Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Sistemann<br />
setter slutttitrer
a BOR<br />
Borghanmer, Gottfred<br />
LL\<br />
<strong>To</strong> <strong>repriser</strong>: En uhyggelig weekend o<br />
TO REPRISER:<br />
En uhyggelig<br />
weekend<br />
og<br />
Sistemann<br />
setter sluttstrek
«Grøsseren»<br />
EN UHYGGELIG WEEKEND<br />
og<br />
Slekts-romanen<br />
SISTEMANN SETTER SLUTTSTREK<br />
ble første gang offentliggjort, hver for seg, hen-<br />
holdsvis 1 1961 og 1968.<br />
T nyltsendelsen, som her presenteres, er det ikke<br />
foretatt andre endringer enn rent typografiske.<br />
Til orientering bør kanskje nevnes at det ikke<br />
kan utelukkes at ideen til romanen er oppstått og<br />
fritt utviklet på grunnlag av kjennskap til et egen-<br />
artet persongalleri, men lite er i så fall historisk<br />
korrekt, idet de fleste «medvirkende» har fått en<br />
helt ny og noe fremmed identitet.<br />
For alle tilfellers skyld er det kanskje riktig å<br />
fastslå at selv om «jeg»-formen er brukt, "nr inn-<br />
holdet i beretningen ikke noe som hekt med for-<br />
fatteren og hans egen familie å gjøre.<br />
Når det imidlertid gjelder «grøsseren» kan riok<br />
forholdet vzere en smule annerledes.<br />
G. B.<br />
Copyright: Stavangerforlaget<br />
Kampensgt. 42 - 4024 Stavanger<br />
Telefon: 04 - 52 33 42<br />
Allservice A/S<br />
Anno MCMLXXXVII<br />
ISBN 82 99 1207-4-8
E r<br />
å gå like lukt på saken:<br />
Det hadde hendt noe mystisk oppe i den fredelige<br />
Kveildalen. En tragisk ulykke som hadde skaket sinnene<br />
opp, og som alle avisene skrev spalte opp og spalte ned<br />
om. Et ungt nyforlovet par hadde gått utfor et høyt<br />
stup og var blitt drept momentant.<br />
Hvordan kunne slikt skje? Var det et sjalusidrama,<br />
der en tredje person hadde spilt hovedrollen? Eller<br />
hadde de to unge selv valgt å gå i døden sammen? Eller<br />
hadde paret rett og slett helt intetanende falt utfor en<br />
avsats da de hånd i hånd gikk der oppe i høyden og<br />
stirret forelsket på hverandre og derfor var lite opp-<br />
merksom på fjellets farer? Alle hypoteser ble inngåen-<br />
de drøftet. Ingen visste naturligvis noe med sikkerhet,<br />
og politiet måtte bare la spørsmålet om en eventuell<br />
forbrytelse fare og godta den mest nærliggende anta-<br />
gelsen om ((hendelig uhell)).<br />
Min kamerat og jeg hadde interesse av å se litt nær-<br />
mere på åstedet for tragedien, ikke for å «utforske» på<br />
egen hånd - hva hadde vel vi med det å gjøre? - men<br />
rett og slett av pur nysgjerrighet og for å kunne skryte<br />
av å ha vært oppe i det nå så berømte ulykkesfjellet.
EN UHYGGELIG WEEKEND<br />
Selv i en fredelig, avgjemt norsk fjelldal går det<br />
an å oppleve den mest nifse ~Hitchcock-grøsseren))<br />
- under forutsetning av at ingrediensene og til<br />
en viss grad fantasien, er til stede, slik tilfellet var<br />
i Kveildalen en sommer for mange år tilbake.<br />
Hadde jeg oppnådd kontakt med nevnte be-<br />
rømte mester-detektiv mens han enda var i live,<br />
er det ikke utelukket at spenningslystne TV-tittere<br />
før eller senere ville hatt mulighet til å forlyste seg<br />
med en virkelig lekkerbisken på området. Men<br />
det utelukkes ikke at det før eller senere kan duk-<br />
ke opp en eller annen filmskaper som vil fristes til<br />
å produsere en spenningsmettet kortfilm, innspilt<br />
i norsk natur, der det hele utspant seg for lenge<br />
siden - - -
Ellers var det jo en frisk, fin tur dit opp, og vi kunne<br />
klare oss med en weekend.<br />
Lørdag middag tok vi båten til Karøsvik og syklet<br />
derfra nordover Kveildalen. - Det var sent på etter-<br />
sommeren, og umiddelbart før vi var kommet frem til<br />
det ensomme stedet der tragedien var blitt utspilt for<br />
fjorten dager siden, tok det til å skumre såpass at vi<br />
snart burde se til å få reist teltet. Temmelig sultne var<br />
vi også.<br />
For ikke å risikere å få en sinna grunneier på nak-<br />
ken, fant vi det tilrådelig å spørre om lov til å slå leir på<br />
det stedet vi hadde utpekt oss nede ved elven. Nå var<br />
det så visst ikke mange gårdene der i nzerheten, og etter<br />
hvert som dalen ble smalere oppover, var det også slutt<br />
på dyrkningsfeltene. Fjellene sto steile på begge sider,<br />
men langs elven var det jo en del jordvoller og flater<br />
med vegetasjon.<br />
Like i veisvingen oppdaget vi et mindre våningshus<br />
og et stykke ifra en slags verkstedbygning eller sag-<br />
bruk. Heldigvis sto det en mann oppe i bakken ved hu-<br />
set, like ved gjerdet. Jeg ropte til ham:<br />
- Tror De vi kan få slå opp et telt nede ved elve-<br />
bredden?<br />
Han svarte noe, men avstanden var såpass stor at jeg<br />
ikke riktig oppfattet hva han mente. Derfor steg jeg<br />
oppover skråningen og kom like bort til mannen. Han<br />
var i førti-årsalderen, ubarbert og arbeidskledt. Det<br />
første han gjorde var å rekke frem neven sin til et kraf-
tig håndtrykk over gjerdet som skilte oss. Håndtrykket<br />
tok jeg som et godt varsel. Og ganske riktig, vi kunne<br />
mer enn gjerne få slå opp teltet, om det så var på den<br />
nyslåtte gressplenen like ved våningshuset. Jeg frem-<br />
holdt at det kanskje ville vaere det fornuftigste å ha vårt<br />
midlertidge tilholdssted nede ved elven. Men der var<br />
det en annen som hadde eiendomsretten, og han bodde<br />
lenger nede i dalen.<br />
Min kamerat var nå kommet opp til oss, og vi tre ble<br />
stående en stund og prate sammen. Helt naturlig ble<br />
samtalen ført inn på den triste ulykken i fjellskrånin-<br />
gen like i nærheten. Mannen svarte kort og greit på det<br />
vi spurte om, men han lot til å ville skifte emne så snart<br />
det ga seg en mulighet, og vi var jo slett ikke kommet<br />
for å skape noen misstemning,<br />
Det endte med at Kristoffer - så. het mannen -<br />
jumpet over gjerdet og fulgte oss ned til elven, der vi<br />
- uten å innhente grunneierens tillatelse - aktet å<br />
plassere teltet for natten. Nå var det ikke måte på hvor<br />
pratsom vår ledsager var blitt. Munnen sto ikke stille<br />
- og atskillig av det som ble sagt, virket noe underlig.<br />
Da han så ga seg til å fortelle at det var noe innvendig<br />
som «trykket», at det til dels var smått med nattesrav-<br />
nen, og at han hadde vaert på sykehus for nervene sine,<br />
sto det plutselig klart for oss at mannen var sinnsyk.<br />
Sikkert en fredelig type, men likevel . . .<br />
- Dere ser meg noe ville ut, hadde han sagt tidligere<br />
i samtalen. En slik uforskammet - og jeg tør si ube-
ettiget - bemerkning hadde forbauset oss, men jeg<br />
hadde gjort gode miner til slett spill og svart at hvis det<br />
var «antrekket» han siktet til, skyldtes det at vi var ute<br />
i den frie natur, for å klatre i fjell og ur og derfor ikke<br />
syntes det var praktisk å kle oss i kjole og hvitt. Vi ak-<br />
tet å samle sunnhet og styrke . . .<br />
- Styrke, repliserte Kristoffer, - hvordan står det<br />
til med den? Før jeg visste ord av det hadde han grepet<br />
omkring den høyre underarmen min og ville «bryte>).<br />
Jeg kvakk til, men prøvde straks å være med på notene.<br />
Måtte nok snart erkjenne at mine krefter ikke helt<br />
kunne måle seg med galningens. Under basketaket<br />
fikk jeg en ufrivillig kilevink over munnen, så det var<br />
på nære nippet at ikke halve tanngarden ble slått inn.<br />
Kristoffer bare lo og moret seg. Personlig kunne jeg<br />
uten vanskelighet styre min glede.<br />
Vi gikk tilbake til hovedveien for å hente syklene og<br />
bagasjen. Da kom jeg til å peke på verkstedbygningen.<br />
- Kanskje vi kunne få ligge på gulvet der inne?<br />
spurte jeg.<br />
- Den bygningen er innviet og helliget, svarte eieren<br />
alvorlig - ingen får slippe inn der uten min vilje.<br />
- Vel, det er altså forbudt å vzere der?<br />
- Når jeg gir lov er det ikke forbudt. Vaer så god,<br />
mine herrer.<br />
Vi gikk opp til «helligdommen», alle tre. Eieren åp-<br />
net døren, som for øvrig bare var forsynt med en haspe.<br />
Inne i lokalet var det forbausende ryddig. Maskiner<br />
av forskjellig slag sto plassert omkring på gulvet. Men<br />
en uhyggelig d0d hånd syntes å hvile over det hele. Sik-<br />
kert lenge siden den virksomheten var i gang!<br />
- Hva mener du? spurte jeg min kamerat, - skal vi
ligge her inne, så slipper vi arbeidet med å reise teltet.<br />
Han nølte med å svare. Forståelig nok. Kristoffer<br />
tok av seg brillene og ga seg til å nidstirre på ham. Lenge.<br />
Den stirringen var nifs.<br />
- En bra kar, sa jeg for å bryte stillheten.<br />
- Bra og bra - men er han helliget? Vil han også ta<br />
livet mitt?<br />
- Å, langtifra, han er så fredelig, så . . .<br />
- Alle vil ta livet mitt. De vil kjøre meg ned med bi-<br />
lene, traktorene og hva de kan finne på som mordred-<br />
skaper.<br />
- Det tviler jeg på. Vi vil i hvert fall ikke myrde<br />
Dem. . .<br />
- Dere vil ikke myrde meg. - Om jeg bare kunne<br />
få meg til å tro at det er sant . . . Da må jeg fjerne dy-<br />
namitten . . . Galningen sluttet å stirre og satte brillene<br />
på plass foran øynene, - ellers kunne dere sprenges i<br />
luften utpå natten - og det ville dere neppe sette sar-<br />
lig pris på - hi-hi.<br />
- Jeg tror vi får ligge i teltet likevel, sa jeg så rolig<br />
og bestemt jeg kunne. Min kamerat var mer enn enig.<br />
Selv om atmosf~ren<br />
på hele området var ladet av<br />
uhygge og umiddelbart oppmuntret oss til øyeblikkelig<br />
å komme videre til et annet sted, hadde mørket etter<br />
hvert gjort seg så sterkt gjeldende at vi anså det helt<br />
nødvendig å få slått opp teltet for natten bare et lite<br />
steinkast vekk fra den sinnsyke mannens våningshus<br />
og verksted. Konturene av fjellet der det forelskede pa-
et nylig hadde satt livet til på en så mystisk måte, teg-<br />
net seg også godt av i bakgrunnen, så det hele virket alt<br />
annet enn oppmuntrende. Dertil kom at vi hadde man-<br />
nen innen synsvidde. Han sto der og stirret med brille-<br />
ne i hånden. Leppene formet seg ti1 et skjevt smil. Et<br />
par ganger satte han i en underlig latter som holdt på å<br />
skremme livet av oss, der vi satt og søkte å få i oss noe<br />
mat.<br />
Så krøp vi da omsider inn i soveposene. Men det var<br />
nesten uråd å falle i søvn. Tenk hva som kunne skje<br />
hvis . . .<br />
Et stykke frempå natten - bekmørkt var det - hør-<br />
te vi listende fottrinn utenfor teltet. Tydelig at det var<br />
et menneske. Spenningen var uutholdelig.<br />
- Er det en mann her? Vi følte oss betydelig lettet<br />
ved at det var en kvinnestemme som spurte.<br />
- Vi er to menn, svarte jeg.<br />
- Hva gjelder det?<br />
- Jeg leter etter sønnen min, var svaret. - Han er<br />
forsvunnet.<br />
Hvem «han» var, skjønte vi jo straks. Gjennom telt-<br />
duken fikk vi en samtale med den engstelige moren.<br />
Hun bekreftet at sønnen var syk på sinnet. - Periode-<br />
vis, la hun til, liksom unnskyldende. Han hadde vcert<br />
forholdsvis bra etterat han kom ut fra sykehuset, men<br />
nå var det begynt igjen. Tydelig å forstå at det var en<br />
sterk påkjenning for familien.<br />
Kvinnen ba om tilgivelse for uleiligheten og ønsket<br />
oss en god natt. Trakk seg så tilbake for å fortsette le-
tingen. Måtte hun bare finne ham, tenkte vi, og få ham<br />
i sikker forvaring i huset sitt! Det ville være for nifst å<br />
ha ham tassende rundt teltet vårt i mørket.<br />
Med nervene atskillig på høyspenn var det ikke lett å<br />
falle i søvn. Men så lenge lå vi og lyttet til det monoto-<br />
ne elvesuset at vi dormet litt av. Det ble imidlertid en<br />
høyst ubehagelig søvn, - fantasien løp fullstendig<br />
Iøpsk . . .<br />
. . . Med ett så jeg teltduken bli spjerret, og i åpnin-<br />
gen kom til syne en revolver. Jeg så tydelig fingeren på<br />
avtrekkeren og litt av armen. Galningens arm! Om jeg<br />
søkte å slå den vekk, sto jeg i fare for at han ville trek-<br />
ke av og la kulen gå like lukt inn i pannen min.<br />
Skrekkslagen dukket jeg hodet ned i soveposen og<br />
gjemte ansiktet.<br />
Plutselig forekom det meg at teltstangen knakk og<br />
plugger ble trukket opp - og da jeg kiket over kanten<br />
av soveposen, stirret jeg like inn i fjeset på den perso-<br />
nen jeg i øyeblikket fryktet mer enn noe annet levende<br />
vesen, Brillene hans sto på plass over nesen, men smilet<br />
var - om mulig - enda skjevere og mer illevarslende.<br />
- Opp, mine herrer - jeg vil vise dere fjellet. Kri-<br />
stoffer sparket både min kamerat og meg i siden for å<br />
få oss til å stå opp. - Hendene på ryggen - jeg tar in-<br />
gen chanse. Med et solid rep bandt han armene våre<br />
sammen. Knyttet mange knuter. Da det var besørget,<br />
kommanderte han oss begge til å marsjere. Selv gikk<br />
han like bak og drev oss frem som var vi et par hester i
spann. Kusken koste seg tydeligvis, rykket i «tamme-<br />
ne» når vi skulle til høyre eller venstre. En gren tok<br />
han ellers og brukte som svøpe.<br />
Det ble en makaber klatring oppover uren. Vi skulle<br />
like til topps for å se avsatsen der de to forulykkede<br />
hadde stått . . .<br />
Svetten silte av oss alle, så anstrengende var turen.<br />
Men galningen lot oss ikke ta rast noe sted. Videre, vi-<br />
dere drev han oss oppover. Inntil vi andpustne sto ved<br />
målet.<br />
Jeg har personlig alltid vaert redd for å gå i høyden,<br />
og da jeg så ned mot dalbunnen, gikk det kaldt ned-<br />
over ryggen min.<br />
Vi ble ledet like ut på kanten. Galningen pirket bort<br />
i oss med revolverløpet, samtidig som han strammet i<br />
tauet. Vi var helt og holdent i hans vold.<br />
- Har dere snart sett lenge nok? spurte han plutse-<br />
lig.<br />
Det hadde vi, kunne jeg bedyre. Hvis han tillot det,<br />
ville vi mer enn gjerne vende om og gå nedover igjen.<br />
- Haster ikke, svarte Kristoffer. - Her er fin ut-<br />
sikt, ikke sant? Va3r så god, sitt ned!<br />
Vi ble tvunget til å plassere oss på ytterste kanten av<br />
fjellplatået, med føttene dinglende utfor. Det var den<br />
aller verste toriuren jeg for rniin del kunne bli utsatt<br />
for. Hver nerve i kroppen dirret. Lenge kunne ikke<br />
dette presset vare før vi brøt sammen på en eller annen<br />
måte. Noe måtte skje! Straks. Den sinnsyke plageån-
den mente det samme. Hans sadistiske lidenskap had-<br />
de nådd klimaks. Fienden skulle utslettes - før de ut-<br />
slettet ham. Jo før jo heller.<br />
- Reis dere opp! brølte han.<br />
Forsiktig ålte vi oss innover platået og kom oss på<br />
føttene. Kroppene våre skalv. Hva ville hende?<br />
- Helomvending! kommanderte tyrannen og pekte<br />
på oss med revolveren. - Ut på kanten igjen!<br />
Dette minnet betenkelig om henrettelsesmetoder un-<br />
der krigen, fangene som ble stilt foran sine egne åpne<br />
graver før de fikk nakkeskuddet og stupte døde nedi.<br />
Vi ventet faktisk også å høre smellet hvert øyeblikk.<br />
Men det lot vente på seg. Vi skulle øyensynlig seigpi-<br />
nes.<br />
Langt om lenge kom det. Et enslig skudd. Det var<br />
min kamerat som ble truffet. Han seg i kne - og stupte<br />
forover - ned mot avgrunnen. Jeg, som var bundet<br />
fast til ham med repet, fulgte med i fallet. Kroppene<br />
våre svevde først i løse luften, så havnet vi brutalt i<br />
steinuren og veltet nedover mot dalbunnen . . .<br />
På dette tidspunktet var marerittet slutt - jeg våk-<br />
net, anspent og forvirret. I søvne må jeg ha kastet meg<br />
mot teltstangen, for den hadde fått en knekk på mid-<br />
ten, dog uten at teltet var falt helt sammen. Kameraten<br />
lå våken, forsto jeg, og jeg var ikke sen om å betro<br />
ham hva jeg hadde gjennomgått i drømme. Han skjøn-<br />
te det, så urolig jeg hadde ligget. Selv hadde han fanta-<br />
sert ikke så lite.
Vi ble fort enige om å bryte opp tidlig om morgenen,<br />
for her hadde det varrt lite hyggelig å vsere. Men vi ville<br />
ikke unnlate å bestige det nå så navngjetne fjellet, det<br />
skulle: bare skje fra en annen kant, slik at vi hadde gal-<br />
ningen utenfor rekkevidde. Han skulle få lov til å tro<br />
at vi hadde reist vår vei for bestandig.<br />
Morgentoalettet foretok vi nede ved elvebredden.<br />
Det var friskt med litt kaldt vann i ansiktet! Det lot til<br />
at vi var alene nå. Men sikre kunne vi jo aldri føle oss.<br />
Rett utfor teltåpningen plasserte vi primusen, og mens<br />
kaffen kokte tilberedte vi vår enkle frokost. Under<br />
måltidet hørte vi en monoton musikk like i narrheten.<br />
En eller annen spilte på munnspill. Vi ble snart klar<br />
over hvem det var, for av og til ble tonene avbrutt av<br />
selsomme latterutbrudd. Vi spiste i all hast og gikk der-<br />
nest i gang med å pakke våre saker. Kristoffer sto der<br />
og smilte underfundig. Munnspillet hadde han nå put-<br />
tet i lommen. Vi prøvde å snakke til ham, men han var<br />
ikke opplagt til å prate, lot det til.<br />
Bagasjen ble plassert på syklene, og med et par ord<br />
til avskjed -jeg tror endog vi takket for samvceret! -<br />
kjørte vi sørover igjen i retning av Karøsvik, men vel<br />
ute av syne svingte vi av en smal sidevei og gjemte kjø-<br />
retøyene i et kratt. Ga oss deretter i vei for å «innta»<br />
ulykkesfjellet fra baksiden, så å si. Hadde vi først reist<br />
så lang en vei, ville vi jamen kunne skryte av at vi had-<br />
de vsert på toppen. Ellers sto jo hele søndagen til rådig-<br />
het, og varret var narrmest ideelt til fottur i ulendt ter-<br />
reng.<br />
Det var neimen ingen lett jobb å finne de rette stiene<br />
fra den siden vi hadde valgt - både tettvokst småskog<br />
og kvasse einerbusker måtte vi smyge oss forbi. Steilt
var det også, på sine steder slett ikke ufarlig å ferdes<br />
for ukjente. Men vi ga oss ikke - selv om det tok lang<br />
tid.<br />
Oppe på fjelltoppen ble vi stående en god stund for<br />
å betrakte den betagende utsikten. Vi holdt oss selv-<br />
sagt i god avstand fra kanten av platået - for ikke å få<br />
de høyst ubehagelige svimmelhetsfornemmelsene.<br />
Med ett hørte vi en lyd bak oss. Da vi snudde oss for<br />
å se hva det var, sto vi ansikt til ansikt med spøkelset i<br />
egen person. Galningen hadde kanskje lyttet til samta-<br />
len vår i teltet, da vi planla den «omgående bevegelse)).<br />
Eller han rett og slett hadde ((luktet lunta)) og tatt snar-<br />
veien opp til platået - lokalkjent som han var.<br />
At vi ble vettskremte ved synet, skulle vel i grunnen<br />
vzre unødvendig å fortelle. Og denne gang var det ik-<br />
ke drøm, men virkelighet.<br />
- Skremte jeg dere? spurte han ironisk og smilte.<br />
- Ja i høy grad, svarte jeg. - Skulle De også hit<br />
OPP?<br />
- Jeg ville vise dere . . .<br />
- Takk, det var så altfor elskverdig, Men nå har vi<br />
sett det vi ønsket. Så nå stikker vi, la jeg til henvendt til<br />
min kamerat.<br />
- Et øyeblikk, sa Kristoffer og holdt begge armene<br />
ut som for å fange oss.<br />
- Nei, skrek jeg, - la oss få komme forbi!<br />
- Ha, ha, lo han, - er dere redde? Redde for meg?<br />
<strong>To</strong> mot en.
Nå var han opplagt til å more seg, leke med byttet,<br />
lik en katt som har fanget en rotte. Så snart vi ville passere<br />
ham, trev han etter oss og søkte å holde oss fast.<br />
Vi var så visst ikke lystne på noe slagsmål, men her var<br />
det ikke noe valg. Frykten ga oss mot og krefter i langt<br />
større grad enn vi på forhånd kunne ha tenkt oss muligheten<br />
av.<br />
Etter et høyst besynderlig håndgemeng - amatører<br />
som vi jo var - lyktes det å rive oss løs fra den sinnsyke<br />
og flykte nedover fjellskråningen samme veien vi<br />
var kommet. Han etter, like i hælene våre. Det hendte<br />
vi gled og snublet, rev flenger i kl~rne, og skrapte huden<br />
av hender og føtter så blodet fløt. Men intet enset<br />
vi - her gjaldt det utelukkende å komme oss vekk i rasende<br />
fart.<br />
Merkelig nok fikk vi etterhånden et lite forsprang.<br />
Kanskje betydde det at forfølgeren hadde gitt opp. Vi<br />
stoppet et øyeblikk for å puste ut. Stirret oppover i den<br />
retning vi var kommet.<br />
Da fikk vi se Kristoffer oppe på en avsats. Han sko<br />
der og holdt seg krampaktig i en bjørkegren.<br />
- Hjelp meg, skrek han fortvilet.<br />
Hva skulle vi gjøre? Fort ble vi enige om å prøve å<br />
komme vår vanvittige forfølger til assistanse i den<br />
fryktelige situas,jonen han befant seg. Livet hang jo<br />
nesten bokstavelig talt i en tråd.<br />
Men vi slapp å gjøre noe. Vår redningsaksjon kunne<br />
innstilles, for i neste øyeblikk hørte vi et hjerteskjærende<br />
skrik der oppe fra, og samtidig var vi vitne til at<br />
den ulykkelige skapningen siapp taket i treet og rutsjet<br />
utfor det bratte stupet.<br />
Vi ble stående en stund, lammet av sjokket, men
fortsatte så nedstigningen i hurtig tempo. Det gjaldt å<br />
komme ned i dalen fortest mulig å søke kontakt med<br />
mennesker og avlegge rapport om ulykken. Straks det<br />
var besørget, brøt vi sammen. Vi hadde iallfall ikke<br />
nerver til å følge med tilbake for å vaere med på å opp-<br />
spore det lemlestede liket nede i uren.
