de eldste boplassene øverst, de yngste ligger ved vannkanten i<br />
Pålnoviken. Pålnoviken ble for det meste benyttet som sommerboplass for familien Nutti.<br />
I Renbeteskommissionens af 1913 handlingar I:1 står det at lappene kaller vanligvis<br />
dette distriktet «Pålno-distriktet» etter Pålno, hvor en del av lappene har sin<br />
sommerboplass. (s 325) Jeg har ikke klart å finne ut om Pålno er et egennavn eller har<br />
en annen betydning. Familien Nutti flyttet herfra under andre verdenskrig, fordi<br />
tyskerene satte opp vaktposter langs riksgrensen. Det ble også satt opp en militærbase i<br />
Pålnoviken, på svensk side. For familien Nutti i Pålnoviken ble dette svært sjenerende.<br />
De flyttet sommerboplassen til Djupviken, som lå lenger sørøst langs Torneträsk. Lars<br />
Nutti og hans familie sluttet med reindrift på 1960-tallet. Han fortalte at de brukte<br />
Sørdalen lite, fordi det var upraktisk å komme inn til reinbeitene herfra. For det meste<br />
benyttet de områdene øst for Sørdalen og inn i Norge, disse områdene var lettere<br />
tilgjengelig. I følge informant skal Jonas Ponga, Kiruna, være den siste som hadde rein i<br />
området øst for Sørdalen.<br />
Norsk Institutt for Kulturminneforskning<br />
9
Kulturhistoriske registreringer – Ny nasjonalpark i Sørdalen – Isadalen Bardu kommune<br />
Nær den gamle stien, (vardet på begynnelsen av 1900-tallet), et lite stykke sør for<br />
Kjelelva, fant vi et rektangulært ildsted (arran), (R1). Ildstedet lå i le mellom to mindre<br />
rygger i terrenget. Arkeolog Ingrid Sommerseth har i sine undersøkelser funnet en re<br />
rekke tilsvarende arran i Devvdesvuopmi. Hun mener disse ildstedene kan knyttes til<br />
villreinfangsten fra perioden før 15-1600-tallet. Det finnes mange av denne typen ildsted<br />
på Varangerhalvøya, Indre Finnmark og i svenske fjellområder (härdar med härdarmar).<br />
Sommerseth viser til at Ørnulf Vorren mener disse ildstedene kan knyttes til<br />
sesongboplasser i forbindelse med villreinfangsten, mens Inga Marie Mulk ser disse i<br />
sammenheng med tamreindriftens tidlige fase. (Pers med. Ingrid Sommerseth og<br />
foredrag av Ingrid Sommerseth)<br />
Figur 4. R1, nyregistrering av arran (ildsted), teltboplass. Foto. Kristin Os<br />
I den sørlige delen av Sørdalen finnes et stort anlegg med fangstgroper (over 200).<br />
Bortsett fra noen enkeltliggende groper, ligger gropene stort sett i systemer. Systemene<br />
er satt opp slik at jegerene har gravd gropene i de naturlige trekkleiene for reinen. Dette<br />
er det eneste området hvor det er mulig for reinen å krysse Sørdalen, før man kommer<br />
til gårdsbebyggelsen i nord. Fangstgropene følger i hovedsak det eksisterende<br />
reingjerdet (omtalt tidligere). Slike fangstgroper er vanligvis sett i sammenheng med<br />
villreinfangst, som man antar var før 1500-/1600-tallet. Sammen med ildstedet viser<br />
fangstanleggene at det har vært aktivitet i området langt tilbake i tid. Dessuten viser det<br />
til en økonomisk ressurs som har vært betydelig, fordi det har vært lagt mye arbeid ned i<br />
fangstsystemene, både i å opprette systemene og å vedlikeholde disse. Alderen på slike<br />
fangstanlegg er imidlertid vanskelig å fastslå, men nyere forskning har vist at<br />
Norsk Institutt for Kulturminneforskning<br />
10
