"Man kan jo ikke si chill'an bæstemor" - Munin - Universitetet i Tromsø
"Man kan jo ikke si chill'an bæstemor" - Munin - Universitetet i Tromsø
"Man kan jo ikke si chill'an bæstemor" - Munin - Universitetet i Tromsø
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
6.3: Personlig pronomen første person entall<br />
Dersom man antar at dialekten i <strong>Tromsø</strong> til en viss grad representerer<br />
høyere status eller mer prestisje for enkelte spr˚akbrukere i Lyngen, vil man<br />
kunne tolke kvinnene Stine og Mia i et slikt statusperspektiv. De uttrykker<br />
begge at de til en viss grad <strong>ikke</strong> lenger snakker lyngendialekt, og at dette har<br />
sammenheng med deres tilknytning til <strong>Tromsø</strong>. For Maria er det motsatt.<br />
Hun ønsker˚a snakke slik man gjør p˚a Lyngseidet, men har likevel en varias<strong>jo</strong>n<br />
i spr˚akbruken <strong>si</strong>n som <strong>kan</strong> tolkes i retning av <strong>Tromsø</strong>. Alle disse kvinnene<br />
<strong>kan</strong> tolkes inn i et kjønnsperspektiv der de, som b˚ade Labov (1972) og Bull<br />
(1996a) p˚apeker, har lettere for ˚a adoptere spr˚aktrekk med høyere status enn<br />
mennene. Dette forutsetter at tromsødialekten, som antydet i i utsagnene<br />
deres, har høyere prestisje for disse informantene.<br />
Dette utvalget, som bare best˚ar av ti informanter, er for lite til ˚a kunne<br />
konkludere med at det finnes spr˚aklig varias<strong>jo</strong>n med bakgrunn i ulikheter<br />
mellom kjønnene. Det man likevel <strong>kan</strong> observere, er at det ser ut til ˚a være en<br />
viss varias<strong>jo</strong>n mellom m˚aten en del av kvinnene og mennene snakker p˚a. Dette<br />
<strong>kan</strong> blant annet ha bakgrunn i hvordan kvinner markerer spr˚ak og status,<br />
eller det de oppfatter som prestisjeformer. Dette er mest tydelig i forhold til<br />
Stine og Mia, som begge er opptatt av at de bruker former som <strong>ikke</strong> er typiske<br />
for dialekten p˚a Lyngseidet. Kanskje har det seg slik at de understreker denne<br />
distansen gjennom spr˚aket i intervjuet ved ˚a bruke former som <strong>ikke</strong> er lokale,<br />
men i samsvar med deres egne rapporter om spr˚akbruk. Labov (1972) har<br />
vist hvordan mennene i et fiskermiljø p˚a Marthas Vineyard tok i bruk gamle<br />
dialektale trekk i oppo<strong>si</strong>s<strong>jo</strong>n til nyinnflyttede og feriegjester. Disse mennene<br />
tok i bruk gamle dialekttrekk som markører for <strong>si</strong>n identitet i solidaritet<br />
med hjemstedet. Som bevarere av dialektale trekk <strong>kan</strong> disse sammenliknes<br />
med de mannlige informantene p˚a Lyngseidet. Det er mennene som varierer<br />
minst i forhold til de lokale formene av personlig pronomen i første person<br />
entall, og de <strong>kan</strong> derfor ogs˚a sees som konserverere av dialektale trekk ved<br />
gjelder kun uttalen av postalveolarene. Om andre spr˚aktrekk i informantenes uttale <strong>si</strong>er<br />
hun at “kvinnene bruker [...] konsekvent former i norsken <strong>si</strong>n som ber med seg eit sterkt<br />
so<strong>si</strong>alt stigma” )op.cit:196).<br />
91