SISTEMANN SETTER SLUTTSTREK<br />
D et kunne så menn en gang iblant<br />
være fristende å le høyt og uhemmet - men så tørt<br />
og kunstig at mangelen på varme og hjertelighet<br />
ikke lot seg dølge. Gapskrattet skulle tjene til å<br />
bevise at jeg ennå har noe av selvironien i behold -<br />
så langt jeg makter det under de rådende forhold.<br />
Ikke til å fatte - men jeg er altså havnet i forgården<br />
til det uk jente : Aldersheimen «Klippens<br />
Grunn», som de har kalt etablissementet. Om det er<br />
fjellet under grunnmuren de har tenkt på, eller<br />
navnet har en slags religiøs tydning, får være et<br />
åpent spørsmål. Skjønt det siste er vel det mest<br />
sannsynlige, for her er megen religiøsitet å spore -<br />
fra styrets side i første rekke og fra bestyrerinnens.<br />
Mine medlosjerende - de jeg deler bord og betjening<br />
med - er en så uensartet masse at jeg neppe tør si<br />
noe rent generelt om deres forhold til det overjordiske,<br />
ikke på det nåværende tidspunkt i hvert<br />
fall - nylig innflyttet som jeg er. Men det virker<br />
stort sett som de er med på. notene - sikkert ut<br />
fra den betrakning at det sømmer seg eldre forgårdsmennesker<br />
å holde seg på den sikre siden av<br />
2 - Gottfred Borghammer 17
streken. Det er visst heller ikke så popiakært å inn-<br />
ta en måkende holdnhg på et sted som dette, en<br />
skal jo helst ~nle med de vargene en er havnet i<br />
flokk sammen med!<br />
Nå hnne jeg godt tenke meg å le igjen. Det<br />
blir i s& faii ikke siste gangen, for jeg er i et rent<br />
besatt galgenhumør, kan jeg forteue.<br />
Slik skulle altså livet mitt avsluttes! Ja, for<br />
dette må uten tvil være den såkalte begymelsen<br />
tål enden. En som er havnet p& aldershellri har vel<br />
sjelden eller aldri sjanse til å slippe ut igjen. I le-<br />
vende live, mener jeg nat.urligvis.<br />
Det var sannelig ikke slik jeg hadde drømt -<br />
i ungdommens fagre vår. Skjønt noen egentlig «fager<br />
vår» har jeg neppe opplevd. Men det er så rart med,<br />
en håper jo alltid at noe skal skje. Noe behagelig!<br />
Framtidsplaner har en jo også en tid i livet.<br />
Jeg dannet ikke noe unntak i så måte. Hva mine<br />
planer gikk ut på, kan være knekkende likegyldig.<br />
Unnskyld, dette sa jeg nok i vanlig bitterhet. Den<br />
har så lett for å overmanne meg, og da spiller jeg<br />
forntiermet og blir både krakiisk og uforskammet.<br />
Men det vimer jeg selvsagt ikke noe på, isolerer<br />
meg bare ytterligere fra mine omgivelser. For selv<br />
ikke oldinger på gadeheim kan fordra saxrhet og<br />
gretne replikker. En vinner ikke noe vennskap eller<br />
oppnår fortrolighet på det viset.<br />
Men hva skal en stakkar gjøre? Det er ikke s&<br />
godt å bekjempe sin egen natur, sitt eget vesen.
Folk far ta meg som jeg er. Eller la være å «ta<br />
meg» hvis de heller foretrekker det.<br />
Rar De fått et dårlig inntrykk av meg? Vel,<br />
det får ikke hjelpe. For nå er det sagt.<br />
Sa jeg sagt? Akk nei, den opplysningen om meg<br />
selv er for intet å regne mot alt det Jeg kunne fortelle.<br />
Da ikke bare om. min egen person, men kanskje<br />
ennå mere om min nærmeste familie, som. en gang<br />
var temmelig tallrik, men som nå er skrumpet inn<br />
til null og niks.<br />
Jeg er faktisk talt den eneste gjenlevende -<br />
den siste mohikaner så å si. Når jeg i naer framtid<br />
er død og asken er drysset som gj~dning rundt et<br />
bestemet tre (som jeg anviser i mitt testament)<br />
da er det absolutt ingen igjen. Tragedien er fullbyrdet<br />
!
M i n far ble f~dt i Telemark. Smn<br />
av presten Lenstrup, som var en ganske original<br />
personlighet etter det jeg har forstått. Selv v.tr jeg<br />
så liten da farfar forlot vår jammerdal, at jeg ikke<br />
var i stand til å danne meg et personlig inntrykk<br />
av ham. Men underlig syntes han meg å være, både<br />
av utseende og ellers. Mange av trekkene hans har<br />
jeg funnet igjen hos mine sasken, og de på sin side<br />
kanskje hos meg.<br />
Far ga tidlig tilkjenne at han elsket å skrive,<br />
og foreldrene fant derfor ut at han best ville få<br />
utfolde seg i en avis. Farfar hadde gode forbindelser<br />
i Christiania, og sønnen skulle dedor fl prøve seg<br />
i et dagblad der inne. Ean hadde ennå ikke fylt<br />
18 k, så det var med atskillig spenning og forventning<br />
han reiste til hovedstaden.<br />
Skrive fikk han, men hva n% gaiauien kunne<br />
vaere, sl varte det ikke lenge før gutten begynte<br />
som boktrykkeirlærling i avisen.<br />
En tid etter at han var utlært fikk han tilbud<br />
om å overta et trykkeri i Lindsund, en by som den<br />
gang hadde 9 700 Innbyggere. Trykkeriet var ikke
stort, men det varte ikke Henge for den iherdige og<br />
optimistiske nye eieren fikk drevet det raskt fram-<br />
over. Blant annet anskaffet han et par maskiner<br />
som ikke tidligere var tatt i bruk ute i provinsen<br />
og det økte jo hans ry betraktelig.<br />
1 byen var det bare en avis, et såkalt upolitisk<br />
nyhets- og kmngjøringsblad som utkom to ganger<br />
i uken og var på fire sider. Det konservative par-<br />
tiet hadde forsøkt seg med en tendensiøs «tidning»,<br />
men det lot ikke til å være behov for så megen avis-<br />
lesning i småbyen at to blader kunne klare seg<br />
økonomisk, og så ble det altså det upolitiske som<br />
holdt stand i konkurransen.<br />
Men far lurte nå litt på å f& det konservative<br />
organet i gang igjen, både fordi avisarbeidet interes-<br />
serte ham i saerlig grad, og dernest fordi det ga<br />
ham muligheter til fortsatte utvidelser av trykkeri-<br />
bedriften. Han startet derfor «Middagstidende»,<br />
som han lot utkomme annenhver dag, med andre<br />
ord of tere enn konkurrenten.<br />
Folk måpte og spådde foretagendet en snarlig<br />
død. Men de fikk sant for dyden ikke rett. Bladet<br />
fortsatte å komme, og innholdet var utmerket, det<br />
typografiske utstyret likeledes. Handelstanden, hvis<br />
konservative innstilling ikke var så lett å skjule,<br />
støttet avisen med avertissementer. Far sørget, som<br />
antydet, for at stoffet ble allsidig og aktuelt. SA<br />
byens befolkning - og distriktets med - kunne<br />
nesten ikke la være å lese det hvis de ikke skulle<br />
føle seg satt helt utenfor det pulserende livet i<br />
byen og verden forøvrig.
Som redaktør og avisutgiver fikk far etterhånden<br />
en ganske betydelig posisjon i den vesle byen, og<br />
han oppnådde naturlig nok å få innpass i de fa-<br />
miliene som betød noe i samfunnet. I konsul og<br />
skipsreder Zeders hjem var han således en hyppig<br />
gjest, til å begynne med fordi han satte pris på<br />
den avkoblingen som kortspillet skaffet ham i hyg-<br />
gelige omgivelser, og senere fordi han ble heftig<br />
inntatt i konsulens datter Marianne.<br />
Saerlig bråvakker var Marianne ikke, men hun<br />
hadde en sjarm som tiltalte mange av dem som<br />
lærte henne å kjenne. Dessuten var hun både klok<br />
og fornuftig, egenskaper som far visste å vurdere<br />
høyt.<br />
Marianne på sin side ble temmelig snart for-<br />
elsket i den unge avismannen som hadde gjort<br />
seg så fordelaktig bemerket i byen og hvis innflytelse<br />
allerede var merkbar. Folk flest hadde virkelig re-<br />
spekt for redaktør Stefan Lenstrup, og holdt han<br />
bare fram i samme lei, kunne han også oppnå en<br />
strålende karriere i det politiske liv. Hvis det var<br />
det han tok sikte på. Og det var det vel!<br />
Da far var 26 år giftet han seg med Marianne<br />
Zeder, som nettopp hadde fylt 22.<br />
Brylluppet ble holdt i «Clubben», og det ble sagt<br />
at flottere fest hadde de mange gjestene neppe opplevd<br />
før. Utenfor kirken og langs nlten der brudeparet<br />
kj~rte fram, hadde almixen stillet seg opp i<br />
store skarer for å bivåne festivitasen.
Stefan og Marianne Lenstrup - som senere kom<br />
ti1 å bli min far og mor - fikk i alt &te barn, tre<br />
døtre og fem sanner. Sju av oss ankom i noksa!<br />
rask rekkefølge. Den Mende - vesle pdsengelen<br />
Magdalena - gjorde sin entre som et uventet attpåsleng<br />
da mor var 48 &- og helst burde ha sloppet<br />
flere barnefødsler. Selv er jeg heller ikke i tvil om<br />
at det ville ha v ~rt best for barnet også - om det<br />
ikke var kommet til verden.<br />
Jeg - Edmund Herman - var den yngste av<br />
guttene. Det skulle falle i min lodd å bli deni lengstlevende.<br />
Dessverre! Ni av mine naermeste har jeg<br />
fulgt til graven, eller rettere sagt åtte, for min<br />
eldste bror, Simon, døde i Amerika, der han også<br />
ble gravlagt.<br />
Sorg på sorg har jeg gjemomilevet, og det siste<br />
ansvaret - det å avvikle familien, om jeg så må<br />
si, er også pålagt meg. Lasset skulle jeg &a. til veis<br />
ende. Jeg synes faktisk tdt syrid på meg selv. Og<br />
det har jeg grunn til - om andre vise og forstandige<br />
aldri så mye sier at det er forlkastejig & ha medynk<br />
med sin egen persori. Den retten vil jeg dog ha!<br />
Nå går jeg til sengs. Vi1 sove. Fast og lenge.<br />
I mitt standard gamleheimskammer. Og når jeg<br />
vhkner i morgen tidlig, håper jeg at solen må skinne.<br />
Så vil jeg gå ut i parken og hi-re fuglene synge - - -.<br />
Men før jeg smyker meg inn under dynen i den<br />
kommiuiesubsidierte furutresengen vil jeg bevilge<br />
meg en aldri så Ilten ny ironisk latter. Jeg vil le<br />
av hele tilv~ret, le al7 den snart utslettede familie<br />
Lenstrup, som det var knyttet slike forhåpzaii~ger til.
Men ett er urokkelig sikkert:<br />
Skal slektens historie nedtegnes, får andre be-<br />
sørge det. Jeg makter ikke å skrive memoarene.<br />
Vi1 ikke heller.<br />
Hva skulle det forøvrig tjene til?<br />
Om hundre år er allting glemt, - et faktum<br />
som ikke volder meg den ringeste bekymring. Når<br />
sant skal sies, snarere tvert om!
SOSKEN MED SÆRPREG<br />
1 løpet av et kvart hundre år hadde folke-<br />
tallet i Lindsund steget ganske merkbart. Byen var<br />
i sterk ekspansjon. Flere nye bedrifter var startet:<br />
Skipsbyggeriet, Ullvarefabrikken og Malmstøperiet,<br />
som alle hadde trukket mye folk til stedet, ikke<br />
minst fra bygdene i nærheten. Noen utlendinger --<br />
svensker og tyskere - var også kommet og hadde<br />
blandet seg med de innfødte.<br />
Boktrykker Lenstrup hadde fulgt utviklingen i<br />
denne tidsperioden, og han var vel tilfreds. Det var<br />
just slik han ville ha det.<br />
Avisen hadde også gjort store framsteg. Den<br />
kom nå ut hver eneste virkedag i et opplag som langt<br />
oversteg konkurrentens, den «upolitiske», hvis mest<br />
trofaste leserkrets var å finne blant den del av<br />
befolkningen som ikke hadde særlig til overs for<br />
den konservative politikken. Denne politikks tals-<br />
mann var «Middagstidende» i utpreget grad.<br />
De radikale, som det ble ikke så ganske få av<br />
etterhvert, var nok lystne på en egen avis, men de<br />
følte seg ikke sterke nok til å gå i gang.
Da det ble for stridt for Lenstrup å* være både<br />
redaktør og boktrykker samtidig, hadde han ut-<br />
lyst redaktørstillingen. Blant søkerne valgte han en<br />
ung trønder ved navn Arnold Mrøgseth, som snapt<br />
viste seg å være rette mann på rette plass. 1 trykke-<br />
riet var det faktor Lorensen som hadde ansvaret.<br />
Stefan Lenistrup sto over det hele og hadde de<br />
viktigste trådene i sin hånd. Trådene førte også<br />
utover i samfunnslivet. Han var med i Bystyret og<br />
deltok ellers i utvalg og komiteer. I forstanderska-<br />
pet for Sparebanken var han til og med formann.<br />
Så det var nok å ta seg til. Mer enn nok syntes<br />
hans kone. Og barna var enige.<br />
«Far er alltid opptatt,» sa den eldste datteren,<br />
Wilhelmine, en dag da samtlige satt ved middags-<br />
bordet og ventet på at familiens overhode skulle<br />
innfinne seg. Det var skikk og bruk at måltidet ikke<br />
kunne fortæres før han kom. Og det hendte ikke<br />
sjelden at det måtte ventes både lenge og vel. Men<br />
nåde den som kom med et aldri så lite kvekk til<br />
kritikk! Så Wilheldne var nesten en tanke for<br />
dristig da hun sa at «far er alltid opptatt». Ikke<br />
minst fordi omtalte person plutselig sto i døråp-<br />
ningen og kunne oppfatte datterens nærmest be-<br />
breidende replikk.<br />
«Du har dessverre så altfor rett, lille venn,» sa<br />
han bare rolig, idet han med faste steg gikk bort til<br />
sitt reserverte «høysete» ved spisebordet.<br />
Ved motsatte enden satt fruen og på langsiden<br />
alle barna i en bestemt rekkefølge.<br />
Selvsagt måtte den eldste av døtrene titt og<br />
ofte fly fra plassen sin for å gå hushjelpen til hånde
med å bære inn og ut kjørler, men for det meste<br />
fikk hun da sitte i ro og spise som de andre.<br />
Ingen av foreldrene var særlig religiøse, men de<br />
pleide likevel holde en slags bordskikk på det viset<br />
at alle så å si samtidig i noen sekunder b~yde hodene<br />
og foldet hendene før de ga seg maten i vold.<br />
«Bare en skikk», mente Lenstrup, «men en pen<br />
skikk. Vi beholder den.»<br />
Ja, det hendte iblant ved særskilte anledninger at<br />
de også prøvde å synge bordverset. Men sangen<br />
var helst spinkel, for de fleste følte seg noe brydd<br />
ved slik å opplade sin røst ansikt til ansikt med de<br />
øvrige familiemedlemmene, som de visste ikke la<br />
noen særlig vekt på det kristelige innholdet i sermonien.
S i m o n, den fostefedte, viste seg tem-<br />
melig snart å være en «skarp» kar, og faren hadde<br />
pønsket ut at han burde studere jus. En juridisk<br />
embetseksamen kunne være nyttig til så mangt.<br />
Etter en utmerket artium reiste Simon inn til Uni-<br />
universitetet. De to første årene lot det til å gå<br />
bra med studiene. Men tilsynelatende plutselig fant<br />
gutten på at han heller ville reise til Paris, angivelig<br />
for å studere filosofi. Da han skrev hjem og for-<br />
talte om sin nye plan, møtte han imidlertid ingen<br />
forståelse. Tvert om ble faren helt fra seg. Hva var<br />
vel dette for idioti? Skulle denne sønnen som han<br />
hadde satt så store voner til, være s& vinglet og<br />
uberegnelig? Nei, for svingende, her måtte han opp-<br />
tre fast og bestemt så det ble helt klart for den<br />
unge krabaten at det ikke nyttet å endre planen,<br />
men gjøre seg ferdig med jussen. Noe annet kunne<br />
under ingen omstendighet Bomme på tale!<br />
Simon skrev hjem på ny og fortalte at han ville<br />
bli høyst ulykkelig om han ikke fikk reise til Frank-<br />
rike.
Ingen bønner hjalp. Faren var urokkelig. Ville<br />
studenten trosse ham, vel, så fikk han gjøre det på<br />
eget ansvar. Noen pekuniaer støtte hjemmefra var i<br />
såfall utelukket.<br />
En ukes tid senere kom det et brevkort til fam-<br />
ilien Lenstrup med denne kortfattede meldingen:<br />
«Reiser til Paris i dag.<br />
Hilsen Simon.»<br />
Det ble en vanskelig tid for den gjenstridige<br />
unge mannen. Han hadde praktisk talt kuttet over<br />
bandet med fedrelandet sitt og - hva verre var -<br />
med familien.<br />
For faren var det et så stort prestisjetap at<br />
det nesten var for mye forlangt at han skulle<br />
kapitulere. Hva han heller ikke gjorde.<br />
Det var litt av en gåte, ikke minst for familien,<br />
hvordan Simon hadde klart å finansiere denne Paris-<br />
reisen, og like gåteftdlt på hva slags måte han skulle<br />
greie å opprettholde livet der nede uten støtte fra<br />
sitt mektige faderlige opphav.<br />
Men det var i dette mysterium en viktig faktor<br />
som alle overs%: Onkel Martelll, morens bror. Han<br />
hadde bestandig vist sin nevø sacriig oppmerksomhet.<br />
Helt fra Simon var en liten pjokk hadde han funnet
en god venn i onkelen, som var ugift og barnløs og<br />
dertil en ganske velstående mann.<br />
Simon hadde latt onkelen få vite om planene<br />
sine, og denne betroelsen hadde lønnet seg. Den er-<br />
gjerrige studenten skulle fl låne endel penger til<br />
reisen og utenlandsoppholdet den første tiden. Så<br />
fikk de siden se. . . .<br />
Men hemmelig måtte avtalen være. Det kunne<br />
skape atskillig hurlumhei hvis den ble gjort kjent.<br />
Etter et. par måneders ventetid fikk Martell Zeder<br />
et langt brev fra sin protege i Paris:<br />
«Kjære onkel!<br />
Jeg skammer meg over at jeg ikke har skrevet<br />
før, det er jo alltid et tiltak, vet du, men som du<br />
siden skal se har jeg nå en liten fjaer som setter<br />
umerket i gang.<br />
Ja, er det ikke s~rgelig igrunnen med oss mennesker<br />
at i det meste av det vi gjør er det bare<br />
var egen interesse vi søker, den rene kjærlighet kommer<br />
sjelden frem, og når det kommer til alt, så er<br />
det kanskje bare seg selv, sin art, vi elsker i andre.<br />
Baudelaire sier etsteds: «C'est le diable qui tient<br />
les fils qui nous remuent» - jeg begynner å tro at<br />
han har rett. Dog, jeg kan ikke la være å tro på<br />
en Gud, et styrende prinsipp her i verden, men jeg<br />
er forlengst blitt klar over at det er ikke den såkalte<br />
«kristne» gud, resignasjonens triumf, som bare<br />
fatalismen besørger oss opplært i på skolen, for at
Ikke allle de undertrykte en vakker dag skal reise<br />
seg og ryste verden i dens grunnvoll, den verden<br />
som er så svart og mørk at menneskene for i det<br />
hele tatt å kunne leve i den må tro på det godes<br />
seier et annet steds, selv om de vet at de bare dyrker<br />
en illusjon.<br />
Ja, nå er jeg altså - takket vaere deg, onkel - i<br />
Paris og studerer. Som så mange unge har jeg hatt<br />
mange planer opp gjennom årene, men nå har jeg<br />
bestemt meg for å bli journalist -- jeg tror jeg har<br />
evner i den retning. Jeg studere imidlertid filosofi.<br />
Du vil kanskje finne at jeg neppe kunne lia fjernet<br />
meg mere fra journalistikk og alt som heter praktisk<br />
liv. Nei, i dag gjemmer det seg under den frykt-<br />
inngydende glose noe mye mere positivt enn i tid-<br />
ligere tider, etter det nittende hundreårs revolusjon<br />
på alle områder, hvorved sansen for realitetene slo<br />
seierrikt igjennom, er filosofi i dag steget ned fra<br />
de metafysiske høyder for å arbeide med det vi<br />
vet og kan vite. Det viser seg bl.a. derved at av dens<br />
mange grener er det historiens filosofi og sosiologien<br />
som begynner å bli den førende. Og det er da også<br />
sosiologi, sosiallære, jeg studerer. Ved universitetet<br />
her eksisterer det intet hovedfag, for å ta sin «li-<br />
cences, som jeg håper å gjøre om et par år, må en<br />
velge fire fag og ta eksamen I dem. Jeg har valgt<br />
sociologi, som interesserer meg mest, og rundt om<br />
den har jeg, etter mine professoreres råd gruppert:<br />
«Alminnelig filosofi», «religionsfilosofi» og «estetikk»<br />
og dessuten endel sosialøkonomi. Ved siden herav<br />
går jeg på JournalTatakademiet, og jeg tror på deri<br />
måten å kunne b3P vel skikket for mitt verv som
journalist. Studiene går bra, de interesserer meg.<br />
Jeg liker å arbeide, får endog ros for mine skriftlige<br />
arbeider, så jeg må jo gå fram. Skjønt, la det være<br />
sagt, jo mere jeg lærer, desto større vidder åpnes<br />
det for mitt blikk.<br />
Jeg er meget takknemmelig fordi du har vært<br />
med å gjøre det mulig for meg å studere her nede,<br />
det har alltid vært min drøm. Men - der er des-<br />
sverre et men - det kreves mye av meg for å leve<br />
av så lite i Paris, slik som prisene nå har steget.<br />
Det er ingen lett affaere skal jeg hilse og si! Jeg<br />
kan således ikke kjøpe en bok engang, allting går<br />
til livets opphold.<br />
Jeg har forsøkt å bedre min stilling, forsøkt å<br />
skaffe meg noe å gjøre ved siden av, men var en ikke<br />
blitt pessimist far, så kunne en sannelig bli det etter<br />
alle de avslagene jeg har matt. Jeg har b1.a. hele<br />
tiden siden jeg reiste hit Fombardert en rekke norske<br />
aviser for om mulig 3, bli korrespondent eller medar-<br />
beider i dem, men alt jeg har oppnådd hittil er<br />
1 - sier og skriver en - artikkel i Kristiansands<br />
Adresseavis, så ble også deri taus.<br />
Atter en gang henvender jeg meg til deg i min<br />
nød, idet jeg tror at du har så mange gode forbind-<br />
elser i forskjellige publikasjoner. Tror du det kunne<br />
være mulig for deg å skaffe meg en jobb som Frank-<br />
rike-korrespondent for en eller annen avis? 1 så fall<br />
skulle jeg være deg dobbelt takknemmelig. Jeg for-<br />
langer ingen store summer, må du tro, kunne jeg<br />
drive det opp i hundre kroner måneden, skulle jeg<br />
være jublende glad - da ville jeg være reddet.<br />
Jeg vet ikke - kjære onkel Martell - hvordan
du vil oppta min bønn, men tror du at du kan gjøre<br />
noe mere for meg enn det du allerede har gjort,<br />
må du gjøre det. Det er hjelp til selvhjelp jeg ber<br />
om, og går det i orden, vil du gi meg ny tro på<br />
livet og mot til å ta fatt med fornyede krefter for<br />
å drive mine studier til et heldig resultat, likesom<br />
selve denne stilling vil bli et viktig ledd i min ut-<br />
dannelse.<br />
Som så mang en ungdom har jeg kanskje for<br />
ofte latt meg forlede til å neglisjere livets materi-<br />
elle side, og jeg anser den ennå i dag som en åndens<br />
tjener. Men motgang og sorger har lært meg at<br />
skal en ånd kunne få utfolde seg fritt, så må først<br />
det materielle grunnlag være i orden.<br />
Jeg er ung, verden ligger åpen for meg. Jeg ville<br />
så gjerne fram, studere, trenge dypere innover de<br />
uanede vidder som dag for dag åpner seg for mitt<br />
blikk, men jeg er helt uten midler. Det er dog ikke<br />
det verste, men det at hvor gjerne jeg ville arbeide<br />
og tjene til mitt livs opphold, ikke kan få anledning<br />
- for jeg vil nødig oppgi mine studier her, det byr<br />
meg både et virke som interesserer meg - og hvilken<br />
betydning har ikke det! - men dessuten hvis jeg<br />
har tålmodighet et par år til, byr meg et erverv<br />
med rike perspektiver. En korrespondentstilling løser<br />
problemet, jeg kan tjene noen skillinger og samti-<br />
dig studere. Jeg stiller ikke store fordringer til livet,<br />
nøyer meg med lite, bare jeg får den nødvendigste<br />
føde for legeme og sjel.<br />
Jeg bor på et billig hotell i nærheten av Uni-<br />
versitetet. Eter å ha klatret opp seks trapper som<br />
blir smalere og smalere etter hvert, kommer en opp<br />
3 - Gottfred Borghamnier 33
til mitt værelse, ganske lyst og stort, men med skrå-<br />
tak. Leien for dette ligger langt under det som van-<br />
ligvis betales her i Paris. Det er ikke noen større<br />
forskjell på losjipris i de forskjellige kvartalene,<br />
det er husenes standard som gjør utslaget hvor de<br />
enn ligger. Skulle jeg flytte utenfor murene, kunne<br />
jeg nok få billigere losji, men det vil enten si<br />
to h, tre timer tapt ved å spassere til og fra Uni-<br />
versitetet, elEer så utlegg til trikkepenger, og da<br />
gikk nok vinningen opp i spinningen. Så jeg er der<br />
jeg er. Jeg har verrt heldig i valg av losji. Men, men,<br />
jeg står jo uten midler - som jeg kanskje har nevnt<br />
før noen ganger -, lever bare fra hånden til mun-<br />
nen, og da kan jeg umulig egge an på noe lang-<br />
varig studium. Må jeg bryte av på halvveien, så står<br />
jeg i så fall der og er hverken. fugl eller fisk. Bet<br />
jeg har tenkt på er å bli journalist så fort som mu-<br />
lig, og så studere ved siden av. Skulle i mellomtiden<br />
journalstikken vise seg å gi et lukrativt utbytte,<br />
vel, så er saken klar, skulle den ikke, så er jeg da<br />
ferdig utdannet og kan ta fatt på noe annet, en<br />
eller annen Izererstilling f. eks.<br />
Nå kommer vel snart våren, og den er deilig hvor<br />
det er, om den som hjemme i Norge bruser fram Ilk<br />
en eventyrlig jette, eller her som en sped og sart<br />
mimose klær boulevarene i grønt.<br />
Så må du laa meg unnskylt for all deai tiden jeg<br />
har lagt beslag på for deg ved å gjøre dette brevet<br />
så langt og for de tjenester jeg er så fri å be deg<br />
om. Men sant å si er du den eneste jeg kan åpne<br />
meg for. Mine foreldre vet du jo selv stiller seg ikke<br />
særlig velvillige overfor deres halstarrige «odelsgutt».