Kulturhistoriske registreringer – Ny nasjonalpark i Sørdalen – Isadalen Bardu kommune<br />
fangstmetoden har vært i bruk helt siden steinalderen og fram til utryddelsen av<br />
villreinen i middelalderen. Det er foretatt dateringer av fangstanlegg på Finnmarksvidda<br />
og i Nord-Finland, hvor hovedtyngden av dateringen viste at anleggene var bygd ca<br />
2000 f.kr (Furset 1994).<br />
Figur 5. Øverst i Sørdalen med utsikt mot sør hvor fangstanlegget ligger. I bakgrunnen ser en Torneträsk.<br />
Foto. Kristin Os<br />
Det skal ligge flere offerplasser i området, men det er vanskelig å få opplysninger om<br />
nøyaktig lokalisering. En av informantene opplyste at de fleste offerplasser han kjente til,<br />
ligger på svensk side, nord, nordøst og øst for Torneträsk. I Sørdalen, i Pålnovare,<br />
finnes en gammel offerplass. Denne skal ligge i dalens vestre side under Njunes.<br />
Tidligere skal det ha stått en stein her, som har hatt form av et menneske. Her ofret de<br />
horn, rein, mynter, nåler etc. Det skal finnes en tilsvarende offerplass på dalens østre<br />
side. (Wiklund 1910; 52)<br />
Ingen av informantene kjente til noen samiske <strong>kulturminner</strong> i Isdalen. De kan ikke huske<br />
å ha sett ildsteder, gammetufter eller reingjerder her. Både litteraturen og informantene<br />
gir uttrykk for at Isdalen ikke ble brukt i noen større grad av samene, bortsett fra som en<br />
av de alternative trekkveier. De som bruker området i dag, familien Eira, har ingen<br />
historikk i området og har heller ikke lagt merke til noen <strong>kulturminner</strong>. De går dessuten<br />
sjelden ned i Isdalen.<br />
Norsk Institutt for Kulturminneforskning<br />
11
Kulturhistoriske registreringer – Ny nasjonalpark i Sørdalen – Isadalen Bardu kommune<br />
2.2 Den norske turistforening<br />
Nord i Sørdalen der bilveien slutter ved siste gård, fortsetter en traktorvei innover<br />
Sørdalen et godt stykke, der terrenget blir brattere og trangere fortsetter en sti, merket<br />
av turistforeningen, og går gjennom dalen til Lappjordhytta. Nedenfor stien kan vi se<br />
store varder langs hele dalen, dette er en eldre sti, som ble vardet på 1900-tallet. Det<br />
var den gang stor trafikk over fjellet i forbindelse med byggingen av Ofotbanen. Det var<br />
mange på norsk side som hadde arbeid på banen, og denne stien gjennom Sørdalen<br />
var veien til og fra arbeidsplassen. Vardene er en severdighet i seg selv, de er så store<br />
at de skal kunne synes i all slags vær. De er bygd i stein og er velholdte. Fra<br />
Lappjordhytta går det merkede stier mot Altevann og Gaskashytta, og over grensen til<br />
Tornehamn.<br />
2.3 Sørdalinger og <strong>kulturminner</strong><br />
Både Sørdalen og Isdalen har setre i tilknytning til gårdene i Sørdalen. I den nordlige del<br />
av Sørdalen ligger noen Sætre, disse ble brukt av de øvre Sørdalsgårdene. Setra til<br />
Sørmo ligger 5 km opp i Sørdalen fra Sørmo, denne kalles Sørgårdsetra. Setra ligger<br />
innenfor Tverrelva. Under andre verdenskrig (1940-1945) flyttet tyskerene bygningene<br />
på Sørgårdsetra 2 km mot Sørmo. Bygningene ble flyttet tilbake etter krigen, og står nå<br />
der de opprinnelig ble oppført. I Isdalen, nærmere bestemt Tverrelvdalen, har gårdene<br />
Sørmo og Fagerhaug setre. De ligger på hver sin side av elven, kalt Sørgård og<br />
