"Man kan jo ikke si chill'an bæstemor" - Munin - Universitetet i Tromsø
"Man kan jo ikke si chill'an bæstemor" - Munin - Universitetet i Tromsø
"Man kan jo ikke si chill'an bæstemor" - Munin - Universitetet i Tromsø
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
2.2: Forskningstradis<strong>jo</strong>n<br />
2.2.1 Historisk inndeling av nordnorsk talem˚al<br />
Bull (1996b:157) <strong>si</strong>er at Finnmark og Troms er dei fylka i landet der spr˚akfor-<br />
holda og m˚alføra er minst granska”. Dette kommer hovedsaklig av den tra-<br />
dis<strong>jo</strong>nelle dialektologiens fokus p˚a spr˚aksystem, og mangel p˚a interesse for<br />
spr˚akkontakt. I faglitteraturen blir dette synligg<strong>jo</strong>rt ved at den tidlige forsk-<br />
ningen p˚a norsk spr˚ak <strong>ikke</strong> hadde noe fokus p˚a dialektene i Nord-Norge.<br />
G˚ar man helt tilbake til 1864, finner man Aasens redegjøring av dialektene<br />
i landet. Han deler dialektene inn i tre ulike deler, og Nord-Troms faller inn<br />
under “[d]en nordenfjeldske Række” (Aasen 1965:317). Denne rekka av dia-<br />
lekter deler han videre inn i tre; den nordlandske, den indre trondhjemske og<br />
den yttre trondhjemske. Den nordlandske deler han <strong>ikke</strong> ytterligere opp, og<br />
det er herunder m˚alet fra Nord-Troms hører hjemme.<br />
P˚a tross av at Nord-Troms har vært viet liten interesse innafor den tra-<br />
dis<strong>jo</strong>nelle dialektologien, ser man at det finnes noen tidligere rapporter av<br />
dialekten i Lyngen. Fra 1811 finnes det en ordsamling p˚a 84 ord samla av<br />
O. B. Gotaas (Kolsrud 1957:24). Ordene han samla inn fra Lyngen, gir han<br />
merkelappene “norsk” og “nordlandsk” (Bull 1986:62).<br />
Larsen (1897:96) <strong>si</strong>er om talem˚alet i Nord-Norge at det verken er ”helt<br />
vestlandsk eller østlandsk”, og videre at kendemærkerne blander <strong>si</strong>g der mer<br />
end nogen anden steds”. Likevel ser vi at han i motsetning til Aasen (1965)<br />
ogs˚a ser nøyere p˚a dialektene i Nord-Norge. Larsen (1897) delte dialektene<br />
i Nord-Norge inn i tre; Helgeland, Salten og <strong>Tromsø</strong>stift, i likhet med Finn-<br />
mark. Larsen (op.cit.) p˚apekte at det <strong>ikke</strong> var noe spe<strong>si</strong>elt med spr˚aket i<br />
omr˚adet, og at ei slik grov inndeling derfor var legitim.<br />
Detaljerte studier av nordnorske spr˚aktrekk kom først med Christiansen<br />
(1954), som selv reiste rundt i landsdelen og undersøkte ulike dialekttrekk,<br />
Hennes undersøkelser bærer i større grad enn tidligere preg av ˚a være g<strong>jo</strong>rt<br />
med fokus p˚a at det ogs˚a i Nord-Norge finnes dialekttrekk som er vikti-<br />
ge ˚a undersøke. Skjekkeland (1997:204) <strong>si</strong>er at det Christiansen legger vekt<br />
p˚a som karakteristiske trekk ved det nordnorske m˚alet er “apokope, stigande<br />
rytme i ordgrupper [...], ikkje samandraging av trykklette stavingar, høgtone,<br />
11