Så venter jeg da med lengsel på å h ~re fra deg<br />
på hva måte det enn måtte skje,<br />
Vann.lig hiben<br />
Di% Hev@<br />
Bimo%.»<br />
Brevet gjorde et fordelaktig Inntvkk p% Martelil<br />
Zeder. Dette var tydeligvis skrevet av en ungdom<br />
som ville noe i livet og som derfor fortjente all mu-<br />
lig støtte. Men- men- det var vel for mye for-<br />
langt at en onkel skulle være alerie om «forsørgelsen»,<br />
ikke minst når det unektelig var nzrmere pårørende,<br />
som i dette tilfelle. Han var sterkt fristet tål å legge<br />
kortene på bordet for sin svoger, Stefan kentrup,<br />
la denne rett og slett få lese Paris-brevet, Ikke minst<br />
fordi avsenderen hadde valgt et yrke som - tross<br />
alt - skulle vaere etter farens hjerte og sinn. En<br />
pressemann i utlandet ville jo i seg selv være et<br />
aktivum for avisen. Hvis da den fremadstrebende<br />
yngling fant å ville ta til takke med et forhoIdsvis<br />
beskjedent provinsklad - -. Men Simon skrev jo<br />
at han ville være jublende glad dersom han kunne<br />
få treffe en avtale med en avis som måtte vare<br />
lysten på å brilllere P spaltene med «vår egen Frank-<br />
rike-korrespondent». Det ville ellers vzere litt av en<br />
fjær i hatten for den ærgjerrige Stefan å ba sin<br />
egen sønn som medarbeider.<br />
Zeder spekulerte et par dager, men kom til det<br />
resultat at han først burde innhente Simons tål-
latelse før han foretok seg noe. I mellomtiden skrev<br />
han til et par hovedstadsaviser, der han hadde bra<br />
forbindelser, og fra den ene fikk han faktisk et po-<br />
sitivt svar. De anså det ikke for utelukket at den<br />
norske Paris-studenten kunne få levere aktuelle ar-<br />
tikler med noenlunne regelmessige mellomrom. Først<br />
et par prøveartikler, så fikk de se etterhvert.<br />
Jo, jo, - ikke så aller verst! Onkel Martell ilte<br />
med å underrette nevøen, samtidig som han venti-<br />
lerte spørsmålet om å ta saken opp med faren.<br />
Noen slanter lot han samtidig sin bank skikke<br />
avgårde sørover for omveksling i høyst anvendelige<br />
og sårt etterlengtede franc - - -.<br />
Det ble et nytt takksigelsesbrev en tid etter.<br />
Simon ville sette noe inn på å knytte en solid for-<br />
bindelse med den hovedstadsavisen som hadde lovet<br />
å stille seg velvillig. Foreløbig var det derfor ikke<br />
verdt at onkelen fristet faren med noe, det ville<br />
kanskje bli tatt unådig opp. Men i «tidens fylde»<br />
kunne det nok tenkes at de kom til en forsoning -<br />
far og sønn.
R a g n v a l d var den av barna som<br />
fulgte farens eksempel og ble «svartekunstner». I<br />
boktrykkeriet gikk han til daglig under betegnelsen<br />
«junior», men han skulle i praksis tjenestgjøre som<br />
annen-faktor og ombrekker.<br />
Han var en rolig og beskjeden type som gjorde<br />
heller lite av seg. Trykkeripersonalet følte at de<br />
neppe hadde noe å frykte fra den kanten, selv om<br />
de nok til å begynne med var en smule skeptiske,<br />
fordi de antok at han som sjefens sønn nærmest var<br />
å betrakte som en slags «spion». Men de skjønte<br />
snart at frykten var helt ugrunnet. Han ville dem<br />
alle bare vel, og de holdt av ham jo mer de lærte<br />
ham å kjenne.<br />
Men han var ikke lett å bli klok på, virket nær-<br />
mest noe «innesluttet». Lite gikk han ut med kame-<br />
rater, satt for det meste inne i fritiden og leste<br />
bøker og blader, som det jo kom atskillige av til<br />
avisredaksjonen.<br />
Det hendte av og til at han laget en artikkel<br />
som ble offentliggjort, men noen utpreget skribent
var han egentlig ikke. Og faren oppmuntret ham<br />
lite til å holde fram med skrivingen.<br />
En dag kom Ragnvald med en lengre epistel som<br />
han ba om plass til i avisen. «Vi er aZle gudesønner»<br />
var tittelen. Redaktør Krøgseth undret seg storlig<br />
over innholdet. Helst ville han latt artikkelen seile<br />
direkte i papirkorga, men se, det gikk vel neppe an<br />
når forfatteren var sønn av bladeieren. Hva skulle<br />
redaktøren gjøre? Si sin mening rett ut til «junior»,<br />
eller nevne saken for «senior» og derved risikere<br />
konflikter som bare ville gjøre skade.<br />
Krøgseth lot det gå noen dager uten å foreta<br />
seg noe, i håp om at det skulle gli over.<br />
Men en dag kom Ragnvalds far og spurte hvor<br />
det var blitt av sønnens epistel. Redaktøren måtte<br />
da si som sant var at den etter hans mening ikke<br />
egnet seg for off entljggjøring.<br />
Lenstrup ba om å få se manuskriptet og det fikk<br />
han naturligvis. Han satte seg ned ved en pult og<br />
leste. Fikk temmelig snart et alvorlig drag over an-<br />
siktet, men fortsatte ufortrødent lesingen. Da han<br />
var ferdig, brettet hail arkene sammen og putlet<br />
dem å lommen.<br />
«Unnskyld, Rrøgseth,» sa han med låg stemme<br />
og forlot kontoret. Han virket nedtrykt og «slått».<br />
Kunne denne artikkelen - hvis det gikk an 2,<br />
kalle den så - vEre et bevis på at den nesteldste<br />
gutten gikk med spiren i seg - - - spiren til -<br />
til - sinnsforvirring, for ikke å si det mere bru-<br />
talt - - sinasykdom? Var det virkelig et trekk<br />
ved familien - - Hans egen bror var jo syk på<br />
sinnet, noe det aldri ble snakket om, men som dog
lå der som en klam hånd - -. Denne brorer, hadde<br />
studert filologi. Like før han skulle avlegge sin siste<br />
eksamen, «tørnet» han og ble sendt på asyl. Siden<br />
kom han ut derfra, men levde etter den tid helt til-<br />
baketrukket hos en slektning i Telemark, etterat<br />
foreldrene var dødt! og ikke kunne ta seg av ham.<br />
Heldigvis var også filologen nå død og begravet.<br />
Men «skyggen» levde! Så intenst levde den, Og hadde<br />
fra første stund gjort det. betenkelig for Stefan å<br />
sette barn inn i verden. Tenk om - - - Ja, tenk<br />
om de skulle bli sonr «filologen» - - Uen frykten<br />
lot til å ha vzrt ugrunnet hver gang. Ingen av barna<br />
viste tegn på noe unormalt, de var både velskapte<br />
og intelligente.<br />
Rare når det gjaIdt Ragnvald var det ting som<br />
tydet på at han utviklet seg en smule eiendomme-<br />
lig. Ingen kunne egentlig merke noe, unntatt kanskje<br />
faren som bar på sin hemmelige frykt og derfor var<br />
en skarpere iakttager enn andre.<br />
Og nå kom altså denne fordømte artikkelen som<br />
et slags «bevis». Ikke noen normal person kunne<br />
skrive så absurd. «Vi er alle gudesønner.» Det hele<br />
var inspirert fra ett eller annet sted i Bibelen, en<br />
bok som Ragnvald flittig studere. Deri var han også<br />
rar. Ingen andre i familien ofret den lektyren noen<br />
som helst oppmerksomhet. Bortsett fra den avdøde<br />
gale onkelen, men det var så ubegripelig lenge siden.<br />
Ragnvald holdt hver dag øye med avisstoffet som<br />
passerte setteriet. Hans siste store artikkel lot til<br />
å vente på seg.
En formiddag det laget seg slik, nevnte han saken<br />
for redaktør Krøgseth. Var det så at de ikke aktet<br />
å ta inn artikkelen, ville han vite.<br />
Krøgseth følte seg noe brydd, men han mhtte<br />
jo si som det var at stoffet ikke var særlig velegnet<br />
for en avis. I ett eller annet kristelig blad kanskje.<br />
For eksempel «Himmelbudet» som også ble trykket<br />
hos Lenstrup.<br />
Ragnvald sa ikke noe, han nikket bare under-<br />
fundig med hodet og snudde seg mot settekassen for<br />
å fortsette med typene sine.<br />
Men om kvelden da han et øyeblikk var alene<br />
med faren, lot han denne vite at den artikkelen han<br />
hadde levert i redaksjonen ikke var antatt. Det<br />
hadde såret ham ikke så ganske lite.<br />
«Jeg har lest artikkelen din,, svarte faren lang-<br />
somt.<br />
«Har du?>><br />
«Ja, og jeg tror Krøgseth har rett. Det vil nok<br />
være best både for deg og oss andre i familien at<br />
den ikke kommer på trykk.»<br />
«Men hvorfor ?»<br />
«Hvorfor? Skal jeg være nødt å si deg det?,<br />
«Naturligvis skal du si det.,<br />
«Fordi den virker atskillig overspent og - la<br />
meg si det like ut - gir inntrykk av å være skrevet<br />
av en - - nei - - >> Faren avbrøt seg selv, bet<br />
tennene sammen og fikk stramme drag i ansiktet.<br />
«En - - hva mener du - si det like ut.,
«En syk - sinnsforvirret, Ragnvald, en sinns-<br />
forvirret - - ».<br />
Da hendte noe som var en uvanlig foreteelse hos<br />
Lenstrups: Sønnen brøt ut i kraftig gråt. Idet<br />
moren i samme øyeblikk kom inn fra kjøkkenet,<br />
trengte han seg forbi henne og stormet opp på rom-<br />
met sitt i andre etasjen, der han låste døren før han<br />
kastet seg over sengen og lot gråten få frie tøyler.<br />
Imens hadde foreldrene en lang samtale nede i<br />
dagligstuen.
i 1 h e l m i n e -- Storesøster - var<br />
mors høyre hånd. Skjønt det sto ikke til å nekte<br />
at pikebarnet slett ikke levde og åndet for de hus-<br />
lige sysler, hvor onskelig enn dette måtte være for<br />
husets frue. Hennes altoppslukende interesse lot til<br />
å være tegning og håndarbeid. Aldri ble hun lei av<br />
å sitte ved det lille bordet i dagligstuen og sysle med<br />
sine hobbier. Hun nyttet hver ledig stund til å lage<br />
akvareller og broderier. Men det ble stadig inn-<br />
prentet at husarbeidet måtte gå foran alt anilet, og<br />
selv var hun ikke blind for at mor trengte henne<br />
sårt både tidlig og sent.<br />
Noen boklig utdannelsen utover det mest ele-<br />
mentære som borgerskolen hadde kunnet gi henne,<br />
ansåes ikke å være påkrevet. Et husholdningskurs<br />
derimot fikk hun delta i - den lærdommen ville<br />
komme vel med både i jomfrustanden og senere<br />
når en akseptabel frier måtte innfinne seg - - -<br />
Så gikk hun da der, Wilhelmine, og gjorde sin
plikt på kjøkkenet, i stuene og i vaskekjelleren. Be-<br />
standig noe å ta seg til.<br />
Sjelden kom hun ut blant andre ungdommer. Hun<br />
fikk nlaye seg med søskenflokken. De som mindre var<br />
måtte hun passe på, og de større la også beslag på<br />
hennes tjenester. Alt ble etterhånden rutine. Skulle<br />
visst være slik.<br />
Så Wilhelmine klaget ikke, det turde vel ellers<br />
være upassende, og ville neppe blitt tatt synnerlig<br />
nådig opp. De refleksjonene hun gjorde seg når<br />
mismotet trengte på som verst, holdt hun for seg selv.<br />
Etter som tiden gikk fikk en inntrykk av at Wil-<br />
helmine ikke var helt frisk. Hun virket så tynn og<br />
blek at foreldrene fant ut at de burde rådføre seg<br />
med den gamle husllegen. Han mente at piken måtte<br />
få komme seg mer ut i frisk luft, helst i landlige<br />
omgivelser, der hun kunne ta det med ro og få god<br />
og nærende kost. Det siste fikk hun naturligvis også<br />
hjemme, skynte han seg å legge til, men appetitten<br />
ble gjerne betydelig skjerpet P frie landlige forhold.<br />
Legens velmente råd ble etterkommet. Wilhelmine<br />
fikk reise til noen kjente inne i fjordene for å komme<br />
til krefter.<br />
Landlivet var imidlertid uvant for henne og det<br />
var ikke fritt for at hun snart tok til å lengte hjem.<br />
Men hun hadde sine broderier og akvareller å sysle<br />
med. Gjaldt det de siste skortet det ikke på mo-<br />
tiver - her var sjø, elv, skog, lier og mektige fjell<br />
like utenfor stuedøren. Men hun følte seg fremmed
og savnet sine nære slektninger. Og i bedre fysisk<br />
form kom hun, sant å si, ikke - om luften var aldri<br />
så frisk og maten nærende. Det måtte nok være noe<br />
som feilte henne. Legen og foreldrene hadde vært<br />
av den oppfatning at det sannsynligvis var de van-<br />
skelige pubertetsårene som fikk ta skylden. Over-<br />
gangen fra barn til fullt utviklet kvinne var det<br />
ikke alltid så liketil å passere, mente de.<br />
Men da hun etter en tids forløp vendte tilbake<br />
til byen uten å vise synderlige spor til bedring, ba<br />
foreldrene legen om å foreta en grunndig under-<br />
søkelse for å finne ut om det kanskje kunne være<br />
en alvorlig sykdom hun bar på.<br />
Diagnosen var ikke til å ta feil av: Lungetu-<br />
berkulose.<br />
For Marianne og Stefan Lenstrup virket det<br />
nesten som om dødsdommen var avsagt for datteren.<br />
Når det gjaldt å helbrede tæring var sjansene så<br />
små, så små. Legevitenskapen hadde gjort store<br />
framsteg på mange områder, det sto ikke til å nekte,<br />
men i kampen mot den snikende folkepesten som<br />
årlig krevde så mange ofre - ikke minst unge - sto<br />
en ennå famlende. En gang i framtiden ville det vel<br />
ikke være usannsynlig at problemet ble løst, men<br />
hva hjalp det dem i den aktuelle situasjon?<br />
Det som gjøres kunne ble foretatt. Pasienten ble<br />
isolert for ikke å spre smitten over på andre. Men<br />
ettersom sykdommen utviklet seg, var det ikke<br />
lenger noen sjanse for at hun kunne bli frisk.<br />
Senhøstes det følgende år sloknet hun inn. Den<br />
avskyelige mannen med ljåen hadde gjort sin første<br />
- men slett ikke ringeste - erobring i den len-
strupske familien. Han skulie nok forfølge suksessen<br />
litt etter litt.<br />
Men Liv e t krevde også sin rett. Enten de<br />
trodde på en allmektig ledende hånd, eller ikke,<br />
så virket det både underlig og tankevekkende at like<br />
etter at Wiihelmine var blitt båret til sitt siste hvile-<br />
sted på det hittil ubrukte fabiliegravstedet, ble det<br />
klart for fru Marianne at hun gikk med kimen i seg til<br />
et nytt livsvesen. Mange år siden var det hun fødte<br />
det siste barnet, og i hennes alder hadae jo natur-<br />
lovene sine bestemte regler som ikke var til å<br />
komme utenom !<br />
At det var en jente som ble født kunne nesten<br />
vitne om at de faktisk talt burde regne med at<br />
det sto en høyere makt bak det hele. Den døde skulle<br />
erstattes !<br />
Egentlig ville det ha vært naturlig å la den nye<br />
vesle skapningen få overta Wilhelmines navn. Men<br />
det ble likevel til at de døpte henne M a g d a l e n a.
Nummer fire i søskedokken var Victor.<br />
Han vaar belt fra barneåra den f fr is beste^ av dem<br />
alle. Aktiv, med allsidige interesser.<br />
1 motsetning til de andre Lenstrup-barna, som<br />
nærmest virket noe hnadvendte og reserverte, hadde<br />
Victor utallige venner, ikke minst i den tiden han<br />
studerte medisin. I hovedstaden kom han i kontakt<br />
med flere «radikalese», noe som vakte ikke liten oppsikt<br />
forsåvidt som han var sønn av em konservativ<br />
avisutgiver. Hans radikalisme og frisinnethel Me<br />
ikke tatt særlig nådig opp hjemme i farens
gratis. Det ble han så visst ikke rik av - økonolaalsk<br />
sett --, men ved å hjelpe andre følte han seg usige-<br />
lig lykkelig selv> og han trivdes med sin gjerning,<br />
som for ham faktisk talt føltes som et «kanl».<br />
At hctn gikk hen og gifteheg med datteren til<br />
en ganske alminnelig metallarbeider forskrekket<br />
mange. Men det sto jo i stilen - - doktor Lenatrup<br />
syntes i alt og ett å være noe for seg selv.<br />
Siste nytt var ellers at han hadde meldt seg inn<br />
å avholdsforeningen og endog tatt imot valg som<br />
styremedlem. Grunnen M at han hadde besluttet seg<br />
for å kjempe mot dkoholbmken var at han allerede<br />
hadde sett så mye elendighet som skyldtes drikke-<br />
riet at han mente det ville vme både av praktisk<br />
og moralsk betydning at han &pent tok et standpixnkt<br />
og ved sitt eget eksempel var med og viste rett vei.<br />
Han holdt offentlige foredrag og folk strømmet til<br />
lokalene for å høre på ham. For på talerstolen var<br />
han som en sprudlende oppkomme, vittig og slag-<br />
ferdig, gjerne litt krass av og til, men det var noe<br />
mange satte særlig stor prås på. Han la såvisst ikke<br />
fingrene imellom, doktor Lenatrup! De som kalte seg<br />
måteholdsmenn fikk gjerne passet sitt påskrevet.<br />
Var det ikke dem kankje, som holdt drlkketradi-<br />
sjonen levende - om enn i pene former - og avlet<br />
nye rekrutter å alkoholistenes tallrike skare? Kunne<br />
forresten noen fortelle liam hvor måteholdsgrensen<br />
gikk ?<br />
Var det diskusjon etter foredragene hans, viste<br />
han seg som en skarp debatant. Ingen klarte å mål-<br />
binde ham, men mange ble svar skyldig. Så de som<br />
blandet seg i ordskiftet ble regnet som modige menn.
Avholdsforeningen fikk nye medlemmer i lange<br />
baner, både unge og eldre, kvinner og menn sluttet<br />
seg til arbeidet.<br />
Men Victor gikk lengre i sin radikalisme og det<br />
var nesten verre: Han stiftet et arbeiderlag, som<br />
skulle samle den jevne befolkning til møter der de<br />
ville bli budt god underholdning og lære å ivareta<br />
sine interesser i samfunnet. De shlle organisere seg,<br />
slik at de samlet kunne hevde sine soleklare rettig-<br />
heter og ikke gå som umælende dyr, noe de hittil<br />
stort sett hadde gjort.<br />
Og for å skaffe seg billigere husholdningsvarer<br />
anbefalte legen dem å danne en forbrukersammen-<br />
slutning etter det britiske kooperative mønster.<br />
Snakk om opprører ! Om samfunnsreformator !<br />
Og han skulle altså være sønn av den konserva-<br />
tive avisutgiver, hvis navn han derved vanhelliget<br />
på det groveste. Folk korset seg. Dette kunne ikke<br />
annet enn føre til et åpent brudd innen familien.<br />
Men de små i samfunnet så opp til ham som<br />
var han en engel, en velgjører. Så sant de ville bli<br />
sterke nok skulle de velge ham inn på Stortinget - -<br />
Noen likere talsmann kunne de ikke ønske seg.