Strømseng. I Renbeteskommissionens af 1913 handlingar I:1 står det om setrene i<br />
Sørdalen og Isdalen at de ligger vanligvis i grupper på to til tre i sidedalene til<br />
Bardudalen og Sørdalen. ”I Sørdalen er de for nærværende i bruk i Melhusskaret og i<br />
Tverrelvdalen (Isdalen). På disse setrene brukes i stor utstrekning beitemarkene, som<br />
ikke utnyttes av kyr annet enn under tiden de bor på setrene.” (s 414) Setrene ligger<br />
imidlertid utenfor grensa til verneområdet.<br />
Stiene gjennom både Sørdalen og Isdalen har vært viktige for kontakt med andre<br />
områder. Den tidligere omtalte stien gjennom Sørdalen, har også vært viktig for<br />
bøndene som dro over til Sverige for å selge kjøtt. Dessuten var denne ruten sentral<br />
under andre verdenskrig (1940-1945) for mennesker på flukt fra de tyske okkupantene.<br />
(Prestbakmo 2002; 24) Gjennom Isdalen gikk den såkalte ”frierruta” til Bones.<br />
Bygdeboken antyder at unge menn fra begge dalførene har vært på frierføtter over<br />
fjellet, særlig da setrene var i bruk. (Eggen 1950; 51) Kontakten mellom de forskjellige<br />
områdene hadde sannsynligvis ikke bare et økonomisk aspekt, men også et sosialt.<br />
Rett over Lappjordhytta sør i Sørdalen ligger restene etter to gammer, den ene gammen<br />
kalles for «Frydenlundgammen» av sørdalingene, fordi «det var slik en fryd å komme<br />
hit». Denne gammen ble bygd av sørdalingene. I sin bok skriver Prestbakmo at gammen<br />
var en jaktgamme. (Prestbakmo 2002; 10) Jakt og fiske har alltid vært et godt<br />
supplement til husholdningen. Området rundt gammen har et rikt dyreliv, med både elg,<br />
bjørn, rev og mindre dyrearter.<br />
Norsk Institutt for Kulturminneforskning<br />
12
Kulturhistoriske registreringer – Ny nasjonalpark i Sørdalen – Isadalen Bardu kommune<br />
Figur 6. Tufta etter ”Frydenlundgammen” er fortsatt godt synlig i terrenget. Foto. Kristin Os<br />
I fjellene rundt Sørdalen er det gjort flere forsøk på bergverksdrift. Nær Strømseng skal<br />
det ligge et gammelt skiferbrudd. Steinen som ble tatt ut herfra ble fraktet på taubane<br />
ned til Sørdalen. (Eggen 1950; 51). Det er uklart når denne driften opphørte, men det ble<br />
antydet rundt 1940. Nord i Sørdalen ligger en gammel kobbergruve på Rubben, et fjell<br />
ved Rubbsnytten. Informanten fortalte at denne var i drift i begynnelsen av 1900-tallet.<br />
Dette var en liten gruve, eller også begynnelsen til en gruve som ble oppgitt.<br />
2.4 Samer og nordmenn<br />
Jan Sørmo fra Sørmo gård i Sørdalen, fortalte at ”svensksamene” i gamle dager, hadde<br />
geiter på gårdene i Sørdalen over vinterene. Geitene ble hentet på vei til sommerbeite<br />
på våren og på høsten førte de dem tilbake til bygda før flyttingen til vinterbeite startet.<br />
Han fortalte videre at sørdalingene brukte Torneträsk som fiskevann i gamle dager. Det<br />
kan ha vært enkelte konfliktsituasjoner med reineierne, i forbindelse med reinens kontakt<br />
med gården, men Jan Sørmo mente at sørdalingene må ha hatt et godt forhold til<br />
svensksamene.<br />
Norsk Institutt for Kulturminneforskning<br />
13
Kulturhistoriske registreringer – Ny nasjonalpark i Sørdalen – Isadalen Bardu kommune<br />
Samene fikk etterhvert begrenset med mulighet for å flytte reinen over til den norske<br />
siden, fordi det oppsto en del forbud mot å benytte enkelte tradisjonelle flyttveier. En<br />