D en mellomste jenten i søskenflokken<br />
var F a n n y, som på sett og vis kom til å være<br />
«kjeledeggen» i familiekretsen. Hun var så skjør<br />
og fin at hun nesten kunne minne om en porse-<br />
lensdukke som måtte behandles med varsomhet. Det<br />
var påfallende hvor stor oppmerksomhet hun viste<br />
for sitt eget utseende. Satt mye foran speilet, stelte<br />
hårlokkene sine omhyggelig, masserte ansiktshuden,<br />
pudret og sminket seg. De ville derfor ha det til at<br />
hun var forfengelig. Det var hun på sett og vis også,<br />
men dertil hadde hun et hemmelig motiv for all<br />
«speilingen» : Hun laget «masker,, søkte å gi ut-<br />
trykk for alle mulige slags stemninger. Fanny hadde<br />
nemlig et altoverskyggende, brennende ønske - å<br />
bli skuespillerinne. Men å betro seg til noen i den<br />
saken var uhyre vanskelig. En gang hadde hun slup-<br />
pet en liten «prøveballong» overfor moren:<br />
«Den som kunne få bli skuespillerinne,» hadde<br />
hun sagt, «det måtte være festlig.»<br />
«Festlig - ja, du kan så si,» kom det awisende<br />
fra moren. avær glad du slipper!,<br />
4 - Gottfred Borghammer 49
«Det var også noe å vme glad for. Jeg misunner<br />
dem som får stå på en scene.»<br />
«Slikt gjøgleri passer ikke for en dannet dame,»<br />
repliserte moren spisst.<br />
Fanny hadde lyst til å gi et passende svar, men<br />
lot det være. Hun kunne på forhånd ha tenkt seg<br />
hva de gammeldagse foreldrene mente om slike ting.<br />
Selv om de alltid pleide oververe forestillingene som<br />
de omreisende teaterselskapende ga i ny og ne på<br />
byens eneste scene i Glubbens festsal.<br />
Fanny fikk sin høyere utdannelse på Søstrene<br />
Sundes Pikeskole, «A.B.C-en» som den kaltes i daglig<br />
tale. De tre innehaverne het nemlig Alette, Beate og<br />
Charlotte, det skulle tyde på at foreldrene deres<br />
hadde humoristisk sans, de ville kanskje se hvor<br />
langt i alfabetet de rakk før alderen satte grense<br />
for barnef ødslene !<br />
Ved skolen var det tradisjon at noen av elevene<br />
fikk være med på å innøve smi, syngespill og tablåer<br />
til bruk ved Juletilstelningen og avslutningsfesten.<br />
De som ønsket det kunne melde seg til bestyrerinnen,<br />
som overlot til norsklærerinnvn frøken Wallentinsen<br />
å prøve de enkelte kadidater og fordele rollene slik<br />
det passet deltagerne best.<br />
Fanny var ikke sen om 3. tegne seg på listen,<br />
og det gledet henne ubeskrivelig da hun ble utpekt<br />
til å spille den ganske krevende rollen som faster<br />
EBansine i «Sommerfuglen», et stykke de påsto var
forfattet av frøken Wallentinsen selv. Men det skulle<br />
vsre en hemmelighet, kors p& halsen!<br />
Neppe noen av de andre medvirkende gikk så<br />
sterkt inn for oppgaven som Fanny. Plun terpet på<br />
rollen sent og tidlig, og lengtet bare til hver prøve.<br />
Ved framsyningen skulle også foreldrene være til<br />
stede, og spenningen var nesten ikke til å holde ut<br />
i ukene som lå imellom. Hvor hun følte at dette var<br />
noe som passet for henne! Skuespillerinne ville hun<br />
bli - koste hva det koste ville. Skuespillerinne måtte<br />
hun bli, ellers ville livet være komplett meningsløs-<br />
het, fant hun ut. Det var noe inne i henne som gjorde<br />
det, noe som presset på, noe uimotståelig. . .<br />
Stykket ble sannelig litt av en suksess. Salen var<br />
smekkfull av tilskuere, både foreldre og elever. Hen-<br />
nes mor og far var der også, det var for Fanny<br />
toppen av alt. Nå fikk de med egne øyne se hva for<br />
en talentfull datter de hadde, tenkte hun. Og san-<br />
nelig fikk hun mange lovord etterpå - både av dem<br />
og andre. Det var i sannhet en stor dag, den lykke-<br />
ligste i hennes unge liv.<br />
Da pakkene ble delt ut julekvelden hos Lenstrup,<br />
fikk Fanny av brødrene sine en stor pappeske som<br />
viste seg å inneholde en morsom miniatyrscene med<br />
kulisser, forteppe og en mengde personer klebet på<br />
kartong og festet til tynne ståltråder som de kunne
f~res<br />
inn på scenen med. Det fulgte også med noen<br />
små skuespill i trykte hefter, slik at en kunne lage<br />
rene forestillinger.<br />
Fanny trodde til å begynne med at brødrene hadde<br />
funnet på dette nærmest som en slags harsellas,<br />
simpelthen for å erte henne. Litt flau ble hun også.<br />
Men snart fant hun ut at dette kunne være en mor-<br />
som hobby i tråd med hennes interesse for teater.<br />
Hun leste replikkene på vegne av de stumme papp-<br />
dukkene etter hvert som de «agerte» på det vesle<br />
scenegulvet. Leketøyet ble kjært for henne, og hun<br />
tilbrakte mang en ettermiddag og kveld med det.<br />
Manglet hun kulisser og personer fikk hun Magda-<br />
lena til å tegne og fargelegge det hun trengte.<br />
Stundom inviterte hun barn fra nabolaget til å<br />
overvære framsyningene. Særlig var eventyrstykkene<br />
i vinden. De små satt spent foran sceneåpningen og<br />
fulgte intens med i handlingen. I og med at det var<br />
Fanny som bokstavelig talt sto bak det hele, følte hun<br />
det selv som var det hun som opptrådte der i rampe-<br />
lyset og var personene.
E d m u n d hadde merkantil utdannelse,<br />
og fungerte som avisens og trykkeriets forretnings-<br />
fører. Skjebnen hadde utpekt ham til å bli den<br />
lengstlevende av hele slekten, men se, det var skjult<br />
for både hans og de andres øyne. I det minste han<br />
selv ville ha betakket seg om han hadde visst at<br />
hele bunten skulle forsvinne fra jordens overflate<br />
før ham.<br />
Edmund var slett ingen dumskolling - snarere<br />
tvert om - og han var humoristen i familien. Hans<br />
humor kunne dog være noe besk, og ikke alle vur-<br />
derte den like høyt.<br />
Jobben som forretningsfører skjøttet han tilfreds-<br />
stillende, men heller ikke mere. Han var endel filo-<br />
sofisk anlagt, og det var derfor etter hans egen<br />
mening en kardinalfeil at han ikke fikk universitets-<br />
utdannelse som to av brødrene. Men faren hadde<br />
system i alt, og han så gjerne at en av hans nærmeste<br />
kunne ta seg av den økonomiske siden av foreta-<br />
gendet, og Edmund syntes å være den best skikkede<br />
til det. At den utpekte ikke følte seg så overbevist
om sin fortreffelighet på området var en sak for seg,<br />
Da kontorpersonalet var ytterst fåtallig - det<br />
besto bare av en enslig dame og en volontør - hadde<br />
forretningsfareren mer enn nok å ta seg til. Foruten<br />
bokholderiet sorterte også annonsetegning og abon-<br />
nentverving under ham. Ja, det hendte ikke sjelden<br />
at han også måtte fungere som ekspeditør, når<br />
pakkemannskapet var i tidsnød.<br />
Allsidigheten ved stillingen plaget ikke Edmund<br />
nevneverdig, men han likte mindre at fritiden ble<br />
så knapp. Alltid måtte han være opptatt med noe<br />
innen bedriften. Og livet besto ikke bare av yrkes-<br />
trelldom, pleide han å si.<br />
Fritid hadde Edmund så ualminnelig god bruk<br />
for. Familien hadde et lansted en halv mils vei fra<br />
byen. Der likte han sarlig godt å holde til enten<br />
det var sommer eller vinter.<br />
Dyrevenn var han, og den beste kameraten hans,<br />
som fulgte med over alt, var schaferhunden Teilmann.<br />
Dessuten hadde han part i en hest. Det hadde seg<br />
slik at han så gjerne ville drive ride-sport, og da<br />
vognmann Bertelsen hadde bruk for noe kapital til<br />
inrikjøp av en ny «havremotor», fikk Edmund bruks-<br />
rett til nyervervelsen mot å betale en avtalt sum<br />
samt yte noen kroner i månedlig leie. Bertelsen<br />
nyttet hesten i sin drosjetrafikk det meste av dagen<br />
og var ansvarlig for foring og stell, men når Edmund<br />
ønsket det kunne han bruke den til sine rideturer.<br />
Han hadde anskaffet seg flott utstyr, sadel, støvler<br />
med sporer, rutet dress og korkhatt. Virket rent<br />
aristokratisk der han kneiste på sin stolte ganger.<br />
Ikke rart at folkevittigheten hadde gitt ham tittelen
«Markgreven» eller «Lorden». Naturligvis satte han<br />
ikke synnerlig pris på æren, men gjorde gode miner<br />
til slett spill.<br />
Med hunden løpende ved siden eller like bak,<br />
alt ettersom, tok han sine turer i omegnen. Gjorde<br />
som oftest holdt ved landstedet, der han spiste og<br />
koste seg foran peisen, enten alene eller sammen med<br />
de andre av familiemedlemmene som måtte vzere<br />
tilstede.<br />
Han likte også å stelle med planter og lage farge-<br />
rike blomsterrabatter.<br />
Så tid trengte han massevis av!<br />
Men det fordømte og trivielle kontorarbeidet<br />
slukte så altfor mange timer pr. uke. Helt fri, slik<br />
som han ønsket det, følte han seg sjelden. Noen<br />
vanlig sommerferie var det ikke så lett å ta når alt<br />
skulle drives kontinuerlig, og det var just det det<br />
skulle. Faren hadde alltid fnnskjerpet kravet om<br />
ansvarskjensle, og det lot til at han virkelig var<br />
kommet inn i en tredemølle som det var uråd %<br />
slippe vekk fra. En rottefelle, en hummerteine var<br />
det lett å bli lokket inn i, men sjansene til å unn-<br />
slippe var minimale. Og enda kalte de arbeidet for<br />
en «velsignelse» !<br />
At et menneske ikke kmne være mere økonomisk<br />
uavhengig, så det kmne leve som selv det lystet - -
Neseyngste skuddet på stamtreet var<br />
U l r i k. Også han viste alt i barneåra at han var i<br />
besittelse av kunstneriske anlegg, som gikk i retning<br />
av å forme gjenstander med egne hender. Det be-<br />
gynte i sand-dungen og fortsatte med leirklumper<br />
som ble til de underligste figurer.<br />
Faren lot ham ta examen artium med tanke på<br />
at han eventuelt ville utdanne seg videre til arkitekt.<br />
En så usikker levevei som en billedhoggers kunne<br />
ikke komme på tale. Men for Ulrik selv fantes det<br />
ingen annen løsning.<br />
Billedhogger var han eslet til! Og det endte med<br />
at han fikk reise til Kunstskolen i hovedstaden, der<br />
han etterhvert gjorde seg fordelaktig bemerket. Han<br />
var så heldig å vinne i en konkurranse om et fisker-<br />
monument, og det gjorde navnet hans kjent, så han<br />
fikk flere oppdrag.<br />
Han leide seg et atelier i Pipervika og drev det<br />
tilsynelatende ganske bra, om ikke akkurat øko-<br />
nomisk sett. Pengeforvaltning lå ikke for ham.<br />
Snart fikk han flere kunstnervenner, som hadde
tilhold i atelieret. De spleiste gjerne på ø1 og dram,<br />
festet til sent på natt, ofte sammen med tilfeldige<br />
damebekjentskaper.<br />
Ulrik hadde ikke godt av all supingen, og det gikk<br />
ut over produksjonen. Han tenkte til dels mere på å<br />
skaffe seg alkohol enn han gikk inn for kunsten, og<br />
resultatet ble deretter.<br />
Det kom faren for øret at yngste sønnen holdt<br />
på å gå i hundene i hovedstaden og han søkte 0ye-<br />
blikkelig å få ham hjem.<br />
Ulrik vegret seg, han hadde det bra der han var,<br />
skrev han, og i en gudsforlatt provinsby uten noe<br />
kunstnermiljø kunne han ikke trives. Der ville det<br />
ikke bli noen oppgaver av betydning, han kom til<br />
å visne inn som et henslengt rosenstripseple. Kort<br />
sagt : Umulig!<br />
Men faren drev på. Atelier skulle gutten få, og<br />
det ville bare være en fordel å kunne få arbeide i<br />
ro og fred i en mindre by - uten for mye som<br />
distraherte.<br />
Distraherte - hva faren mente med det? Var<br />
det noe spesielt han siktet til kanskje? Om det gikk<br />
an å spørre. Insinuasjoner skulle man ha seg fra-<br />
bedt, takk!<br />
Stefan Lenstrup forsto at dette ville bli et van-<br />
skelig problem å løse. Men både han selv og fruen<br />
var svært urolige for Ulrik, det var ikke tvil om<br />
at dette bar galt avsted. Ille nok å ha en fanatisk<br />
totalavholdsmann i slekten, men dobbelt vondt om
det nå fremsto en alkoholiker. At kunstnere skulle<br />
ha så vanskelig for å omgåes de sterke drikker -<br />
være så svake!<br />
Ingen trøst var det å tenke på at det nesten<br />
hørte til regelen at familier skulle ha sine svarte<br />
får, og at de i så måte helier ikke skulle danne noe<br />
unntak.<br />
Rare Ulrik kunne la seg overtale M å komme<br />
hjem og slå seg ned der - så skulle det nok<br />
gjenke seg - - -.<br />
En dag hendte det noe i Lindsund som muligens<br />
kunne være årsak til at ønsket gikk i oppfylelse.<br />
Det så nesten ut som om den navnkundige «skjebnens<br />
finger>> var aldri så lite i bevegelse.<br />
Fabrikkeier Rolwss6n gikk nemlig hen og fylte<br />
sytti år og ville i den aniedning forære byen en større<br />
skulptur og fontene midt i Parken. Planen fikk Lenstrup<br />
snusen i før den ble gjort alment kjent og<br />
han var ikke sen om å oppsøke donatoren. Kunne<br />
ikke dette bli en passende oppgave for sønnen Ulrik?<br />
Jo kanskje. Men fabrikkeieren hadde nå egentlig<br />
tenkt å la utskrive en offentlig konkurranse blant<br />
landets billedhoggere, slik at det kunne komme<br />
mange utkast.<br />
En helt forståelig framgangsmåte, innrømmet<br />
astrup. Men det ville for det ferate fordyre affæren<br />
betraktelig - i og med at det da mått settes<br />
opp flere høye premier - og for det annet, og slett<br />
ikke minst viktige, ville det jo være naturlig at et<br />
bysbarn fikk oppdraget. Det ville tjene den generøse<br />
giver til ekstra stor heder om han overdro oppgaven<br />
til den eneste biiledhogger av noen betydning byen
hadde fostret. Avisene - da i første rekke det kon-<br />
servative «Middagstidende» - ville slå det stort<br />
opp, og den storsinnede gest kom sikkert til å vekke<br />
begeistring innen alle lag av folket.<br />
«Fabrikkeier Rolwssen har ved sin enestående<br />
gavmildhet gjort det mulig å få biiledhogger Ulrik<br />
Lenstrup til å slå seg ned i fødebyen for å kunne<br />
ofre seg for den store oppgaven som fabrikkeieren<br />
har tiltenkt ham.»<br />
Sant nok, når Rolwssi5n tenkte seg om, ville det<br />
vel være det riktigste. Derved kunne han så å si<br />
slå to fluer i ett smekk: Skaffe byen en vakker skulp-<br />
tur og en ny skatteborger. Pengene ble ikke sendt<br />
ut av kommunen, bortsett fra støpearbeidet når så<br />
langt led.<br />
Stefan Lenstrup var svært godt fornøyd med<br />
utfallet. Han satte seg øyeblikkelig P forbindelse med<br />
sønnen i hovedstaden og underrettet ham om den<br />
gledelige avgjørelsen.<br />
Noen begeistring vakte det imidlertid ikke - mer-<br />
kelig nok. Så utakknemlig kunne en stymper altså<br />
være !<br />
Ulrik tenkte seg nok at det hele var en snedig<br />
utspekulert manøvre for å få ham tilbake - og under<br />
kontroli. Han skulle ha seg denslags så mye frabedt.<br />
Ville drikke seg passende full i sakens anledning og<br />
skrive et brev . . .<br />
Fy fanken viile han skrive, jeg lar meg ikke be-<br />
stikke. Ønsker ikke å stille meg under et uverdig
formynderskap. Dra til helsike! Jeg har det godt<br />
her jeg er. . .<br />
Ja, sånn, presis såwui ville hm forme brevet sitt<br />
når han var passelig på en snurr.<br />
Leve friheten - skål!<br />
Men hvordan det nå hadde seg, så besinnet Ulrik<br />
seg før han formet brevet. Det var som noe nytt<br />
kom over ham, en uforklarlig kjensle av at dette<br />
tilbudet fra hjembyen ville være til hans beste.<br />
Kanskje skulle denne skulpturen bli hans livs ho-<br />
vedverk, der han kunne legge ned hele sin genius<br />
og overbevise all verden hva han virkelig var - en<br />
formens og fantasiens skapende mester - - -.<br />
«Jeg aksepterer,% telegraferte han kort og godt.
M a g d a l e n a, som kom så lenge etter<br />
de andre og som på grunn av morens fremskredne<br />
alder ikke behøvde å vente noen etterfølger - vokste<br />
opp og ble en yndig skapning, ubetinget den vakreste<br />
i søskenrekken. Det ble snart konstatert at hun<br />
hadde arvet avdøde søster Wilhelrnines anlegg for<br />
tegning og maling. Ikke tvil om at hun hadde ut-<br />
pregede evner på dette feltet. Foreldrene lot henne<br />
derfor få bli elev ved en såkalt tegneskole som ble<br />
drevet av kunstmaler Brincke. Hun fulgte interes-<br />
sert med i undervisningen sammen med flere andre,<br />
både barn og voksne.<br />
En av sønnene til soknepresten, Håkon, gikk på<br />
samme kurset. Han var nærmere tjue år, Magda-<br />
lena hadde nettopp fylt seksten.<br />
Det laget seg slik at de kom til å sitte ved siden<br />
av hverandre i timene. Kanskje ikke så rent tilfeldig<br />
forresten. Ingen hadde kommandert Håkon til å<br />
sette seg akkurat der, men det syntes A passe ham<br />
fortreffelig. Han lot ellers til å være en kjekk kar,<br />
Magdalena følte seg nesten beæret da han tilbød
seg å være hennes ledsagende kavaler etterat under-<br />
visningen var ferdig utpå kvelden. Han ville endog<br />
forlenge veien en del, men den unge damen turde<br />
ikke for sitt bare liv drøye for lenge før hun innfant<br />
seg i hjemmet, så det ble ikke synderlig store sprell<br />
hun våget seg til å gjøre. Vemmelig å skulle være<br />
øyestenen i familien og bli hegnet slik om!<br />
Hun hadde nok hørt en eller annen fugl synge<br />
om at denne prestesønnen var litt av en kvinnebe-<br />
dårer og storsjarmør, men folk har det gjerne med<br />
å overdrive, trøstet hun seg med. Og hvis det var<br />
så at han holdt av henne, ble det kanhende et riktig<br />
og ekte kjærlighetsforhold mellom dem. Og «for-<br />
tiden» - hvis ryktet talte sant - skulle være<br />
glemt for bestandig.<br />
Håkon vilie gjerne ha Magdalena med seg på en<br />
lengre tur en søndag, så kunne de ta skisser, mente<br />
han, når de fant fine motiver. De kunne rettlede hver-<br />
andre og utvikle de kunstneriske anleggene som de<br />
begge utvilsomt var i besittelse av. Sa han. Og<br />
hun syntes ideen var aparte. Håpet bare at for-<br />
eldrene ikke hadde noe å innvende . . .<br />
«Hvis du sier at du. skal på fottur med en ven-<br />
ninne, er det vel en liketil sak,» foreslo Håkon.<br />
«Nei, det går ikke an å lyve,» svarte Magdalena,<br />
«det er både galt og uklokt, fordi de i så fall vil vite<br />
hvilken venninne det dreier seg om.»<br />
«Så si det er meg da. Når du tar min ærverdige<br />
prestepappas navn forfengelig, vil det nok gjøre et<br />
passende inntrykk på dine foresatte. Jeg skal på<br />
utflukt med sokrieprestens kloke og alvorlige sønn,<br />
kan du si. Det var da hyggelig, svarer dine foreldre.
Naturligvis får du bli med. I den prektige guttens<br />
varetekt tør vi trygt overlate vår dyrebare og høyt<br />
elskede datter.,<br />
Magdalena lo, så morsomt påkommet syntes hun<br />
det var.<br />
«Du er en vittig gutt, du. Men sannelig tror jeg<br />
at noe slikt kunne gjøre sin virkning. Jeg får tenke<br />
litt over saken.»<br />
Og Magdalena tenkte. Hele natten lå hun urolig<br />
og halvvåken. Dette syntes hun hørtes festlig, -<br />
tenk, få være sammen med Håkon en hel dag ute<br />
i det fri.. . Var nesten for godt til å vme sant.<br />
Hvis - - hvis - - ikke mamma og pappa fant<br />
på å stille seg uvillig.<br />
Det var ikke lett å få det sagt. Et så vrient pro-<br />
blem kunne Magdalena ikke minnes å ha stått over-<br />
for. Spørre sine egne foreldre om å få dra på hel-<br />
dags-tur med en voksen gutt. Hva ville de vel tro?<br />
At hun, så ung hun var, hadde tenkt å forlove seg?<br />
Riktignok kunne det nok virke betryggende når de<br />
fikk vite at det var sokneprestsønnen hun skulle ha<br />
som ledsager. Men likevel - - -.<br />
Hun fikk ta seg sammen og forelegge saken for<br />
mamma, som så kunne overtale pappa. Måtte de<br />
bare gi sitt samtykke! Ti1 turen altså.<br />
Mamma ble nok litt paff med det samme. Tur?<br />
Hele søndagen? Hvorhen? Hvem skulle vaere med<br />
som anstand? Ingen? Men, snille, det var da en nød-<br />
vendig foranstaltning. Om ikke annet, så kunne<br />
Fanny få bli med.
«Nei, vet du hva, mamma,» protesterte Magdalena,<br />
du kan da ikke for alvor mene no slikt. Vi er vel ikke<br />
så små at vi trenger barnepike,<br />
«Vel, jeg f%r høre hva far sier.»<br />
Far sa ja, merkelig nok.<br />
«Så pass tillit skal vi vise v%r datter.»<br />
Den første søndagen i juni skulle turen tas.<br />
Magdalena var så spent at hun var rent åndsfra-<br />
værende i ventetiden. Det virket som skulle hun få<br />
oppleve noe nytt og hemmelighetsfullt, noe. En hel<br />
dag sammen med den staute Håkon, som hun be-<br />
undret over all måte jo mer hun lærte ham å kjenne.<br />
Det var avtalt at hun skulie ha nistekurven med<br />
og at de skulle møtes på <strong>To</strong>rget klokken ni om<br />
morgenen.<br />
Bare nå været ble pent. Det måtte bli pent, ellers<br />
kunne de ikke komme av gårde.<br />
Ønsket gikk i oppfyllelse - i aller høyeste grad.<br />
Solen hadde fritt spilleruni på en skyfri himmel helt<br />
fra grytidlig morgen. Noen ekkel nordenvind var<br />
det heller ikke.<br />
Håkon hadde en overraskelse i bakhånd. Han<br />
hadde leid hest og kalesjevogn, som skulle kjøre dem<br />
en halv mils vei ut av byen, så de kunne spare føt-<br />
tene til de skulle ta fatt på sparserturen rundt det<br />
ganske store Hernesvatnet. Kusken satt på forsetet<br />
og hadde heldigvis ikke øyer i nakken. Ellers ville
han ganske snart etter at vognen var kommet i be-<br />
vegelse ha lagt merke til at Håkon la den ene hånden<br />
kjætegnende over Magdalenas skulder. Hun vendte<br />
rødmende ansiktet mot ham et øyeblikk og smilte<br />
forlegent. Han nidstirret på henne, men hun så bare<br />
ned i fanget sitt og iblant litt til siden der de kjørte<br />
fram.<br />
Samtalen ble usammenhengende og nokså be-<br />
tydningsløs. De lovpriste vekselvis solskinnet, vognen,<br />
hesten, streifet tegnekurset som nettopp var av-<br />
sluttet, og kom med forslag til eventuelle motiver<br />
de skulle velge når de var niidd fram dit de hadde<br />
tenkt å slå seg til for dagen.<br />
Håkon betalte drosjekusken, og de satte straks<br />
kursen mot den smale stien som førte videre i det<br />
idylliske terrenget der de hadde tenkt å gå på en<br />
slags oppdagerferd. Han bar nistekurven i venstre<br />
hånd, mens han la den høyre rundt livet på jenten.<br />
Opptrådte nokså freidig, syntes hun, men hennes<br />
erfaring om gutter var for ingenting å regne. Det var<br />
bare brødrene sine hun hadde omgang med, og de<br />
gjorde såvisst ikke særlig vesen av henne.<br />
Dette var noe helt annerledes, noe nytt og uprøvd.<br />
Hun kunne vel ikke gi seg t . å protestere mot at<br />
kavaleren holdt henne kring midjen mens de gikk<br />
bortetter stien. Det var verken vondt eller ube-<br />
hagelig på noensomhelst måte. Snarere tvert om. . .<br />
Farlig var det vel ikke heller.<br />
De valgte å slå seg ned for dagen i en idyllisk<br />
bukt nede ved vannet. Terrenget skrånte noe opp-<br />
5 - Gottfred Borghammer 65
over mot et Lite skogholt, som virket som et naturlig<br />
le-belte for vinden når den kom feiende inn fra<br />
søraust.<br />
Paret satte seg på gressbakken med føttene utfor<br />
den kanten som var dannet ved at vannet i tidens<br />
Iøp hadde gnaget seg inn i jordlaget. Bredden var<br />
helt dekket med renx~askete småstein, og Håkon ble<br />
snart fristet til! å kaste «Far, mor, søster, bror» og<br />
se hvor mange hopp han klarte å få steinene til å<br />
gjlzrre bortover vannflaten. Magdalena forsøkte seg<br />
også, men hun hadde Ikke rette hansilaget, så hun<br />
jublet av begeistring da hun oppnådde tre hopp.<br />
Lettere var det å lage «niser», småstein som ble<br />
kastet ut i vannet og som gikk til bunns uten å<br />
danne noen «sprut», men bare tilkjennega ved en<br />
egen dump lyd at de var riktige «niser».<br />
Etterhånden ble de to unge lei av å drive disse<br />
uskyldige konkurransene, der Håkon uavbrutt ble<br />
den suverene vinner, så de vendte tilbake til skråningen<br />
for å hvile og for å smake på innholdet i<br />
nistekurven.<br />
Måkon la seg på ryggen og trakk den sittende<br />
Magdalena i armen forat ogsa hun skulle slenge seg<br />
på marken. Hun prøvde til å begynne med å stritte<br />
imot, men ga seg snart, slik at de begge ble liggende<br />
side om side med ansiktene vendt mot den blå himmelen<br />
og de hvite skydottene som syntes å danne<br />
rare figurer for dem som hadde fantasi nok til å<br />
merke dem. Og det hadde de to - -.<br />
«En jente som blir kysset.»<br />
«Nå tøver du ordentlig!» Magdalena ble blussende<br />
rød. «Jeg ser et ekorn med hale.»<br />
«Uten hale ville det vel ikke ba vaert noe ekorn<br />
i det hele tatt.»<br />
«Du er ganske kvass.»<br />
«Vil du kjenne?»<br />
«K jenne hva ?»<br />
«Om jeg er kvass.»<br />
De fant fram tegneblokkene sine og tok noen<br />
skisser - begge med like motiver fordi de derved<br />
lettere kunne dra sammenligninger og lære av hver-<br />
andre.<br />
Ettersom timene gikk lot begge som om de hadde<br />
glemt episoden tidligere på dagen. Men en stund<br />
før de brøt opp for å ta fatt på hjemturen grep<br />
Håkon Magdalenas hånd :<br />
«Du får unnskylde meg hvis jeg har vært slem<br />
mot deg.»<br />
«Det snakker vi ikke noe om,» svarte hun.<br />
«Takk! Da blir dette ikke siste turen vår?»<br />
UORDEN I GELEDDET<br />
Prøveartikkelen som Simon hadde sendt<br />
fra Paris til Kristiania var falt i god jord, og avisen<br />
ga ham etterhvert friere tøyler. Ja, de lot ham vite<br />
at såvel lesere som redaksjon satte pris på det stof-<br />
fet han leverte, og spalteplassen sto åpen for ganske<br />
hyppige korrespondanser.<br />
Selv tillot han seg snart å slå frampå om det<br />
kunne tenkes at avisen ville overveie å la ham bli<br />
fast medarbeider etter endt utdannelse. Som uten-<br />
riksmedarbeider for eksempel.<br />
Slett ikke utelukket, svarte redaktøren i et venn-<br />
lig brev. Deres mangeårige utenrikskronikør var<br />
nokså tilårskommen, og det ville før eller senere<br />
bli aktuelt med fornyelse. En ung mann med friske<br />
impulser og gåpåhumør ville ikke være aweien.<br />
Slikt måtte jo virke inspirerende på Paris-stu-<br />
denten, som så lenge hadde sett noe mistrøstig på<br />
sin situasjon. Honorarene han fikk tilsendt var større<br />
enn han hadde regnet med, og han følte seg nesten<br />
ovenpå også når det gjaldt økonomien. Slapp å leve<br />
på den rene sultegrensen. Og så sjansene til å opp-
nå en Iivssang som interesserte ham mere enn noe<br />
annet i denne verden - - det var ikke ti1 tP, tro.<br />
En vakker dag hadde det lyktes Simon å gjen-<br />
nomføre sine studier ved Universitetet og samstundes<br />
ved Journalistakademiet. Straks etter ble det av-<br />
gjort at han skulle reise til Norge for å tiltre redak-<br />
sjonen i den hovedstadavisen som han hittil hadde<br />
vært Paris-korrespondent for.<br />
Det føltes unektelig noe underlig for faren. Han<br />
hadde slett ikke tenkt seg at den eldste gutten skulle<br />
g& hen og bli pressemann, men i og for seg var det<br />
jo en begivenhet som han burde glede seg over. Han<br />
hadde fulgt med i Pariskorrespondansen, og var<br />
oppriktig talt ganske stolt over hva Simon kunne<br />
prestere. Det var en svung over stiien som rent ut<br />
sagt miitte imponere. Og aktuelle ting var det sta-<br />
dig som ble behandlet i artiklene. Et ønskemål måtte<br />
det vaere å bevege sønnen til å overta redaksjonen<br />
en gang hvis Arnold Krøgseth fant det for godt å<br />
si opp sin stilling i «Middagstidende» - - -. Men<br />
det unnlot Krøgseth å gjøre. Forøvrig var Simon ikke<br />
synderlig interessert i en redaktørstilling i en for-<br />
holdsvis beskjeden provinsavis, og det endatil i sin<br />
egen barndomsby og med den selvrådige faderlige<br />
høyhet som overadministrator. Ellers hadde han<br />
fått smak på det store utland, og håpet bare at det<br />
skulle gis ham en mulighet til å kunne slå seg ned<br />
under større forhold enn en norsk avis overhodet<br />
kunne vaere i stand til. Dertil var fedrelandet altfor
lite - hva folkemengde angikk. Det avislesende<br />
publikum hadde sin naturlige begrensnirng.<br />
Da Simon ble lei av å bo alene på hybel og spise<br />
sine måltider ute, bestemte han seg for å gifte seg jo<br />
før jo heller. Den han valgte - og som på sin side<br />
aksepterte barn - var en folkeskolellærerinne med<br />
egen leilighet, men også med et eget livssyn, noe<br />
utenom det vanlige. Run viste seg etter kort tids<br />
ekteskap ikke å svare til forventningene. Det<br />
samme syntes hun når det gjaldt gemalen. Særlig<br />
var det vanskelig å bli fortrolig med det uregelrnes-<br />
sige tilvaeret hennes pressemann så å si var nødt til<br />
å føre. Ingen fast arbeidstid, kveldsjobbing, reiser<br />
i hytt og va.,r på korteste varsel, liten tid for hygge-<br />
lig hjemmeliv.<br />
«Det er til å bli gal av,» lot hun ham vite. deg<br />
giftet meg fordi jeg følte meg ensom. Men nå visker<br />
ensomheten på en annen og slett ikke mer behagelig<br />
måte.»<br />
Hva skulle han vel svare?<br />
«Jeg beklager det,» sa han bare.<br />
«Beklager - beklager,» hermet hun og så for-<br />
vrengt ut i ansiktet. Var dette mennesket han hadde<br />
giftet seg med en bikkje, ville hun sikkert ha bidt<br />
ham i strupen, tenkte Simon 1 sitt stille sinn. Men<br />
han forsto like fullt hennes reaksjon.<br />
«Jeg beklager at jeg inngikk dette ekteskapet.<br />
Beklager det ikke minst for din skyld. Du burde ha<br />
fått en likere ektemann. Hvis du i det hele tatt skulle<br />
hatt noen mann.»<br />
og dine ideer. Uten å belemre deg med en ekte-<br />
felle. Særlig da ikke med en som har skuffet deg<br />
så totalt som jeg.»<br />
«Etterpåklokskap - - >><br />
«Ganske visst. Men jeg stiller deg fritt. Vil du<br />
la deg skille, så hindrer jeg deg ikke.»<br />
«Hindrer, sa du. Er det et kreatur du snakker<br />
til? Eller et menneske? Mener du kanskje at kvinnen<br />
ingen rettigheter har, at hun helt og holdent er pris-<br />
gitt den mannspersonen hun tilfeldigvis har giftet<br />
seg meg, og må finne seg i alt?»<br />
«En ekteskapskontrakt er det ikke så liketil å<br />
løse seg fra hvis den andre parten er uvillig, det<br />
vet du da like godt som jeg.»<br />
Slik kunne de sitte og drive på med sitt ordkløveri.<br />
Gang på gang. Mer og mer syntes de å gli fra hver-<br />
andre. Begge måtte de innrømme at årsaken ute^<br />
tvil var at kjærligheten egentlig aldri hadde bundet<br />
dem sammen. Kjærligheten som tåler alt, som til-<br />
gir alt, som - - - .<br />
At det før eller siden måtte ende med skilsmisse<br />
var de klar over, både hun og han. Da derfor Simon<br />
fikk anmodning fra sin avis i samarbeid med et<br />
nordisk pressebyrå å ta en lengre reise til Amerika<br />
for der, som spesialoppdrag, å oppsøke skandinaver<br />
og lage en artikkelserie om sine inntrykk, svarte han<br />
uten betenkning ja. For det første var oppgaven<br />
interessant og for det andre kunne det løse den
ekteskapelige konflikten på en smertefri måte. Ingen<br />
skilsmisse-skandale, - men en form for skilsmisse<br />
ble det likevel. I første omgang for fire måneder.<br />
Muligens for bestandig. Fant han seg nemlig til<br />
rette i Amerika og fikk seg en passende jobb der,<br />
behøvde han jo ikke vende tilbake til gamlelandet<br />
igjen.<br />
Lærerinnen ville i så fali neppe sørge seg ihjel.
D e t hendte en dag at en skjebnesvanger<br />
annonse ble rykket inn i «Middagstidende». Ingen av<br />
avisens folk kjente til den på forhånd, og da redaktør<br />
og forretningsfører oppdaget fadesen var det for<br />
sent å gjøre noe ved det, fordi mesteparten av opp-<br />
laget var ferdigtrykket og utsendt. At det var Ragn-<br />
vald som hadde vært ute med galmannsstrekene var<br />
opplagt. I all stillhet hadde han satt opp annonsen<br />
og under ombrekkingen plasert den mellom de andre<br />
kunngjøringene. Ingen i trykkeriet hadde reagert,<br />
de drev jo ikke med sensurering av det som ble rykket<br />
inn i avisen. Skjønt teksten var snurrig og angikk<br />
«junior», falt det dem i farten ikke inn at det<br />
dreide seg om en illegal foreteelse. Men det var ikke<br />
fritt for at de stakk hodene sammen og kominen-<br />
terte det hele. Noe underlig lå liksom i luften den<br />
formiddagen, noe dystert, uforklarlig. . .<br />
Lenstrup senior fikk også øye på oppsettet da<br />
han gransket dagens nummer. Han ble mere ned-<br />
trykt enn rasende. Dette kunne ikke en normal per-<br />
son ha funnet på! Ragnvald måtte være gal - han
eviste det jo gang på gang. Bar han spiren i seg,<br />
ville det nok tilspisse seg etter hvert. Og hva sb?<br />
Satt ut av funksjon for bestand- kanskje. Hva<br />
ville folk si når de leste avisene rundt om i husene?<br />
Han syntes han så dem - abonnentene - løs-<br />
salgkundene. Skadefro ville de geipe, de som på for-<br />
hånd måtte ha et horn i siden til utgiverne, po-<br />
litiske motstandere især. De ville lese annonsen<br />
høyt og grundig:<br />
Til byens befolkning!<br />
Denne avis er ikke talsmann for det frie<br />
ord. Vil man si den usminkede sannhet am<br />
de guddommelige ting, nektes man uten skån-<br />
se! spalteplass.<br />
Men her og nå skal det kunngjøres klart<br />
og tydelig:<br />
Vi ER ALLE CUDESØNNER I<br />
Når Gud i Himmerike er vår far, er vi<br />
logisk nok gudens barn, altså gudesønner.<br />
Som barn er vi tillike arvinger, Kristi med-<br />
arvinger.<br />
Enhver som vil hare mere om dette emne<br />
innbys til et offentlig foredrag ved R. Lenstrup<br />
i Hellvik-salen fk. onsdag kl. 8.
«Hva er det du har funnet på, Ragnvald?» Len-<br />
strup senior hadde fått sonnen på tomannshånd.<br />
«Svar meg ! »<br />
«Hvordan skal jeg forme det svaret? Er jeg ikke<br />
voksen nok til å kunne foreta meg det som Ånden<br />
driver meg til?»<br />
<br />
«Det nytter ikke hva du som jordisk far sier.<br />
Jeg har å adlyde Gud mer enn mennesker.»<br />
«Men den guden du snakker om har da ikke<br />
noen råderett over spaltene i min avis!»<br />
«Hvorfor ikke? Altets herre har vel råderetten<br />
over spaltene dine også - når han eier alt - ab-<br />
solutt alt, selv om ikke du innser det - du med<br />
din f ormørkede forstand. »<br />
«Nei, nå har du oversteget grensen for det til-<br />
latelige, Ragnvald. Dette kan jeg ikke finne meg i.,<br />
Senior var så opphisset at han hadde vondt for å<br />
puste. «Hvis du fortsetter med dette gude-vrøvlet,<br />
havner du på asylet. Ja, jeg sa asylet!,<br />
«Martyrene havnet i løvehulene - det var verre.,<br />
«Du tar livet av meg, Ragnvald. Hva med dette<br />
møtet du bekjentgjør? Akter du å holde det?»<br />
«Om jeg akter? Naturligvis gjør jeg det.»<br />
«Det må ikke skje! Hører du, det må ikke skje.<br />
Du skandaliserer hele vår familie. Vi vil ikke finne<br />
oss i det, ikke noen.»<br />
«Ikke mørkets fyrste heller vil finne seg i det.<br />
Men også han skal jeg trosse!,
Ingenting nyttet. Ragnvald lot seg ikke overtale.<br />
Møtet i Hellviksalen onsdagskvelden ble holdt. Lo-<br />
kalet hadde sitteplasser til 180 personer, men folk<br />
strømmet til i så stort antail at mange måtte stå i<br />
midtgangen og langs veggene.<br />
Til innledning ble det sunget en kjent åndelig<br />
vise unisont, og like etter grep arrangøren ordet. Han<br />
begynte med å nevne artikkelen som han ikke fikk<br />
inn i farens egen avis. Men da en jo hadde tale- og<br />
trykkefrihet i landet, ville han ikke la seg målbinde<br />
av verdslige instanser som ikke hadde sans for de<br />
ting som hørte det guddommelige til. Nå skulle pub-<br />
likum få høre artikkelen ordrett gjengitt, så kunne<br />
hver enkel selv dømme eller fordømme, alt ettersom.<br />
Ragnvald leste så manuskriptet ord for ord. Da<br />
det var gjort var det som fikk han en plutselig in-<br />
spirasjon til å fortsette helt improvisert og uforbe-<br />
redt. Mens opplesningen nærmest måtte betegnes som<br />
tørr, kom ordene nå med kraft og patos, slik at de<br />
tilstedeværende ble fengslet på en særskilt måte,<br />
Det var jo en debutant som opptrådte på taler-<br />
stolen. Aldri før hadde han snakket til noen for-<br />
samling, og likevel klarte han det så fint. «Origi-<br />
nalt» mye av det han sa, men likevel - -<br />
Underlige ting hendte under møtet. Mens de sang<br />
en salme sto det plutselig fram en kvinne og ga seg<br />
til å snakke et ukjent tungemål. Hun virket som var<br />
hun helt fra seg. De hadde nok hørt rykter om tunge-<br />
taleri i moderne tid, men visste ikke om at noen der<br />
i byen kunne prestere den slags. Det ble ropt «Halle-<br />
luja» og «Pris skje Herren!» Forsamlingen var for-
*jrapu@;ro<br />
apualz7aSun3 apamJysJaj A= 7qas ug .)qas Æu ua<br />
.IQ$ ua!an puzq appsq dnqsuaa p~s~u%~q, 3% es uz<br />
-;rap9 a%uq aaÆq y6 anaraals3ams aIq ?ap u a ~
M o n s u l %eders oldefar liadde i sin tid<br />
startet en ganske lukrativ forretningsvirksomhet:<br />
Salg og utskjenkning av brennevin og utenlandske<br />
viner. Rettigheten hadde gått i arv fra far til sønn,<br />
men da den siste, Martell, overtok, måtte han nøye<br />
seg med «skjenkestuen», som ellers var innbringende<br />
nok. «Stuen» - eller restauranten som den også<br />
kaltes -- var flittig besøkt av folk fra alle sam-<br />
funnslag. Ikke minst var det omsetning i lange baner<br />
når arbeiderne Pikk ukelønningene sine og ville ha<br />
seg en real avkobling. Mange scener ble de dagene<br />
utspilt både inne i lokalet og utenfor, når konene<br />
kom for å hente mennene sine og hindre dem i å la<br />
de surt tjente pen,gene bli brukt tii brennevin når<br />
det var så sterkt behov for dem i husholdningen.<br />
Ikke sjelden hendte det at også barn kom for å<br />
overtale far til å følge dem hjem. Noen ganger lyktes<br />
det, andre ganger ikke.<br />
Når Martell Zeder ikke lenger fikk drive så uhem-<br />
niet sorn forgjengerne med spirituosasalg over disk,<br />
skyldtes det «nyordningen »som ga «Samlaget» ene-
etten til denne gjesjeften. Martell måtte helst være<br />
takknemlig så lenge han allernådigst fikk lov til å<br />
drive «skjenkestuen». Det var nemlig sterke krefter<br />
i gjære for å få ryddet vekk alt som alkoholomsetning<br />
het. Avholdsfolk grodde det opp som paddehatter,<br />
ikke minst etter at den vidløftige radikaleren,<br />
doktor Lenstrup, hadde gitt seg til med sin aggressive<br />
agitasjon. Et skjebnens paradoks var det jo<br />
at han var nevø av byens brennevinsprofitør par<br />
excellence! Folk kunne ikke annet enn kose seg litt<br />
ved tanken.<br />
Noen kvinner hadde forresten organisert seg i<br />
en «hvit sløyfe»-forening, og de lot til å være så<br />
hellig harme på «brennevinsdjevelen>>, som de sa, at<br />
det var neimen ikke godt å vite om de ikke en vakker<br />
dag ga seg til å storme djevelens bastioner, knuse<br />
flasker og glass - slik som ryktet fortalte om de<br />
fanatiske «sløyfe-damene» i Amerika.<br />
Angrepene kom - riktignok på en mindre drast-<br />
isk måte. Det ble nemlig reist krav om folkeavstem-<br />
ning. Borgerne skulle si sin mening om hvorvidt<br />
det fortsatt skulle drives salg og skjenking av<br />
brennevin i byen. Den demokratiske styreformen var<br />
nok i prinsippet den mest ideelle, men dette var en<br />
av utvekstene: Et tilfeldig flertall skulle kunne be-<br />
stemme over mindretallets nytelsesvaner. Hvis mørke-<br />
mennene så skjevt på at en mann tok seg en dram<br />
eller to, så skulle armingen vær så god gå i tørrdokk!<br />
På komando av det såkalte flertall. Og en lukrativ
ges jeft skulle nedlegges, med påfølgende arbeids-<br />
ledighet for de impliserte. Nei, og atter nei, dette<br />
burde selv i et demokrati ikke være tillatt. Den per-<br />
sonlige frihet var dertil et altfor ukrenkelig begrep.<br />
Doktor Victor Lenstrup var naturligvis en av de<br />
ivrigste forkjemperne blant samlagsstormerne. «Ge-<br />
neralen» kaltes han for anledningen på folkemunne.<br />
Det var jo ikke så hyggelig for ham å måtte kjempe<br />
mot sin egen onkel, Martell Zeder, som på sin side<br />
raste lik en tiger mot disse fordømte forbudsfa-<br />
natikerne.<br />
De radikale hadde nylig startet sin egen avis, og<br />
den tok kraftig til orde mot alkoholprofitørene, disse<br />
som levde herrens glade dager på andre folks ulykke.<br />