annen årsak er at reineierne tidligere hadde vært nødt til å betale for den skade reinen<br />
gjorde på gårdens grunn, dette kunne enkelte år bli ganske kostbart. Det ble også<br />
etterhvert forbudt å holde geiter og kyr på norsk side. Dermed ble reineierne tvunget til å<br />
benytte nye flytteveier, som ofte var vanskelig fremkommelige som bratte fjellstigninger<br />
og tett skog. Eller å oppgi sommerbeite i Norge.<br />
I nyere tid oppsto det en ny konfliktsituasjon for samene. På 1960-tallet flyttet familien<br />
Eira fra Kautokeino til Fossbakken og flyttet reindriften sin til området. Dermed oppsto<br />
det uenigheter mellom svensksamene og Eira familien. Uenighetene oppsto spesielt<br />
mellom Eira og Allas som benyttet seg av de samme beiteområder.<br />
Norsk Institutt for Kulturminneforskning<br />
14
Kulturhistoriske registreringer – Ny nasjonalpark i Sørdalen – Isadalen Bardu kommune<br />
3. REGISTRERINGER<br />
Kart: Topografisk hovedkartserie - M711; 1432 II Bones<br />
1532 III Salvasskardet.<br />
R1 «åttetalls»-ildsted<br />
2 m VNV-ØSØ x 60 cm. Avlang kvadratisk ildsted, delt på midten med en lang smal<br />
stein. Stakk kniv i sentrum av hver av kvadratene, uten å finne spor etter kull. Steinen<br />
rundt stikker opp til 10 cm over bakken. Ligger på en gressflate ved en bekk, i le for en<br />
liten haug.<br />
R2 Gammetuft fra 1928<br />
Skjelettet av reisverket står fortsatt. Det ser ut til å ha vært brukt lite torv, fordi det ligger<br />
lite torv rundt reisverket. Det ligger ikke arranstein inni, sannsynligvis er den lagt utenfor<br />
i løpet av tiden. Allas fortalte at denne gammen ble benyttet som vaktgamme, for å<br />
hindre rein i å gå ned i Sørdalen. Til bruk om våren. Gammen ligger på en terrasse, på<br />
en liten kolle. Det er utsyn over dalen begge veier og opp mot fjellet. Bevokst med gress<br />
og lyng, litt sevje og bjørk. Gammen hadde funksjon som vaktpost; både for å stoppe<br />
reinen i å gå ned i Sørdalen og i et stryk rett nedenfor som var farlig for reinen å passere<br />
i flomtiden.<br />
To gammetufter over Lappjordhytta R3 og R4<br />
Tuftene ligger i en avstand på ca 20 m fra hverandre. De er plassert på en terrasse i<br />
tregrensen over Lappjordhytta, mellom 50 - 70 m over hyttene. Gammetuftene er adskilt<br />
av en bekk, en kilde som ikke fryser på vinteren, nedenfor tuftene. Terrenget er lett<br />
kupert, med bjørkeskog, lyng, mose, gress, litt einer, litt selje. Vegetasjonen er relativt<br />
frodig. R3 ligger på kanten av en liten kolle, rett til venstre for stien over til Dividalen, idet<br />
man kommer over bakkekammen. Her ligger bekken til høyre for stien og R4 synes på<br />
tørr bakke ca 30 m til høyre for stien og bakken.<br />
R3 Gammetuft<br />
Sirkulær tuft, ca 7 m i diameter. En stor stein ca 45 cm i diameter synlig i NØ, ellers<br />
ingen synlig stein. Vollen er overgrodd med mose, gress og små bjørk. Kraftig vekst inni<br />
tuften med bjørk, einer, selje, gress og mose. Ingen av informantene hadde noen<br />
kunnskap om når denne gammen har vært i bruk. Tror dette kan ha vært en vaktgamme.<br />
Tre arransteiner stikker opp, men de er vanskelig å se fordi de er overgrodd med mose.<br />
Utgangen ser ut til å ha vært i Ø eller NØ. Det renner en vinteråpen vannkilde ca 15 m<br />
Ø-SØ for gammen. Vollen er ca 1m bred og opp til 30 cm høy. Vollen er klart markert.<br />