Drikken var borgerskapets og reaksjonens beste for-<br />
bundsfelle, sto det å lese i avisen.<br />
« Middagstidende» - de konservatives trofaste<br />
talerør - forsvarte samlaget med nebb og klør.<br />
Det ble en hard og spennende kamp med folke-<br />
møter og demonstrasjonstog. Overalt var doktor<br />
Lenstrup i ilden. Man vanskjøttet faktisk talt sin<br />
legepraksis i de siste ukene før avstemningen. Men<br />
det fikk ikke hjelpe, han følte seg drevet av en<br />
hellig idealisme som han ikke kunne gå på akkord<br />
med. De andre i familien sto samlet på den andre<br />
fronten, og det satte jo en ekstra spiss p% stridig-<br />
hetene.<br />
Mange av dem som ville beholde den frie bren-<br />
nevinsomsetningen tegnet seg villig for ganske store<br />
pengebeløp som skulle anvendes til propagandaen.<br />
Nesten alle borgere som hadde makt og innflytelse<br />
var å finne på de listene. De skulle forsvare «friheten»<br />
6 - Gottfred Borghammer 8 1
og nedkjempe trangapet og barnepikementaliteten,<br />
ble det hevdet. En heroisk og edel strid skulle føres.<br />
Snakket samlagsstormerne om alkoholens ofre,<br />
om drankerne som bmkte sine usle skillinger til å<br />
drikke seg fra sans og samling med, og lot koner og<br />
barn leve i armod og fortvilelse, og om alle ulykkene<br />
og dødsofrene som fulgte i susens spor?<br />
Vrøvl! Skulle de bra og hederlige byens borgere,<br />
som visste å passe måten, forsake all nytelse for å<br />
være «eksempler» - dydsmønstre - for de umåteholdne,<br />
som sikkert var bestemt for å gå i hundene<br />
likevel. Fordømt sludder! Hver og en fikk passe seg<br />
selv, det var grei skuring. Og brennevinet sprang<br />
ikke på noen. Ville folk la vzre å smake på drikkevarene,<br />
så sto det dem fritt* Avholdsmann kunne<br />
hvem som helst være, det fikk en bare respektere.<br />
Men ville de tillate seg å blande seg i andres levevaner<br />
og nytelser, så skulle de bekjempes med alle<br />
midler. Derfor fløt pengene rikelig inn, så kampen<br />
kunne føres effektivt på alle fronter. Flveblader,<br />
avisreklame, underholdningsmrater, ja, endog belivede<br />
fester med gratis servering gikk av stabelen.<br />
Stor glede vakte det da soknepresten ga tilkjenne<br />
sitt syn på saken. Alkoholen var skapt av Vår Herre,<br />
uttalte han på et offentlig møte, Mesteren laget jo<br />
selv vin i det navngjetne Kanaans-b~llupet. Det var<br />
rent ut sagt ukristelig å forby folk å nyte Guds velsignede<br />
gaver. Enhver skulle lære å omgåes alkoholen<br />
på en fornuftig måte, ikke overdrive naturligvis,<br />
men vaere måteholden.<br />
Den slags a~gumentasjon ga doktor Lenstrup og<br />
andre talere «vann på mølla». Særlig kristenfolket
eagerte når Vårherre ble tatt til inntekt for drikke-<br />
riet. Det var rent bespottelig, mente mange. Ka-<br />
pellanen sto riktignok på avholdsfolkets side, det<br />
samme gjorde alle frikirkeforstanderne, som det<br />
etterhånden var blitt flere og flere av i byen.<br />
Utfallet av kampen ble - til stor forundring for<br />
de fleste - at samlaget måtte nedlegges. Martell<br />
Zeder ble også tvunget til å opphøre med sin brenne-<br />
vinsutskjenkning. Siden den dag ville han ikke sette<br />
sine føtter i Stefan Lenstrups hus uten at han var<br />
hundre prosent viss på at doktoren var fraværende.<br />
Han tålte ikke synet av denne forbudsfanatikeren<br />
som var primus motor i den uvettige kampen -<br />
sammen med alle kjerringene som for anledningen<br />
var blitt gitt stemmerett tiiliks med mennene - - -
B y e n kunne ikke rose seg av å ha<br />
fostret noen forfatter av format. En og annen skri-<br />
bent hadde nok i ny og ne latt høre fra seg i form<br />
av mindre bøker av religiøs eller lokalhistorisk karak-<br />
ter. Noen såkalte diktsamlinger var også utgitt -<br />
på «eget forlags og i høyst beskjedne opplag. Enkelte<br />
skrev leilighetsviser på bestiiling, men de våget na-<br />
turligvis ikke å la seg titulere som «diktere» for<br />
alvor.<br />
Men en vakker dag eksploderte bomben: En<br />
kjent borger av staden, apoteker Skjælsann hadde<br />
fått antatt en større roman p% et kjent København-<br />
forlag, og omtrent samtidig fikk han et drama god-<br />
kjent til framføring ved et av teatrene i den danske<br />
hovedstaden. Snakk om sensasjon! Få eller ingen<br />
hadde hatt noen anelse om at apotekeren kunne an-<br />
net enn å mikse medisiner og holde taler ved høy-<br />
tidelige anledninger. Og så viste han seg altså å være<br />
både romanforfatter og dramatiker. Han kastet der
ved atskillig glans over byen, og det var noe hele<br />
befolkningen kunne sole seg i.<br />
Da Clubselskapet samme året skulle feire sitt<br />
femtiårs jubileum rettet styret en henvendelse til<br />
apotek-forfatteren om å skrive en liten enakter som<br />
kunne få premiere i samband med jubileet. Det sn<br />
han seg vilig til - en pølse fra eller til i slaktetiden<br />
var det ikke så nøye med. I løpet av kort tid hadde<br />
han ferdig manuskripetet til lystspillet «Veggteppet».<br />
Det skulle bare være fire rolleinnehavere, hvorav<br />
de to var ganske ubetydelige. Hovedpersonene var<br />
et ungt par. Da det ble diskutert hvem som skulle<br />
spille disse rollene, nevnte styremedlem Martell Zeder,<br />
som ellers var en nær venn av apoteker - omfor-<br />
latelse, forfatter - Skjælsann, at hans niese, Fanny<br />
Lenstmp, hadde vist anlegg på scenen i skoleteatret<br />
og sikkert ville egne seg fortreffelig. Som motspiller<br />
ble fra annet hold foreslått student Rasmussen. For-<br />
fatteren skulle selv sette stykket i scene.<br />
Fanny var overlykkelig da onkelen spurte om hun<br />
ville være med, at hun falt ham om halsen og ga<br />
ham et kyss på kinnet. Ailerede dagen etter møtte<br />
hun sammen med de andre kandidatene for instmk-<br />
tøren, som gjennomgikk stykket. De prøvde også å<br />
«spille» enkelte utsnitt for å vise hvordan de ville<br />
egne seg for de tiltenkte rollene.<br />
Starten var lovende, og det ble bestemt at de<br />
straks skulle gå i gang med prøvene for alvor, da<br />
det ikke var lenge igjen til premieren. Det ble et
hardt kjør for dem alle, men de gikk på med krum<br />
hals, interesserte som de var for oppgaven, og da<br />
jubileumsfestligheten skulle ta sin begynnelse, var<br />
alt klappet og klart .<br />
Premieren var imøtesett med den største forvent-<br />
ning. Og den tallrike, festkledde forsamling ga etter<br />
teppefall tydelig til kjenne at lystspillet hadde vært<br />
en suksess. Både forfatter og opptredende fikk varm<br />
hyllest.<br />
Det samme gjentok seg ved de forestillingene som<br />
fulgte i de to ukene stykket ble spilt. Jo, byen hadde<br />
da i sannhet talenter - både forfatter og habile<br />
amatørskuespillere.<br />
Nå hadde Fanny for alvor fått blod på tann.<br />
Trangen til å bli skuespillerinne var blitt betydelig<br />
styrket etter denne suksessen. Nå kunne vel ingen<br />
være i tvil lenger. Selv ikke mamma og pappa, som<br />
hadde avgjørelsen i sin hånd, Ville de la henne få<br />
reise til Trondhjem for å avlegge prøve ved teateret<br />
der? Onkel Martell hadde nemlig foreslått noe slikt.<br />
Han ville ellers søke å overtale foreldrene hennes.<br />
Ga de sitt samtykke, trodde han nok det skde bli<br />
mulig å få teateret interessert.<br />
«Det er godt å ha bispen til morbror, vet du,» sa<br />
han og smilte bredt.<br />
Lenstrup og frue hadde så menn ikke tenkt seg
at dem ene av døtrene skulle ofres p9 Thalias alter.<br />
Livet bak kulissene ville nok demoralisere det uskyl-<br />
dige pikebarnet aldeles. At hun deltok i et skole-<br />
teater, eller av og til spilte uskyldig amatør-kornedie<br />
for en engere krets, se, det var de ikke bot. Men<br />
som «profesjonell» - nei, det var visse grenser for<br />
hva de kunne gå med på!<br />
Zeder ga ikke tapt i første omgang. Han drev på<br />
med sin agitasjon. Og det utrolige hendte at han til<br />
slutt fikk sin søster og svoger med på at Fanny<br />
skulle få dra av sted for personlig å underhandle med<br />
teatersjefen, som allerede var blitt informert.<br />
Trondhjem var kjent som en god teaterby. Det<br />
hadde der lyktes for år tilbake å opprette en fast<br />
scene, og det var ingenting som tydet på at den ville<br />
bli nedlagt. Befolkningen var glad i sitt teater, som<br />
hadde klart å knytte til seg en rekke dyktige skue-<br />
spillere av begge kjønn.<br />
Etter at Fanny hadde avlagt prøven og gjort et<br />
bra inntrykk, ble det bestemt at hun skulle debu-<br />
tere i Skjælsanns enakter «Veggteppet» som nylig<br />
hadde hatt sin uroppførelse i hennes fødeby med<br />
amatører i de Eire rollene. Ved Trønder-teateret var<br />
tre av aktørene profesjonelle scenekunstnere.<br />
Fannys debut omfattet også dramaet «Den som<br />
forstår, dømmer ikke» av den østeriske forfatter<br />
Bachstiirmer.<br />
Rollen i det første stykket kunne hun på fingrene,<br />
hadde jo allerede spilt den flere ganger i «Clubben».<br />
Men den andre oppgaven var ny og krevende. Hun
visste dog hva det ville bety for hennes framtid om<br />
hun klarte dem begge godt, og derfor satte hun alt<br />
inn på å gjøre sitt ytterste.<br />
Etter premieren fikk hun på mange vis bekreftet<br />
at hun hadde sluppet vel igjennom nåleøyet. Ikke<br />
minst oppmuntrende var det å se hvor mye pent<br />
byens tre aviser skrev om henne. Hun syntes det<br />
hele var som en ufattelig drøm, som at det angikk<br />
en annen. Men navnet sto der svart på hvitt, og hun<br />
måtte lese anmeldelsene om igjen og om igjen.<br />
Trondh jems Tidende skrev :<br />
I Skjalsanns enakter «Veggteppet» debuterte i<br />
går kveld Faiiny Lenstrup fra Lindsund. Debuten må<br />
visstnok betegnes som avgjort heldig. Foruten at<br />
den unge dame er i besittelse av et heldig teaterytre,<br />
en smukk figur, vakre uttrykksfulle øyne, behagelige<br />
bevegelser og et velklingende, litt dypt organ, synes<br />
hennes fremstilling av Kornelias parti -å åpenbare<br />
atskillig personlighet. Ikke aiie ting lyktes like godt,<br />
men det var fart over hennes Kornelia, temperament.<br />
Publikum fulgte frøken Lenstrups spill med stor in-<br />
teresse og fremkalte henne etter teppets fall.<br />
I Trønderposten lød det:<br />
Det var Kornellia gårsdagens debutantinne pre-<br />
senterte for byens publikum. Valget av rollen var<br />
dristig, ja, så dristig at debutantinnen neppe har hatt<br />
full klarhet over det. For en ssker nå sjelden vanske-<br />
lighetene den første gang. I forhold til oppgaven var<br />
resultatet en overraskelse. Det hadde lyktes Fanny<br />
Lenstrup å samle den svevende karakter i en indi-<br />
viduell oppfatning. Jeg kan ikke overalt anerkjenne<br />
dennes berettigelse, likesålidt som jeg overalt kan be-
under instruksjonen. Men i det hele var framstillingen<br />
forstandig, og rollens rike stemningsskala ga -til<br />
tross for manglende teknikk og famlende spill -<br />
neppe en eneste falsk tone. Frøken Lenstrups re-<br />
plikkbehandling var dertil sikker og utpreget na-<br />
turlig. Hennes organ er blødt, bøyelig og høyst vel-<br />
klingende. Skiller man seg i den grad heldig fra en<br />
oppgave så svær og i alminnelig forstand så lite<br />
takknemlig som Kornelia, da må en fornyet opptreden<br />
imøtesees med mer enn alminnelig interesse. I det<br />
moderne rollefag - ikke bleke paraderoller - men<br />
dem med karakter, kjøtt og blod, vil frøken Lenstrup<br />
sikkert finne nok av oppgaver som hennes evne og<br />
naturell ennå bedre vil kunne makte.<br />
Avisene skrev videre at Fannys annen debut som<br />
Sara ga en høyst virkningsfull og helt igjennom<br />
kunstnerisk ærlig framstilling av den ulykkelige pike.<br />
Sjelden hadde en sett en debutantinne som hadde<br />
gitt sin rolle så usvikelig sikre linjer, en sånn varme<br />
og sinnsfylde, hvis ekthetspreg var uomtvistelig.<br />
Den gryende, usigelige fryd midt i skammen og us-<br />
seiheten fikk i frøken Lenstrups spiil et både friskt<br />
og rørende uttrykk. En helt ut sann, grei og ærlig<br />
oppfatning av karakteren bar framstillingen sikkert<br />
og lykkelig over de fariighetens skjær hvor ideali-<br />
serene og effektjagende forsøk lett ville ha brakt<br />
den til å strande. Karakteren var pålitelig overholdt<br />
og figuren forøvrig ganske rikt utarbeidet. Den non-<br />
sjalante måte hvorpå setningene støtvis falt, de dir-<br />
rende håntrekninger om munnviken, de likeglade,<br />
plutselige skulder og albuebevegelser - alt var av<br />
slående virkning. Hun viste bestemte anlegg for
karaktertyper og hennes gode, kraftige organ og<br />
tydelige uttale samt en hos begynnere ikke sedvadig<br />
frihet og letthet i fremtreden og bevegelser ga gode<br />
løfter for den fremtidige sceniske bane.<br />
En av anmelderne uttalte at Fanny forhåpentlig<br />
ville bli antatt ved byens teater, hvis brukbare dame-<br />
personale for tiden var beklagelig fåtallig. En annen<br />
sluttet med å si at scenen fullt ut trengte en slik<br />
fornyelse som frøken Lenstrup lot til å ha de beste<br />
forutsetninger for.<br />
En fornyelse - det var så. Nen teaterets økonomi<br />
tillot ingen nyansettelse på det tidspunktet. Fanny<br />
ble sterkt anbefalt å reise til hovedstaden for å søke<br />
seg inn ved den faste scene der. Avisanmeldelsene<br />
ble på forhånd sendt til instruktøren, Ulf Ulfsen, som<br />
svarte at han gjerne ville hilsen på den unge lovende<br />
damen og eventuelt la henne ta lesetimer hos seg.<br />
Fanny ventet ikke lenge før hun tok fatt på<br />
reisen, full av spenning og optimistisk forventning.<br />
Hun hadde nok hørt litt om de strenge kravene den<br />
impulsive herr Ulfsen stilte til sine folk, så hun gjorde<br />
klokest i å forberede seg på det verste. Den mot-<br />
takelsen hun fikk var slett ikke så ille. «Ulven»<br />
glefset ikke etter henne, men pratet beroligende slik<br />
at den nervøsiteten han ikke kunne unnlate å merke<br />
at hun hadde i rik mon, la seg etter hvert. Det varte<br />
ikke lenge før han hadde dannet seg et bilde av<br />
hennes kunstneriske anlegg. Fanny fikk avlegge en<br />
rekke prøver og instruktøren ga henne leksjoner,<br />
som hun klarte på en tilfredstillende måte.
«Ikke at jeg vil skape griller i hodet på unge<br />
damer,» sa han, «men jeg tror faktisk talt at De,<br />
min gode frøken Lenstrup, ikke bør knakke for-<br />
gjeves på porten til Thalias tempel. Sannelig, De<br />
fortjener å bli sloppet inn. Så sant det står til meg<br />
skal det skje!»<br />
Men det skjedde ikke. Teatersjefen hadde en ung<br />
frue som mer enn gjerne ville spille de karakterroller<br />
som lå best til rette for Fanny. Noen rivalisering<br />
ville være i høy grad uønsket og uheldig. Og dermed<br />
var den saken avgjort. Noe engasjement kunne ikke<br />
komme på tale. Iallfall ikke i de nærmeste sesonger.<br />
Slaget var uhyre hardt for Fanny. Hardere enn<br />
hun syntes det var mulig å bære. Skuffet og bitter<br />
reiste hun hjem til foreldrene. Disse trøstet henne<br />
så godt de var i stand til. Men for dem var det vel<br />
nærmest en glede å få datteren tilbake. Det passet<br />
dem nok fortreffelig at hun ikke ble profesjonell<br />
skuespillerinne. Selv om de naturligvis ga uttrykk<br />
for sin stolthet over de fhe kritikkene hun hadde<br />
fått.<br />
Hun var jo så ung, mente de. Ennå kunne så<br />
mye skje. Det var ikke noe å ta så forferdelig tungt<br />
om hun måtte vente litt!<br />
Men for Fanny var det ingen trøst. Hun ble<br />
snarere irritert over slik tale. Og hun unnlot ikke å<br />
la sine omgivelser få grei beskjed om det.
D e t skjedde virkelig at Ulrik brøt med<br />
sitt kunstnermiljø i hovedstaden og reiste hjem. Til-<br />
budet om parkskulpturen og farens løfte om nytt<br />
atelier var for fristende. En medvirkende årsak -<br />
som han lot være en hemmelighet - var at det<br />
huset han holdt til i nede i Pipervika snart skulle<br />
rives, så han måtte flytte jo før jo heller. Etter en<br />
durabelig rangel kunne han også halweis innrømme<br />
for seg selv at det gjerne ville føre galt av sted hvis<br />
all denne turingen skulle holde ved i årene framover.<br />
Nå ville han pinadø begynne et nytt og betydelig<br />
bedre liv! Et produktivt liv. Gå opp i kunsten og<br />
ikke la seg utnytte av venner og venninner som hittil.<br />
Han ble tatt vel imot hjemme. Faren var ikke sen<br />
om å skaffe ham et rommelig arbeidslokale i øverste<br />
etasjen i en sjøbod ved havnen. Her ble det satt inn<br />
nye store vinduer som tillot dagslyset å slippe rike-<br />
lig inn. Ulrik fikk frie tøyler når det gjaldt innred-
ningen av atelieret, men da han uttalte ønske om å<br />
ha sin bopel der, måtte faren protestere - på en<br />
lempelig og diplomatisk måte naturligvis, slik at<br />
kunstneren ikke skulle føle seg støtt på mansjettene,<br />
dertil var han for ømskinnet og impulsiv. Hva slags<br />
stell ble det - å leve i sitt arbeidslokale? Nei, han<br />
skulle få en fin hybel hjemme og spise sine måltider<br />
der. En viss regelmessig livsføring ville sikkert bare<br />
virke befruktende på produksjonen.<br />
Det sa Ulrik seg enig i, - som stillingen var<br />
og hans gode forsetter tilskynnet, ville det være høyst<br />
uklokt å møte den velmente foreldrevennligheten<br />
med en negativ innstilling. Diplomatisk smidighet<br />
var en dyd av nødvendighet når en skulle starte for<br />
annen gang i det gamle provinsmiljøet, resonnerte<br />
han.<br />
Så var det
ikke forkludre planen. Betegnelsen «Lysbæreren» var<br />
ubetalelig, så å si. Rolwss6n var jo ikke duinmere enn<br />
at han skjønte symbolikken. Da han i sin tid forlot<br />
det beskjedne blikkenslagerverkstedet og startet sin<br />
egentlige karriere i forretningslivet, var det para-<br />
finlamper og lysamatur han i første rekke ga seg<br />
ti1 å produsere og litt etter litt solgte over hele<br />
landet. Det var slik grunnlaget for velstanden ble<br />
lagt. Senere kom jo virksomheten til å omfatte en<br />
rekke andre ting, men belysningsartiklene hadde<br />
framtiden for seg - ikke minst etterat elektrisi-<br />
teten lot til å vinne innpass. Det gjaldt bare å følge<br />
med i utviklingen, fabrikere det som behovet tilsa.<br />
Og kapitalen ynglet så velsignet - -<br />
«Lysbæreren» ble akseptert. Kunstneren kunne<br />
bare sette i gang for fulle mugger. Den dagen<br />
Rolwssen fylte 72 år burde en kunne regne med å<br />
foreta avdukingen. Det skulle skje med pomp og<br />
prakt. Stor folkefest med musikkorps, sang og taler<br />
i lange baner. Kjempefyrverkeri om kvelden.<br />
Det virket slett ikke umotivert at Ulrik ba om<br />
noe forskudd på honoraret før han tok fatt på ar-<br />
arbeidet for alvor. Han hadde jo ofret seg helt og<br />
holdent for denne oppgaven og måtte selvsagt ha<br />
noe å leve av imens. Ellers var det utgifter til ma-<br />
terialer og honorarer til dem som skulle stå modell.<br />
Det ene med det andre. Så Rolwss6n la et ganske be-<br />
tydelig beløp på bordet. Uten å tenke på at penge-<br />
forvaltning ikke just var billedhoggerens sterkeste<br />
side. Om han hadde noen «sterk side» i det hele tatt.<br />
Selv var Ulrik av den mening at i det nye mil-<br />
jøet - uten de fristelsene han før hadde vært utsatt
for - kunne det virkelig skje store ting. Han skralle<br />
uten tvil skape et kunstverk som ville bli den rene<br />
terristattraks jonen !<br />
Dermed gikk han til gjerningen med kriam hals.<br />
Rigget opp jernskjelettet og klinte på en klump leire.<br />
Ingen skulle kunne si noe annet enn at han hadde<br />
startet på sitt Xivsverk!<br />
Så gjorde han en ting til - han skrev til
lig lysten på noe helt annet. Skulle han få gjort<br />
jobben sin noenlunne effektivt, måtte hun først la<br />
hans skrøpelige kjøtt få hva det krevde. For henne<br />
var det hele blitt en vane, og hun gjorde seg ikke<br />
kostbar. Før hun tok på seg tøyet igjen var det ikke<br />
sjelden at gutten ville ha seg en omgang til. Den<br />
varte gjerne en god del lenger og ble innledet med<br />
noen glass vin og en dnisen dram.<br />
Så hun savnet ham virkelig og gledet seg til å<br />
møte ham igjen der han nå oppholdt seg. En liten<br />
reise var ellers ikke å forakte - når vilkårene var<br />
så gunstige som i dette tilfellet.
Eventyrlysten hadde grepet Håkon i så<br />
sterk grad at han hadde stukket til sjøs. Faren - sok-<br />
nepresten - så seg ikke i stand til å mestre denne<br />
gutten, som han stadig sto i opposisjon til. Den ene<br />
uhyggelige episoden avløste den andre i hjemmet og<br />
ødela sjelefreden for den oppriktige kirkens tjener.<br />
Ikke var det heller fritt for at anseelsen blant menig-<br />
hetslemmene ble noe svekket når de hørte om den<br />
vidløftige og ugudelige prestesønnen. Kunne deres<br />
åndelige leder og forbilde - så å si Vår Herres<br />
representant på jorderike - ikke makte å oppdra<br />
sine barn så de vandret på en sømmelig måte, hva<br />
skulle en da vente av de skrøpelige lerkar forøvrig?<br />
Det føltes derfor nærmest som en lettelse da<br />
Håkon stakk av gårde. Kanhende kunne han også<br />
ha godt av å prøve å stå på egne bein, det lot ellers<br />
ikke til å bli noe av ham i land. Ville bli tegner eller<br />
maler - som om det var noen livsstilling!<br />
Nei, han fikk bare stange hornene av seg der<br />
ute i det fremmede. Kunne nok hende at det en gang<br />
7 - Gottfred Borghammer 97
smakte å vende tilbake til faderfavnen, som en ny<br />
forloren sønn - - -.<br />
Magdalene tok seg svært nær av det da hun hørte<br />
at Håkon var reist. Riktignok hadde han gang på<br />
gang antydet dette med «sjølivet». Men hun kunne<br />
ikke tenke seg at han ville finne på å realisere slike<br />
dumme planer. Men nå var det altså et faktum!<br />
Ikke lot han høre fra seg heller, det var nesten<br />
det verste. Vel fire måneder gikk før det kom livs-<br />
tegn fra ham. Brevet hun mottok var postlagt i<br />
Marseille. Håkon skildret reisen sin. Båten han var<br />
forhyrt med gikk i Middelhavsfart, skrev han. Nyss<br />
hadde han mønstret av og slått seg midlertidig ned<br />
i en fransk havneby der han hadde det fin-fint. Men<br />
iblant lengtet han etter å få være sammen med<br />
henne - Magdalena, som sant å si hadde en used-<br />
vanlig dominerende plass i hjertet hans. Hvis hun<br />
på sin side nærte de samme kjensler for ham, var<br />
det ikke utenkelig at han snarest ville vende nesen<br />
mot Norge igjen. Så kunne de ta nye turer i omegnen,<br />
tegne og - hvis han turde være frekk nok å si<br />
det - kjm-tegne.<br />
Magdalena drøyde ikke lenge før hun svarte p&<br />
brevet. Hun ville ikke Pegge skjul på at Håkon hadde<br />
gjort et sterkt inntrykk på henne, ja, hun likefrem<br />
savnet ham. Så hun ville bli hjertens glad om han kom<br />
hjem. Det han skrev om «kjærtegningen» var opp-<br />
riktig talt frekt, men typisk «håkonsk». Den vitse-
makeren hadde ikke for vane å emballere ordene<br />
sine i bomull.<br />
I løpet av de få månedene han hadde vært «sjø-<br />
mann» hadde det lyktes Håkon å erobre atskillige<br />
kvinnehjerter i de havnebyene skipet anløp. I Mar-<br />
seille hadde en av kvinnene fått ham overtalt til å<br />
slå seg ned. Han ga blaffen i hyrekontrakten og<br />
ofret seg helt og holdent for sin mørkhårete skjønn-<br />
het. I flere dager holdt han til i hennes leilighet -<br />
for det meste i sengen. Hans erotiske drift syntes<br />
å være uvanlig sterk, og kvinnen egget ham uav-<br />
brutt til å gi seg henne i vold, umettelig som også<br />
hun på sin side viste seg å være.<br />
Han måtte innimellom tenke på Magdalena der<br />
hjemme, hun som var så kysk at hun knapt våget<br />
å la seg kysse. Det måtte være et ønskemål å få<br />
henne like naken ved siden av seg, som de typene<br />
han hadde hatt i utlandet. Her var de nesten for<br />
villige, så det rent «sportslige» moment falt bort.<br />
Og denne villigheten holdt nesten på å ta knekken<br />
på ham av og til. Han syntes rent å bli utbrent så<br />
ung han var. Hvor ofte hadde han ikke sagt til seg<br />
selv at nå skulle det være slutt med kvinnfolk-tu-<br />
ringen. «Aldri mere!» het det da. «Til Blokksberg<br />
med hvert et ludder ! »<br />
Det var i et slikt øyeblikk han fant på å skrive<br />
til sin kyske venninne der hjemme. Hun kunne gå<br />
an. En trofast livsledsagerinne og kamerat, som
hadde høyere og renere interesser og som ikke sent<br />
og tidlig begjærlig søkte å trekke ham ned P sengen<br />
for å la seg tilfredsstille erotisk.<br />
Da han hadde lest svarbrevet fra Magdalena og<br />
frydet seg over hvor hun der helt tydelig ga uttrykk<br />
for sin lengsel etter ham, bestemte han seg for å søke<br />
den første og beste hyren han kunne oppnå på en<br />
båt nordover til gamle Norge. Ventetiden ble nokså<br />
lang, men en vakker dag lyktes det. Uten å si et<br />
ord til sin siste franske venninne stakk han av-<br />
gårde - slik han hadde gjort det noen ganger tid-<br />
ligere med andre . . .<br />
Det skal sies til sokneprestens ros at han tok vel<br />
imot sitt hjemvendte avkom.Håkon spilte rollen som<br />
forloren sønn tålig bra, og ga inntrykk av å være<br />
kurert for de fleste unoter. Han virket medgjørlig -<br />
også når det var tale om en anstendig livsstilling<br />
på landjorden.<br />
Andre dagen etter ankomsten telefonerte han til<br />
Magdalena og avtalte stevnemøte om ettermiddagen.<br />
De traff hverandre i Parken der de ble sittende på<br />
en benk som sto litt avsides. Mye var det å snakke<br />
om, mye særlig for ham å fortelle, om han naturlig<br />
nok unnlot å nevne ett eneste ord om sine erotiske<br />
orgier. Men for å gjøre Magdalena en aldri så liten<br />
tanke sjalu antydet han sånn i forbifarten at det nok<br />
ikke hadde vært så vanskelig å få seg en kone i Frank-<br />
rike, hvis det var det om å gjøre. Men han levde nå<br />
i det salige håpet at den han skulle gifte seg med
odde i Norge, eller - for å være mere nøyaktig -<br />
i Lindsund.<br />
Taktikken viste seg å være virkdngsfull. Magda-<br />
lena ble rød som en blyg bondejente og våget ikke<br />
å se opp på en lang stund.<br />
Før de skiltes senere på kvelden hadde de avtalt<br />
å møtes neste dag. De ville da ta en lengre spaser-<br />
tur til et fiskerleie utenfor bygrensen. Der var det<br />
så romantisk, påsto han. Og hun tvilte ikke et øye-<br />
blikk på det. Romantisk ville det nok være alle de<br />
stedene der Håkon var. Om hun så skulle rømme<br />
hjemmefra, ville hun følge ham. For nå hadde det<br />
gått opp for henne at hun virkelig var forelsket.<br />
Det Håkon hadde gitt betegnelsen «fiskerleie»<br />
besto av noen morkne båtnaust og steinbrygger.<br />
Hummerteiner lå oppstablet på land og garn og fiske-<br />
redskaper hang inne i naustene. Et par færingsbåter<br />
var trukket opp på tresviller inne i viken. Det var<br />
det hele.<br />
Men betegnelsen «romantisk» var ikke upassende,<br />
måtte Magdalena innrømme. Her kunne de finne de<br />
lekreste motiver om det var så at de ville ta skisser.<br />
Men hver gang hun slo på de strengene sa Håkon<br />
bare ha og ja. Det med skissene hastet det neimen<br />
ikke så veldig med. Han hadde bare en tanke i hodet<br />
sitt, og den hadde han lekt med helt siden han forlot<br />
den siste darlingen i Marseiile. På turen fra byen og<br />
hit til bestemmelsesstedet hadde han hatt vanskelig<br />
for å føre en fornuftig sammenhengende konversa-
sjon. Han institerte på å holde henne i hånden hele<br />
tiden, men måtte love å slippe taket hver gang noen<br />
passerte dem på veien. Tenk om det var noen som<br />
observerte dem og avla rapport for foreldrene! Hun<br />
ville ha dødd av skam og gremmelse. Ikke minst<br />
hvis observatøren også hadde lagt merke til at kava-<br />
leren rett som det var tok henne kring livet eller<br />
la kinnet sitt inn til hennes og kjærtegnet henne slik<br />
hun aldri kunne ha tenkt seg muligheten av. Men<br />
han var jo en bereist og beleven herre. Det var vel<br />
sånn de opptrådte under større forhold i utlandet.<br />
Hvis hun gjorde seg kostbar og vrangvillig, risikerte<br />
hun å miste ham. Og det ville være rent katastro-<br />
falt. For lykksaligere stunder hadde hun aldri opp-<br />
levd, enn når Håkon var nær henne. Jo nærmere,<br />
desto større lykkekjensle . . .<br />
Håkon lot til å ha «flaks, også denne dagen.<br />
Utrolig nok var det noen regndråper som kom ham<br />
til unnsetning. Det ble en bøye like etterat de hadde<br />
satt seg på en fiskekasse på en av bryggene.<br />
«La oss gå inn i naustet her,» sa han, «så slipper<br />
vi å bli søkkvåte.»<br />
Hun fant forslaget sær-deles fornuftig, og de<br />
skynte seg bort til døsen. Den var ikke låst, bare en<br />
krok holdt den lukket.<br />
Inne i naustet var det så menn ingen komfort<br />
av noen art, men Håkon trakk ned et stykke seilduk<br />
som hang over en trebjelke. La frakken sin oppå og<br />
bød damen ta plass, med en galant armbevegelse<br />
som gjaldt det en flott plysjsofa hun skulle sette<br />
seg på. De kunne bedre sitte enn stå, framholdt han,<br />
og da hun igrunnen var av samme mening, krøkte
hun seg ned der han pekte. Selv slengte han seg<br />
ved siden av henne.<br />
Fantastiske skjebne - nå var han endelig ved<br />
målet! Han lot det ikke gå lang tid .før han ga seg<br />
til å kjærtegne henne på det viset han var vant til<br />
når det var aktuelt å få jentene dit han ville. Mag-<br />
dalena prøvde fra første stund å stagge ham, søkte<br />
å holde hånden hans når han ble for nærgående.<br />
Det var så usigelig flaut for henne når han tok fatt<br />
på å stryke henne over brystene, men det skulle visst<br />
være slik. Og når han ikke lot t3 å bry seg det<br />
ringeste om hun aldri så mye vegret seg, fikk han<br />
bare drive på. Han strøk henne, bøyde seg over<br />
henne og kysset henne i ansiktet og på halsen. Han<br />
virket til slutt som var han helt sanseløs. Hun kunne<br />
ikke annet enn å gi seg over. Dette var så ufattelig,<br />
så ubeskrivelig nydelig at hun var fristet til å tro<br />
at hun var bevistløs eller at hun drømte.<br />
Da elskeren, som nå var kommet til et punkt<br />
da han hadde kastet overbord alle hemninger, ville<br />
at hun skulle blotte underkroppen, var det som hun<br />
våknet til liv. Det var umulig, stønnet hun nesten<br />
gråtkvalt. Nei, nei, han måtte for enhver pris ikke<br />
finne på noe slikt, det kunne være farlig - visste<br />
han ikke det? Hun turde ikke så lenge de ikke<br />
vas gifte . . .<br />
«Men vi bMr gifte,» visket han inn i håret hennes,<br />
«snart - - » Forresten var det ikke det minste<br />
farlig. Han kjente teknikken. Skulle nok passe på<br />
at hun ikke kle befruktet. Men nå måtte hun skynde<br />
seg, ellers ble han nødt til å slite klærne av henne.<br />
Så utmattet ble hun til sist av å kjempe imot,
at hun omsider ikke Marte mere, men lot ham få det<br />
som han ville. Selv var han så opphisset at siste<br />
delen av akten ble unnagjort på et øyeblikk. Det<br />
ergret ham litt at det gikk så forbasket fort, nytelsen<br />
ble liksom så kort etter alt strevet. Men han måtte<br />
le også. Le av lykke fordi han kunne registrere en<br />
ny - og etterlengtet - erobring. Utvilsomt den<br />
vanskeligste, men kanskje den mest spennende -<br />
og nydeligste. For her var det ingensomhelst tvil -<br />
han hadde pløyd i jomfruelig jord! Der burde han<br />
være såmannen - det følte han på seg. Dette var<br />
bare innledningen. Han skulle ha henne mange<br />
ganger etter denne dag. . .
TRAGEDIEN FULLBYRDES<br />
R a g n v a l d drev ennå på i trykkeriet.<br />
Men det var tydelig at han hadde mistet «gnisten».<br />
Holdt det nærmest flytende på rutinen. Tabber ble<br />
det flere og flere av. Og reprimander haglet ned over<br />
ham - ikke bare fra faren, men også fra faktor og<br />
redaktør. Små stikkpiller kom det gjerne også fra<br />
kollegaene ved settekassene, de som på sett og vis<br />
skulle være hans underordnede. Ikke minst de la<br />
merke til hvor åndsfraværende «junior» virket. Det<br />
var lett å konstatere at tankene hans var andre<br />
steder enn akkurat der han befant seg med «det<br />
synlige hylster» som han selv pleide kalle kroppen<br />
sin. «Hylsteret» var bare en del av personligheten.<br />
Viktigst var «Ånden» som ingen kunne skue med det<br />
blotte øye. Ånden hadde fritt spillerom. Den var alle-.<br />
steds nærværende - som Gud Herren selv, hvis<br />
sønner vi var. Jo nærmere ånden beveget seg i ret-<br />
ning av Gud, jo mer lik ble en den høyeste . . .<br />
Dette var et budskap som måtte bringes videre<br />
til alt folket. Om han kunne ha brukt avisen som et,<br />
middel! Men de som rådde over den ville ikke vite
noe av det som var av åndelig art. Det var de nær-<br />
værende ting som for dem gikk foran alt annet,<br />
formørkede som de var i sin ånd.<br />
Derfor måtte Ragnvald tale, holde møter og med<br />
sin munn forkynne det han bar på i sitt indre. Men<br />
yrkestrelldommen var en klamp om foten. Om han<br />
bare kunne befri seg for den klampen - vie resten<br />
av sitt liv for den oppgaven som en gudesønn var<br />
tildelt - - -<br />
En ettermiddag forsvant han plutselig. Men for<br />
å berolige foreldrene hadde han lagt etter seg et<br />
brev, der det het at han kom ti1 bli bortreist et par<br />
dager i viktig oppdrag. De fikk ha ham unnskyldt.<br />
Det hadde seg slik at en middelaldrende små-<br />
bruker inne i en av fjordene hadde deltatt i noen gude-<br />
lige møter i byen og følt seg tiltrukket av Ragnvalds<br />
budskap. Han skulle ønske at Ragnvald vPIle komme<br />
inn til Mervik - så hette stedet - og holde opp-<br />
byggelse på bedehuset der. Det fikk småbrukeren<br />
løfte om. Men dag og time kunne ikke fastsettes.<br />
Burde heller ikke. Som en tyv om natten skulle for-<br />
kynneren komme - for å vekke en slumrende be-<br />
folkning som var dulmet inn i sin vanekristendom.<br />
Så sto han der p% bryggen. I Mervik var han ikke<br />
kjent, og hadde ingen peiling p% hvor kontaktman-<br />
nen bodde. Men noen barn sa seg villige til å syne<br />
ham veien.
Ragnvald hadde tenkt seg å holde møte om<br />
kvelden, men det mente småbrukeren neppe lot seg<br />
gjøre. For det første måtte de få tillatelse til å nytte<br />
bedehuset. Og for det andre ville det bli nødvendig<br />
å sende budstikke rundt om i den forholdsvis griss-<br />
grente bygda. Predikanten kunne imidlertid nytte<br />
det meste av den følgende dag til selv å gå på hus-<br />
besøk for å innby menneskene til møte - hvis han<br />
så ønsket. Ellers kunne kanskje læreren be skole-<br />
barna varsle foreldrene.<br />
Formannen for bedehuset ville helst konferere med<br />
de andre i styret før han ga løyve til å nytte lokalet.<br />
Særlig fordi småbruker Kleiv ikke egentlig hørte<br />
med til leserflokken, en var nærmest i tvil om han<br />
egentlig kunne regnes som et riktig omvendt Guds<br />
barn. Men av omsyn til den korte tida våget for-<br />
mannen likevel - med forbehold - å ta ansvaret<br />
alene og sa ja.<br />
Da kvelden kom den neste dag var det en del av<br />
befolkningen som ga seg i vei til møtelokalet - de<br />
fleste av ren nyssgjerrighet. Taleren og kontakt-<br />
mannen hans var tidlig ute, men måtte bie både lenge<br />
og vel på at tilsynsmannen for lokalet skulle komme<br />
og åpne døren. Eike før det avtalte klokkeslettet kom<br />
han - ikke med nøkkelen, men for % meddele at<br />
bedehusstyret hadde funnet at en ikke kunne la<br />
den fremmede taleren få holde møtet i lokalet for-<br />
di han som forkynner var dem så ukjent og heller<br />
ikke representerte noe anerkjent misjonssamband.<br />
Såvidt de hadde forstått tilhørte han en eller annen<br />
sekt og for derfor utvilsomt med den rene og skjære<br />
vranglære. Navnet Lenstrup visste de var kjent
nok, men de hadde aldri forbundet det med noe som<br />
hadde med kristendom å g jare. «Middagstidende »<br />
var en avis som forfektet både det ene og det andre<br />
synet, hadde de inntrykk av. Så det sikreste var l a<br />
hindre at møtet ble avholdt!<br />
Ragnvald mottok meldingen med sorg. Han sa<br />
til 2i. begynne med ikke et ord. Men plutselig steg<br />
han opp på trappen og ga seg til å tale for den vesle<br />
flokken som hadde samlet seg utenfor lokalet.<br />
Så sent på høsten som det var, føltes det kaldt<br />
å være ute under åpen himmel. Folk frøs, og den<br />
underlige predikanten innrettet seg etter det. Så<br />
noen lang utredning ble det ikke. Men de skulle i det<br />
minste vite at de alle var eslet som gudesønner -<br />
selv om de kanskje følte seg som muldtreller den<br />
korte tiden de vandret her nede på jorderiket.<br />
Før folket hadde tatt fatt på hjemveien, hendte<br />
det uventede at en av de største gårdbrukerne i bygda,<br />
Levard Lenning, gikk opp på trappeavsatsen og ga<br />
til kjenne at det var både synd og skam at en til-<br />
reisende Guds ords forkynner skulle komme til en<br />
stengt bedehusdør. Selv kunne han riktignok ikke<br />
regne seg blant de mest gudfryktige - nien han<br />
reagerte når kristenflokken var kald og avvisende<br />
mot de trosbrødre som kanskje ikke hørte til deres<br />
utvalgte «fold». Var det så at folk ville komme,<br />
skulle han gjerne åpne stuene sine den følgende<br />
dag - om kvelden.<br />
Ragnvald ble så lykkelig at han ropte «Halle-<br />
luja» og omfavnet den ukjente bonden i alles påsyn.
Det spurtes snart over hele bygda at Levard<br />
Eenning hadde stått på bedehustrappa og invitert<br />
til oppbyggelse i sin egen heim. Nokså sensasjonelt<br />
var det når en tok i betraktning den noe reserverte og<br />
nærmest kritiske stilling Levard tok til de kristelige<br />
ting og «leserne». Han unnlot sjelden å si sin mening<br />
når han fant uoverensstemmelser mellom liv og lære.<br />
Noen direkte motstander og fiende av religionen i sin<br />
alminnelighet lot han ikke til å være, men de kunne<br />
umulig anerkjenne ham som en troende i ånd og<br />
sannhet.<br />
Var derfor ikke rart at folk gikk mann av huse<br />
for å delta i dette improviserte møtet. Stuene ble<br />
fylt av voksne og barn, så det ble litt av et problem<br />
å finne seter til alle. Selv om alt som stoler, krakker<br />
og benker hette ble tatt i bruk, måtte flere av de<br />
yngste stå - enkelte ute på kjøkkenet eller i gangen.<br />
Hadde Ragnvald hatt sangstemme ville han ha<br />
åpnet med en av de nye sangene som frimenigheten<br />
i byen brukte, men som han visste var ukjent på<br />
landsbygda. Han spurte derfor om noen av forsam-<br />
lingen ville foreslå en eller anen salme som alle kunne<br />
utenat.<br />
En kvinne stemte i med «O, dia min Immanuel»<br />
og flere av de andre gled inn i koret, som etterhvert<br />
økte i styrke.<br />
Talen som den fremmede bykaren med det vid-<br />
gjetne navnet holdt, var så ulik det de før hadde hørt,<br />
at folk ikke riktig visste hvordan de skulle oppfatte<br />
det hele. For sikkerhets skyld fant de det klokest<br />
å ta det som ble sagt med stort forbehold. Etter alt<br />
å dømme hadde de nok med en fullblods vranglærer
å gjøre. Barnedåpen kastet han for eksempel vrak<br />
på, mens voksendåp og åndsdåp ble omtalt med stor<br />
velvilje. Kirkens dogmer og presteskapets forma-<br />
lisme lot ikke til å vaere av det gode.<br />
Et ord som stadig gikk igjen var «gudesønner».<br />
Men el.lers ble de ikke klok på noen ting, og de fleste<br />
forlot huset så snart taleren hadde satt seg ned<br />
etter å ha oppfordret dem som hadde noe på hjertet<br />
å avlegge sine vitnesbyrd.<br />
En liten flokk av tilhørerne ble sittende igjen og<br />
to - tre reiste seg også opp og sa noen ord.<br />
Det «åndens vær» som Ragnvald Lenstrup hadde<br />
håpet på og bedt om, kom ikke, og dagen etter reiste<br />
han mismodig tilbake til byen. Der opplevde han et<br />
annet «vær» - farens tordentale. Den var utvetydig<br />
nok. Hendte det en gang til at fyren stakk ifra sine<br />
plikter på den måten, var det slutt på tålmodigheten.<br />
Da fikk han forlate trykkeriet for bestandig. Og gi<br />
seg galskapen helt og holdent i vold - - -<br />
Ja, det sa faren virkelig. For han var meget<br />
oppbrakt.
2.<br />
R eprirnanden virket ikke etter hensikten.<br />
Tvert om ble Ragnvald mer og mer ferdig med den<br />
«jordiske jobben» sin, som han kalte den. Distra-<br />
herende og sløvende virket all verdslig håndtering.<br />
Bet gudelivet han var eslet til, tok skade. Han kunne<br />
ikke tjene både Gud og mammon! Så en avgjørelse<br />
måtte han ta, et valg måtte han treffe. Og nå var<br />
det ikke lenger så vanskelig . . .<br />
Med egne hender hadde han laget en liten sam-<br />
menleggbar talerstol som det gikk an å bære under<br />
armen når han vandret omkring for å forkynne sin<br />
lære for folket. «Stolen» slo han opp på torget eller<br />
der det falt seg i utkantene. Han ble etterhånden<br />
en kjent skikkelse i byen. Folk snakket seg imellom<br />
om denne forskrullete predikanten - «Lenstrups<br />
gudesønn».<br />
Foreldre og søsken tok seg nær av den tvilsomme<br />
berømmelsen som familien fikk sin rikelige del av.<br />
Politimesteren hadde personlig gjort henvendelse M<br />
Lenstrup senior og sagt fra at det var best å hindre<br />
sønnen i denne taletrafikken. Skulle politiet gripe
inn måtte en kunne bringe til anvendelse den para-<br />
grafen i vedtektene som forbød ansamlinger til skade<br />
for den offentlige ferdsel, eller en rett og slett fikk<br />
kalle det «gateuorden». Men leit ville det i så fall<br />
være for alle parter. Best turde det være om familiens<br />
overhode kunne sette en stopper for trafikken.<br />
Noe høyere ønske hadde ikke predikantens fa-<br />
derlige opphav, men hva slags midler skulle han vel<br />
bruke? Da det dessverre ikke kunne være tvil om<br />
at Ragnvald hadde en skrue løs, ble det rettet en<br />
forspørsel til sinnssykeasylets overlege. Denne visste<br />
ikke annet å foreslå enn at den unge mannen ble iso-<br />
lert på en eller annen måte, for eksempel sendt til<br />
en gårdbruker som for betaling tok seg av ufarlige<br />
sinnssyke.<br />
En vakker dag fikk de ved list og lempe Ragnvald<br />
med seg ombord i båten for å føre ham til det an-<br />
viste stedet - slik at han kom vekk fra byen og slapp<br />
og blamere slektningene sine. Så kunne han til gjen-<br />
gjeld ødsle med talegavene på den dollhusgjengen<br />
han kom i lag med.<br />
Det varte imidlertid ikke lenge før han så sitt<br />
snitt til å stikke av, og en vakker dag dukket han<br />
på ny opp på torget og la ut om de åndelige ting som<br />
var skjult for de vise og forstandige, men åpenbart<br />
for de umyndige og diende. Nå kunne han også i<br />
større grad enn før tale om forfølgelse og dra sam-<br />
menligninger med martyrene i den første kristen-<br />
tiden. Hans egen kjødelige far fungerte som keiser<br />
Nero og i sine sønner hadde keiseren trofaste bunds-<br />
forvante som gladelig gjorde den bøddeltjenesten<br />
som ble dem pålagt. De ble gjerne hyllet av folke-
hopen, som ikke unnså seg for å rope «Korsfest,<br />
korsfest» når det var ønskelig for den ugudelige<br />
selvbestaltede øvrighet å få stoppet munnen på<br />
sannhetens budbærere.<br />
Da var det de med makt tok Ragnvald med til<br />
sinnssykeasylet og sperret ham inne der. Martyriet<br />
kunne for alvor ta sin begynnelse.<br />
Fra samme stund var det som et skred hadde<br />
løsnet innen familien Lenstrup. Alt syntes å gå<br />
på tverke.<br />
Først kom meldingen fra Amerika at eldste<br />
gutten, Simon var omkommet ved en jernbaneulykke.<br />
Han hadde nettopp tiltrådt en ny fin stilling i et<br />
stort aviskonsern i New York og døden innhentet<br />
ham på en reise i embeds medfør. Mer enn savnet<br />
etter en sønn som igrunnen forlengst hadde skilt<br />
seg med familien i småbyen, følte faren bitterheten<br />
ved å tenke på hvor stor nytte gutten kunne ha gjort<br />
nettopp nå - hvis han hadde vendt tilbake til hjem-<br />
met og tatt fatt i «Middagstidende». Det begynte<br />
nemlig å gå dårlig for avisen, ikke minst etterat den<br />
fikk en farlig konkurrent i «Socialdemokratisk Avis»<br />
som hadde overtatt det upolitiske Nyhets- og kunan-<br />
gjørelsesbladet da eieren av dette på grunn av alder-<br />
dommen måtte gi opp. Redaktør Krøgseth søkte seg<br />
ny stilling i en Drammensavis og fikk den. For-<br />
retningsfører Edmund måtte i en nødsituasjon overta<br />
redaksjonen, men viste seg ikke oppgaven voksen.<br />
En annen ting var at for å få noenlunne balanse i<br />
8 - Gottfred Borghammer 113
egnskapet måtte det arbeides ganske energisk med<br />
å tegne annonser. Det hørte også med til forretnings-<br />
førerens sysler, men når han nå skulle ofre seg for<br />
det redaksjonelle, måtte det andre forsømmes. Og<br />
dermed ble den økonomiske situasjonen bare verre.<br />
En medvirkende årsak var ellers at prisen på papir<br />
var steget og trykkeripersonalets lønninger måtte<br />
stadig heves - takket være arbeidernes organi-<br />
sering. Støttet og oppmuntret av doktor Lenstrup.<br />
Jo, en fikk si at den fyren laget ris til sin kjødelige<br />
fars bakende!<br />
Sosialistavisen var nærmest også en frukt av<br />
doktorens undergravingsarbeid. Ja, nettopp - under-<br />
gravingsarbeid var ordet - om radikaleren selv<br />
aldri så mye yndet å kalle det frigjøringsarbeid.<br />
Riktignok var det så at de som soknet til «over-<br />
klassen» og de mange som betraktet «arbeider-<br />
reisingen» som en truende fare for det bestående<br />
samfunn, svært gjerne ønsket at «Middagstidende»<br />
skulle holde det gående. Når det knep som verst<br />
spyttet foretningsstanden i med svære annonser. Men<br />
det ble likevel en tung bør å trekke på for Stefan<br />
Lenstrup. Den posisjonen avisen hadde hatt i byen<br />
og distriktet lot det seg visst ikke gjøre å opprett-<br />
holde eller vinne tilbake.