Indre diameter på gammen er ca 5 m.<br />
R4 Gammetuft<br />
Sirkulær tuft, ingen synlige stein i vollen. Rester av konstruksjonen ligger rundt fortsatt.<br />
Smidd spiker er benyttet. Prestbakmo fortalte at denne gammen kalles for<br />
Norsk Institutt for Kulturminneforskning<br />
15
Kulturhistoriske registreringer – Ny nasjonalpark i Sørdalen – Isadalen Bardu kommune<br />
”Frydenlundgammen”, denne gammen er oppført av folk i Sørdalen. Vollen er ca 70 cm i<br />
bredden og opp til 30 cm høy. 6 m i diameter utvendige mål. Innvendige mål er 4 m NV-<br />
SØ x 3 m NØ-SV. En arranstein er synlig. Åpningen er trolig i SØ. Vinteråpen vannkilde<br />
S-SV for gammen, ca 4-5 m.<br />
R5 Offerplass (antatt)<br />
Ingen fysiske spor. Prestbakmo fortalte at en direktør ved jernbaneverket hadde tatt<br />
offersteinen, fordi han samlet på slike. Den skal ha stått på en kolle i dalen, ved<br />
begynnelsen av canyon (rett sør for inngangen til canyon). Fangstanlegg ligger ca 80 m<br />
SØ for kollen. GPS posisjon ble tatt fra det høyeste punktet. I sin bok skriver<br />
Prestbakmo at det ble ofret til fangstguden, Leaibolmaj og åndene i naturen som skulle<br />
trekke villreinen til stedet. Når fangsten var over, ble det ofret for å takke naturen. På<br />
kollen ligger flere offersteiner der det har vært ofret reinhorn, mynter og ulike<br />
verdigjenstander. Det skal og ha vært funnet et lite enegget sverd her. (Prestbakmo<br />
2002: 22)<br />
Fangstanlegg<br />
Vi undersøkte hele dalbunnen og begge sider innenfor norsk grense for fangstanlegg. Vi<br />
fant det største anlegget som ligger nederst i Tornevasslia. Dette anlegget går omtrent<br />
fra Grensevatnan og nordover til inngangen av canyon, på den østlige siden av dalen.<br />
Det skal ligge fangstanlegg også på vestsiden, vi undersøkte så godt det lot seg gjøre<br />
innenfor riksgrensen på norsk side. Vi fant ingen spor etter fangstanlegg. I<br />
telefonsamtale med Prestbakmo etter befaringen kunne han fortelle at disse anleggene<br />
ligger på svensk side av grensen. Vi målte inn enkelte av punktene på fangstanlegget,<br />
her brukte vi Mankers nummereringssystem (1960:156,157). Vi er usikre på om vi fant<br />
fangstgropene kalt A4-6. Vi fant flere groper i området hvor disse skulle ligge, men ingen<br />
av dem var klare fangstgroper. Vi valgte derfor å ikke måle inne disse. Jeg viser til<br />
Manker for en inngående beskrivelse av anlegget: «En tät och delvis dubbel gropkedja<br />
sträckande sig från Pålnovuoddo (Ruonko) uppför Pålnovuoddojokkas östra sida till och<br />
utmed den lilla källsjøn Pålnovuoddojauratj. Kedjan följer i början en terrass i<br />
dalsluttningen för at sedan i den mån dalen öppnar sig till en flackare slätt få et något<br />
slingrande lopp alltefter morängrundens lämplighet för grävning. Här och där utgå små<br />
sidogrenar ned mot jokken och, längre upp, mot sjön.» (Manker 1960: 60). Utover dette<br />
skriver han at det er 135 groper i dette systemet og den totale lengden av<br />
anleggsrekken er ca 1260m. Avstanden mellom gropene er 1 - 50 m. Gropenes lengde<br />
er fra 250 - 500 cm, bredde fra 200 - 370 cm, dybde fra 40 - 110 cm. (1960: 60,61)<br />
Norsk Institutt for Kulturminneforskning<br />
16
Kulturhistoriske registreringer – Ny nasjonalpark i Sørdalen – Isadalen Bardu kommune<br />
4. BEHOV FOR UTFYLLENDE UNDERSØKELSER<br />
NIKU gav i sitt tilbud en oversikt over hvilke områder en mente det var potensial for å finne hittil<br />
ukjente <strong>kulturminner</strong>. Med bakgrunn i de økonomiske rammebetingelsen lot det seg ikke gjøre å<br />
befare de foreslåtte områdene, og en prioritering ble gjort jf. kap. 1.1.<br />
Nedenfor følger sitat fra vårt tilbud med begrunnelse for prioritering av områder.<br />
Følgende områder skulle prioriteres:<br />
• Områdene inn mot grensa sør for Isdalen samt de berørte delene av dalen bør undersøkes<br />
nærmere med tanke på flere spor både fra steinalder og senere samisk- jakt/fangstaktiviteter<br />
og reindrift. Ut fra de topografiske forholdene i området må en anta at dette har vært et<br />
sentralt sted for både ferdsel, jakt og reindrift til alle tider, og potensialet for at det finnes flere<br />
<strong>kulturminner</strong> er stort.<br />
• Den delen av Isdalen som er med i planområdet bør undersøkes da denne denne i likhet<br />
med Sørdalen også kan ha vært mye benytta i forbindelse med ferdsel mellom kyst og<br />
innland. Også her kan en påtreffe spor etter både fangstbefolkning og reindriftssamer.<br />
De tre nedenfor nevnte områdene var ønskelig å undersøke, men ut fra de økonomiske<br />
rammene som forelå ble disse ikke prioritert:<br />
• Bonnesskardet og Geitryggskardet bør undersøkes med tanke på fangstinnretninger og<br />
sommerboplasser. Det er mye høye og bratte fjell i området og slike skard har derfor stort<br />
potensiale for funn da viltet ofte trekker gjennom slike og også har blitt benytta som trekklei<br />
av reindriftsamer.<br />
• I SV del av planområdet er det ønskelig å undersøke områdene omkring Goržejávri og<br />
vannet like mot ØSØ på 1080 moh. I tillegg til to større vann finnes det isbreer i nærheten<br />
hvor rein kan søke til for å komme unna innsekter sommerstid. I slike områder er det derfor<br />
også sannsynlig å finne oppholdssteder både i forbindelse med jakt/fangstaktiviteter og etter<br />
tamreindrifta.<br />
• I SØ delen av planområdet bør en undersøke grenseområdet ved Skaddjabavtažat. Her<br />
ligger to vann med en større relativt slett område mellom seg.<br />
De tre sistnevnte punktene er det fortsatt ønskelig å få undersøkt, sett ut fra et behov om å få en<br />
helhetlig oversikt over bruken av området i tidligere tider. Imidlertid er ikke dette et tiltak som vil<br />
medføre skade på eventuelle <strong>kulturminner</strong> og kulturmiljø. Dette forholdet må imidlertid avklares<br />
med kulturminneforvaltninga som er rette myndighet. Da det i første rekke er samiske<br />
<strong>kulturminner</strong> en vil påtreffe i dette området er det særlig viktig å avklare disse spørsmålene med<br />
Sametinget.<br />
Norsk Institutt for Kulturminneforskning<br />
17
Kulturhistoriske registreringer – Ny nasjonalpark i Sørdalen – Isadalen Bardu kommune<br />
5. SAMMENDRAG<br />
NIKU har på oppdrag fra Fylkesmannen i Troms, Miljøvernavdelingen foretatt<br />
kulturhistoriske registreringer i utvalgte områder i området Sørdalen – Isdalen, Bardu<br />
kommune. Bakgrunnene for prosjektet er planer om opprettelse av nasjonalpark i<br />
området.<br />
NIKU leverte i mai 2002 en rapport med oversikt over kjent kunnskap om <strong>kulturminner</strong> i området.<br />
På bakgrunn av denne rapporten ble det valgt ut områder som burde undersøkes nærmere med<br />
tanke på <strong>kulturminner</strong>. Grunnet knappe økonomiske rammer ble kun to av fem prioriterte valgt ut<br />
for videre undersøkelser, Sørdalen og Isdalen. I tillegg er det foretatt litteraturstudier og<br />
intervjuer.<br />
De registrerte kulturminnene samt informasjon fra litteraturstudier og intervjuer viser til en<br />
utstrakt samisk bruk og bosetting i området i eldre tid. Det dreier seg om boplasser,<br />
fangstinnretninger, melkeplasser, gjerder, offersteder og andre innretninger særlig knytta til<br />
villreinjakt og tamreindrift.<br />
En kan ut fra tilgjengelig dokumentasjon gå ut fra at de områdene som nå er undersøkt<br />
representerte et kjerneområdet for de som har brukt området. Det vil derfor være fordelaktig å få<br />
befart en større del av planområdet. Dette ville kunne bidra til en mer helhetlig og variert<br />
dokumentasjon av historien i området. Imidlertid vil ikke ei fredning av området bidra til at<br />
<strong>kulturminner</strong> vil bli skadet eller gå tapt. Dette forhold må imidlertid avklares med<br />
kulturminneforvaltninga.<br />
Norsk Institutt for Kulturminneforskning<br />
18
Kulturhistoriske registreringer – Ny nasjonalpark i Sørdalen – Isadalen Bardu kommune<br />
6. REFERANSER<br />
Litteratur<br />
Bjernes, Geir og Olsaker, 1980;<br />
Karl-Magnor «Rett til- og bruk av utmarksområdene i Bardu, med særlig<br />
vekt på de samiske rettigheter»: sammendrag av<br />
hovedoppgave ved Norges landsbrukshøgskole,<br />
Studieretning jordskifte 1978. Kautokeino 1980.<br />
Eggen, Eystein 1950; Bardu Bygdebok, bind I. Utgitt av bygdeboknemda, Bardu.<br />
1950<br />
Furseth Ole Jakob 1994 Fangstgroper og ildsteder i Kautokeino kommune.<br />
Rapport fra forskningsgraving 24 juli-3 september.<br />
Stensilserie B nr 37, Universitetet i Tromsø<br />
Manker, Ernst 1960 Fångstgropar och stalotomter. Kulturlämningar från lapsk<br />
forntid. Nordiska Museet: Acta Lapponica. XV. Uppsala 1960.<br />
Prestbakmo, Hans 2002 Natur, tanker og mennesker i grenseland. Finnsnes 2002.<br />
Renbeteskommissionen af år 1907.<br />
Protokoll öfver de af kommissionen år 1908 i Tromsö<br />
Amt hållna förhör jämte register och det till grund för förhören<br />
liggande frågeformulär.<br />
Renbeteskommissionens. I:1.<br />
handlingar af 1913 Kommissionens uppgift och sammansätning.<br />
Kommissionens verksamhet. Kommissionens verksamhet.<br />
Kommissionens utlåtande. Almänna delen.<br />
Sommerseth Ingrid 2001 Den samiske kulturhistoria i Mauken – Blåtind.<br />
Samediggi/Sametinget, Miljø- og kulturvernavdelingen<br />
Sommerseth, Ingrid, 2002 Personlig meddelelse og foredrag.<br />
Wiklund, K.B. 1910; De lapska och finska ortnamnen vid Kiruna och Torneträsk.<br />
Uppsala 1910.<br />
Wiklund & Qvigstad, 1929 Grenseeksaminasjonsprotokoller 1742 - 1745, binde II, 1929<br />
av P Schnitsler<br />
Norsk Institutt for Kulturminneforskning<br />
19
Kulturhistoriske registreringer – Ny nasjonalpark i Sørdalen – Isadalen Bardu kommune<br />
Intervjuer<br />
Hans Prestbakmo, forfatter.<br />
Jan Sørmo, gårdbruker på Sørmo gård i Sørdalen.<br />
Nils Aslak Eira, reineier på Fossbakken<br />
Lars Jon Allas, reineier, Kiruna<br />
Lars Nutti, tidligere reineier, Abisko<br />
Norsk Institutt for Kulturminneforskning<br />
20