U l r i k sa plutselig en dag tii foreldrene<br />
at fra nå av ville han ikke bare arbeide, men også<br />
b o i atelieret. Det var så upraktisk å spise og sove<br />
hjemme. Mat kunne han jo utmerket godt lage til seg<br />
selv, mente han.<br />
Både mor og far protesterte. De likte det slett<br />
ikke. Men gutten var jo voksen og myndig for lenge<br />
siden, så de hadde å bøye seg. Han måtte bare love<br />
å ta godt vare på seg og komme hjem både titt og<br />
ofte. Dørene sto alltid åpne.<br />
Jo, han skulle saktens komme - men de måtte<br />
for all del ikke vente på ham. Parkskulpturen var et<br />
så krevende arbeid at han var nødt til å isolere seg<br />
for å kunne få fullført verket.<br />
Det skjønte de s% vel.<br />
Men hva de ikke hadde anelse om var at en<br />
kvinnelig «modell» var kommet like fra hovedstaden<br />
og at hun skulle ta fast bopel på ubestemt tid i
atelieret. Der fantes det bare en «soveinnretning»,<br />
en slags patensofa som kunne slåes ut. På den skulle<br />
hun tilbringe nettene - sammen med kunstneren<br />
selv. Herlig trangt skulle det bli for begge, men<br />
ingen av dem lot til å grue seg synnerlig for det.<br />
Snarere tvert om.<br />
«Modellen» skulle også stå for matstellet, vask<br />
og det som ellers fulgte med i en husholdning. Men<br />
det gjaldt å la det hele skje så ubemerket som råd<br />
var. I en småby ville folk sikkert reagere ganslrv<br />
kraftig hvis de fikk nyas om noe usedelig. <strong>To</strong> ugifto<br />
personer på en felles sofa natt etter natt ville nok<br />
vekke avsky i vide kretser. Og det kunne ikke annet<br />
enn virke uheldig for den kunstneren som skulle utføre<br />
det store rolwssenske oppdraget. De måtte<br />
ikke engang få nyss om at selvsamme kunstner gjerne<br />
tok seg en tår over tørsten - utelukkende for å f&<br />
inspirasjon naturligvis ! Sedelighet og avholdenhet<br />
var dyder som lot til å stå høyt i kurs der i byen. Så<br />
kjønns- og alkoholnyttelse måtte skje bak mest mulig<br />
nedrullede gardiner.<br />
Men han skulle drille dem, skuile han. Hadde ikke<br />
fått «modellen» til seg for å leve kysk. Noe hinder i<br />
arbeidet med skulpturen regnet han ikke med at det<br />
ville bli.<br />
Men all nattevåkingen og supingen gjorde ham<br />
sløv og søvnig om dagen, og det ble gjerne til at han<br />
lå og snorket den tiden av døgnet da han burde ha<br />
jobbet på harde livet. «Modelien>> hadde heller ikke<br />
noe hastverk. Hun hadde det godt på alle vis, så jo<br />
lenger herligheten varte, desto bedre. Så «tempoet»<br />
la hun seg ikke borti. Det eneste var at hun kjedet
seg dersom elsklingen sov altfor lenge og derved var<br />
avskåret fra å vise henne sin kjærlige oppmerksom-<br />
het. Men da vekket hun ham gjerne på sin spesielle<br />
måte - og egget ham til dåd. Det var blitt henne<br />
en pikant sport og hun koset seg innvendig hver gang.<br />
Da det var gått et par uker uten at de hjemme<br />
hadde sett snurten av Ulrik, bestemte faren seg for<br />
å avlegge en visitt i atelieret Spent var han jo også<br />
på å se hvor langt sønnen var kommet med park-<br />
skulpturen.<br />
Ingen åpnet da han banket på døren. Men han<br />
hadde hørt lyder innenfra mens han var på vei opp<br />
trappen, så han ga seg ikke. Banket og banket - helt<br />
til Ulrik ropte langt vekke:<br />
«Hvem er det? Hva gjelder det?»<br />
«Det er far. Lukk opp!»<br />
«Hva skal du?»<br />
«Snakke med deg naturligvis.,<br />
«Er det så påkrevet da?»<br />
«Det er påkrevet. Lukk opp. La meg ikke stå her<br />
som en idiot?»<br />
«Et øyeblikk - jeg kommer.,<br />
I all hast fikk Ulrik slengt på seg noen klær og<br />
iført seg kittelen. «Modellen» fikk ordre om å stille<br />
seg opp i den inøvde stillingen. Glass og flasker ble<br />
puttet inn under sofaen, men klirringen hørte faren<br />
tydelig der han sto utålmodig og ventet på at døren<br />
skulle åpnes.
Endelig ble nøkkelen dreid om, Ulrik forsøkte å<br />
bevare fatningen :<br />
«Undskyld forsinkelsen, det var så vanskelig å<br />
komme med det samme,.<br />
At gutten var beruset konstaterte faren med det<br />
samme. Alkoholdunsten var dertil merkbar nok.<br />
Lenstrup den eldre fikk straks øye på kvinnen<br />
som sto i den motsatte enden av rommet.<br />
«Hvem er det?» ville han vite.<br />
inn før det ble den rene skandalen - han tenkte<br />
især på det viktige oppdraget for lampefabrikanten.<br />
Men hvordan skulle det gripes inn?<br />
Kanskje Victor - som lege og avholdsfor-<br />
kjemper - kunne overtale sin yngre bror - få ham<br />
på bedre tanker - -<br />
Problemet var i sannhet stort og vanskelig. For<br />
det var innlysende at her måtte en gå fram med list<br />
og lempe. Tvang og trussler ville neppe gi noen frukt-<br />
bar løsning. Men en innsiktsfull lege kunne kanskje<br />
vite SL gripe saken an på den fornuftigste måten.<br />
Særlig da når det var hans egen bror det gjaldt.
V i c t o r hadde rett nok både i sin lege-<br />
praksis og i det frivillige edruskapsarbeid hatt at-<br />
skillig med alkoholproblemet å gjøre. Det interes-<br />
serte ham i høy grad. At rusgiften kunne være en<br />
uhyre farlig venn, hadde han forlengst konstatert.<br />
Og at de som lå under for drukkenskapslasten var i<br />
en fortvilt situasjon og burde hjelpes til å komme<br />
utav den, sto helt klart for ham. Men i dette tilfellet<br />
med broren syntes det ikke å være så liketil. Han<br />
satt lenge taus og hørte på hva faren berettet, bet<br />
seg hyppig i underleppen og nikket iblant rytmisk<br />
med hodet.<br />
«Jeg skal tenke over dette,» sa han, «og se om<br />
jeg kan gjøre noe. Men lett blir det neppe, hvis jeg<br />
kjenner Ulrik rett. »<br />
«Vel, du får gjøre hva du anser for nødvendig.<br />
Her står store verdier på spill.» Det var farens siste<br />
ord da han forlot legekontoret. Forholdet til den ra-<br />
dikale sønnen var eliers temmelig kjølig, og det<br />
hadde vært en stor overvinnelse for ham å søke kon-<br />
takt i sakens anledning.
-- Store verdier på spill . . . . Victor gikk bort<br />
til et av vinduene i kontoret og så ut på gaten. Hva<br />
mon var viktigst for den gamle? Familiens ære?<br />
Skulpturen i Parken? Eller var det mennesket Ulrik?<br />
En fikk lov å tro hva en ville om den ting, det<br />
skulle ikke hindre at det ble gjort et. alvorlig forsøk<br />
på å få en løsning på problemet.<br />
Det gikk med Victor som med faren - han knak-<br />
ket lenge på en låst dør uten at noen innenfor svarte.<br />
Men da han hadde fått det rådet at det var nødvendig<br />
å vise tålmodighet, ble han stående utenfor og gjen-<br />
ta bankingen med små mellomrom, men stadig mer<br />
intens. Og ganske riktig - døren ble åpnet - av<br />
«Modellen» som sto der iført en badekåpe.<br />
«Er det billedhoggeren De skal ha fatt i, så er<br />
han ikke å treffe,» sa hun med indignert stemme.<br />
«Unnskyld at jeg sier det uten omsvøp, men De<br />
lyver ! »<br />
«Hva er det De våger, frekke person! Hvem er<br />
De forresten?»<br />
«Hvis De nødvendigvis skal vite det, så er jeg<br />
billedhoggerens kjødelige bror.»<br />
«A, er De det? Men han er ikke mer tilstede av<br />
den grunn.»<br />
«Så får jeg vente til han kommer.»<br />
Kvinnen søkte å lukke døren, men Victor hadde<br />
sett sitt snitt til å sette ene foten innfor karmen.<br />
«Trekk Dem til side,» kommanderte han, «jeg<br />
skal inn her. De har ingen rett til % hindre meg!»
Før dørvoktersken fikk sukk for seg, hadde han<br />
trengt seg forbi henne og gått inn i atelieret. Her lå<br />
broren halvt påkledt på sofabenken og dampet på en<br />
sur snadde. Røyken fylte hele rommet.<br />
«Denne taktikken liker jeg ikke,» gjødde Ulrik<br />
uten å reise seg.<br />
«Taktikken?»<br />
«Jeg sa hva jeg sa - og gjentar det: Jeg liker<br />
ikke denne taktikken - - denne spioneringen - -»<br />
«Jeg kommer ikke som spion.»<br />
«Men som lege kanskje? I så fall skal du vite at<br />
jeg ikke har behov for noen lege.»<br />
«Det har du muligens, kjære Ulrik, - men tro<br />
meg eller ei, jeg kommer til deg utelukkende som<br />
din bror. For å hjelpe deg».<br />
«Nei - jeg trenger ingen hjelp,, vax det bistre<br />
svaret.<br />
«Vel, vel, så skal jeg gå. Men husk, jeg er parat<br />
å komme tilbake - hvis du skulle komme på andre<br />
tanker.,<br />
Victor reiste seg langsomt og forlot rommet.<br />
«Modellen» sørget for at døren ble lukket så pass<br />
kraftig at det lot seg høre.
Fjorten dager etter doktor Lenstrups be-<br />
søk hos broren skjedde det noe uventet og dramatisk.<br />
En ettermiddag ringte telefonen, og en østlandsk<br />
damestemme skrek oppskaket at legen måtte komme<br />
til atelieret litt fortere enn svint. Ulrik trengte øye-<br />
blikkelig hjelp. Han holdt på å dø. Ja, så sa stem-<br />
men i telefonen.<br />
Victor ga seg ikke tid til å ta frakk på, enda<br />
det var ganske kjølig i luften, men for ut og trev<br />
sykkelen som pleide å stå parat ved trappen.<br />
Det varte ikke lenge før han var fremme. Døren<br />
sto denne gang helt åpen, så han slapp å banke. På<br />
golvet ved siden av sofaen lå broren utstrakt med<br />
blodet flytende omkring seg. «Modellen» lå på kne<br />
ved siden av ham og stramte en snor omkring<br />
overarmen.<br />
«Pulsåren er kutta,» skrekk hun hysterisk.<br />
Det lyktes legen å stanse blodutredningen før
det var for sent. Men det var en svak og ynkelig<br />
skapning som ble lagt til rette på sofaen og pleiet<br />
med omhu og kjærlighet av kyndige hender. Han<br />
var ikke alene nærmest bevistløs på grunn av blod-<br />
tapet, men også sterkt alkoholpåvirket og deprimert.<br />
Som forholdene var fant Victor det klokest å få<br />
broren innlagt på sykehuset. Det ville kanskje endre<br />
hele situasjonen. Var han ikke så ateistisk innstilt,<br />
så jamen kunne det være fristende å tro på at en<br />
høyere guddommelig makt hadde grepet inn på denne<br />
drastiske måten. Tiden fikk vise hva resultatet ble.<br />
Victor var til stadighet oppe på sykehuset og<br />
så til sin pasient. Denne lå lenge helt apatisk og<br />
ville verken leve eller dø. Men omsider tødde han<br />
opp og det lot seg gjøre å snakke fornuftig med<br />
ham. <strong>To</strong>nen var blitt en helt annen - han betrodde<br />
sin bror både det ene og det andre. De to hadde<br />
aldri vært så fortrolige mot hverandre som nå.<br />
Det sto klarere enn noensinne for Ulrik at der-<br />
som han skulle vinne fram på den kunstneriske<br />
banen, måtte det bli slutt på all supingen. <strong>To</strong>talt<br />
slutt. Han hadde alltid trodd at det skulle kunne<br />
la seg gjøre å anvende alkoholen på en fornuftig<br />
måte - han som tilsynelatende så mangfoldige<br />
andre. Men det ble bestandig til at han tok inn for<br />
mye. Altfor mye. Og da gikk det pokker i vold.<br />
Så sant doktorbroren ville stå ham bi, skulle<br />
han slutte med hele drikkingen - gjerne gå inn i<br />
totalavholdsforeningen på flekken. Og «modellen»
var han luta lei av. Hun skulle sendes tilbake dit<br />
hun kom fra, bedyret han. Mente det også.<br />
Slik gikk det: Billedhoggeren ble avholdsmann.<br />
Og østlandskvinnen fikk ordre om å returnere. At<br />
hun i farten klarte å naske med seg noen ekstra<br />
pengesedler av de små restene som ennå var igjen<br />
av fabrikkeier Rolwss6ns forskottsbeløp, fikk være<br />
henne tilgitt. Når alt kom til alt var det jo ikke<br />
hennes påfunn at hun i disse ukene hadde måttet<br />
ta opphold i en liten vestlandsby med pietistiske<br />
moralbegreper - -.<br />
Med energi gikk Ulrik nå inn for å fullføre park-<br />
skulpturen. Han tok, uten innsigelse, imot et gene-<br />
røst tilbud om å få bo i Victors rommelige villa,<br />
og der hadde han det såre godt på alle vis. Det hele<br />
så oppmuntrende lyst ut - - inntil den nye kata-<br />
strofen inntraff- - -.<br />
En lørdagskveld kom ikke Ulrik hjem til van-<br />
lig tid. Legefamilien spiste uten ham ved bordet.<br />
Enda gikk det noen timer. Victor ble stadig mer<br />
urolig, og til slutt tok han på seg og gikk ned til<br />
sjøhuset der atelieret var.<br />
På avstand så han lyset innenfra, men da han ban-
ket på var det ingen som svarte. Rent intuitivt følte<br />
Victor at noe galt var fatt, kanskje hadde broren<br />
på ny prøvd å kutte over pulsåren. Uten videre re-<br />
fleksjoner kastet han kroppen sin mot døren og<br />
trykket den inn. Det var nifst, syntes han, men<br />
nødvendig.<br />
Da han hadde passert den vesle gangen mellom<br />
ytredøren og selve atelieret, sto han like overfor<br />
to mannfolk som satt ved bordet. Den ene var Ulrik<br />
og den andre - Marteii Zeder, onkelen i egen person!<br />
På bordet sto det vin- og @Masker mer eller mindre<br />
halvtømte. Begge herrene lot til å være temmelig<br />
påseilet.<br />
«Hva er det jeg er vitne til!, utbrøt doktor<br />
Lenstrup da han var blitt riktig klar over situasjonen.<br />
Ulrik svarte ikke, men bøyde seg over bordflaten<br />
og gjemte hodet i hendene.<br />
Zeder satt der iiirød i fjeset med et satanisk<br />
trekk over munnen. Hatet til den radikale nevøen<br />
lyste lang vei, men heiier ikke han fant noe å si,<br />
så overrumplet var han.<br />
«Så det er onkelen vår som skal ta knekken på<br />
søstersønnen sin?, kom det barskt fra Victor da<br />
det var på tide å bryte tausheten. «Det er ned-<br />
rikt - forbrytersk - -<br />
«Hva våger radikaleren seg å insinuere? freste<br />
Marteii. Han snøvlet i ordene så full var han.<br />
«Det skal jeg fortelle deg når du blir edru. Da<br />
skal du få klar beskjed om hva for en kjeltrings-<br />
strek du her har begått. Hvilke følger dette vil få<br />
for Ulrik er det lett å tenke seg. I løpet av noen<br />
kveldstimer har du maktet å rive ned det han selv
og andre møysommelig har klart å bygge opp.»<br />
«Jeg revet ned. . . >><br />
«Du med dine flasker, ja! De du har skjenket<br />
av i kveld - og de tusener du opp gjennom årene<br />
har tjent deg rik på i sjappen din. Jeg kjenner til<br />
noen av ofrene dine. . .w<br />
«Hold kjeft ! »<br />
«Du har mye å stå til regnskap for, onkel Martell.<br />
Men denne siste nidingsdåden din er for vår familie<br />
kanskje den mest følbare. Gjorde jeg rett, lempet<br />
jeg deg på hodet ned trappene - - >><br />
«Onkel skal bli her,» mumlet Ulrik idet han så<br />
opp med hodet på skakke. «Gå heller du - vi har<br />
ikke behov for noen medisinmann her - - vi holder<br />
oss med medisiner selv - ikke sant, onkel?»<br />
«Der hører du, radikaler,» flirte Mare11 Zeder.<br />
«Han vil du skal gå, - det ønsker vi begge.»<br />
Victor anså det nytteløst å drive noen parlamentering<br />
med to berusede personer. Tilbakefallet var<br />
allerede et faktum, og han fikk vente litt før han<br />
tok fatt på gjenoppbyggingen. Den ville nok bli møysommelig,<br />
det visste han erfaringsmessig, spesielt<br />
med henblikk på disse tankeløse individer som satte<br />
sin ære i sin skam, og som syntes å finne en slags<br />
sport i å få helbredede alkoholister ned i rennesteinen<br />
igjen. Hvor han foraktet dem!<br />
Søndag ettermiddag gikk doktor Lenstrup ned<br />
for å se til broren, prøve å prate fornuftig med ham<br />
og kanskje atter en gang få ham på fote. Det gjaldt
å ha et grenseløst tålmot - ikke gi opp hvor van-<br />
skelig det enn kunne se ut.<br />
Døren sto på gløtt, karmen var fortsatt i stykker,<br />
så han uhindret kunne slippe innenfor. Det var et<br />
trist syn som møtte ham: Den halvferdige park-<br />
skulpturen var slått itu, jernskjelettet trykket Sam-<br />
men og leirklomper lå strødd utover golvet. Ingen<br />
Ulrik å se. På bordet hadde han bare etterlatt seg<br />
en kartongplate med denne innskriften:<br />
9 - Gottfred Borghammer<br />
«Har gitt opp det hele. Klarer det ikke.<br />
Er reist tilbake dit jeg kom fra.<br />
Farvel, forbannede fødeby.,
Etter opplevelsen i båtnaustet hadde<br />
Magdalena og Håkon gjensidig hverandre i tankene<br />
så å si både dag og natt. Det ville ikke ha vært<br />
for mye om de hadde kunnet være sammen døgnet<br />
rundt, sånn følte de det. Håkon på sin side speku-<br />
lerte bare på hvordan han skulle få jenta på tomanns-<br />
hånd i et avlåst værelse der de ikke risikerte at<br />
noen snushaner fantes i nærheten. Men det var van-<br />
skelig nok. Hjemme lot det seg faktisk talt ikke gjøre.<br />
Rett nok hadde han sitt eget rom ovenpå, men å få<br />
smuglet med seg noe levende vesen dit opp var ute-<br />
lukket. Knirkingen i sengen ville også høres neden-<br />
under, og det var for ham en viktig detalj.<br />
I Magdalenas hjem var det - om mulig - enda<br />
verre. Hun skulle vel ha tatt med seg et mannfolk<br />
inn på jomfruburet - jo, jo, det ville vært noe å<br />
skrive opp . . .<br />
Småturer i omegnen tok de saktens, men det var<br />
kjølig nok høstens tid. Skulle en tenke på å tilfreds-<br />
stille den påtrengende kjønnsdriften burde en helst<br />
ha det litt koselig og komfortabelt. Og slippe tanken
på ubehagelige avsløringer. Litt hensyn hadde jo<br />
han for sin del å ta til faren - soknepresten - og<br />
dennes gode navn og rykte. Og i Lenstrups familie<br />
var Magdalena kjæledeggen som det ikke måtte<br />
vederfares noe vondt.<br />
Nei, det var ikke så liketil å være ung og for-<br />
elsket - og ugift. Håkon spekulerte så det knaket i<br />
hjernekisten. Men like langt kom han.<br />
Nå hadde han gjort seg til venns med vakt-<br />
mesteren i det lokalet der malerskolen holdt til. Det<br />
var smart, for da han spurte om å få «låne» side-<br />
rommet litt etterat undervisningen var slutt om<br />
kvelden, forat han sammen med en annen av elevene<br />
kunne sitte og eksperimentere på egen hånd, stilte<br />
ikke vaktmesteren seg uvillig. Han syntes vel nær-<br />
mest det var rørende at ungdommen var så lysten<br />
på å lære noe at de ville bli igjen når de andre gikk.<br />
Håkon og Magdalena hadde begynt på fortsett-<br />
elseskurset ikke minst for derved å få en sjanse til<br />
å være sammen på en måte som ikke ga høve til<br />
synderlig folkesnakk.<br />
Vaktmesteren lot uten betenkeligheter Håkon få<br />
låne nøkkelen til lokalet den ene kvelden etter den<br />
andre, og han låste for sikkerhets skyld alltid dmen.<br />
Magdalena var ikke lenger så uvillig til å gi seg<br />
over. Hun forestilte seg mer og mer at hun allerede<br />
var gift med Håkon. Ikke et øyeblikk falt det henne<br />
inn å tvile på at hun skulle være konen hans. Og<br />
da fikk han bare få det som han ville - om det så<br />
var på forskudd. Det gjaldt å bringe på det rene om<br />
de passet for hverandre - også rent kjønnslig sett,<br />
lot han henne vite. Sånt burde uteksperimenteres på
forhånd, før en hadde låst seg fast i ekteskapet for<br />
ever. Og gudene skal vite at han eksperimenterte!<br />
I Bibelen sto det at kvinnen skulle være mannen<br />
lydig. Ubehagelig var det jo heller ikke for henne,<br />
om hun naturligvis var en smule engstelig og gikk<br />
med et konstant vondt samvett.<br />
Etter en tids forløp sto det slik for Magdalena<br />
at hun skulle ha barn. Først slo hun det fra seg,<br />
men symptomene var for tydelige. Hun hadde vondt<br />
for å se foreldrene i øynene, for hvis dette var til-<br />
felle, hvordan skulle det vel gå med henne? Mamma<br />
hadde visst også en anelse om at noe ikke var som<br />
det skulle være med minstebarnet.<br />
«Føler du deg uvel?, spurte hun en dag.<br />
«Nei, jeg er frisk - alt er i skjønneste orden,»<br />
svarte Magdalena kjekt - om hun mest av alt hadde<br />
trang til å falle moren om halsen og gråte.<br />
Nå gjaldt det å si fra til Håkon. Hvordan ville<br />
han ta det, tro? Gutten gikk jo der uten noen stilling<br />
og var så lite forberedt på giftermål som vel mulig.<br />
Begge var de også så unge at det ville synes på-<br />
fallende om de skulle inngå ekteskap nå. Men det<br />
måtte de - ingen vei utenom!<br />
Håkon mottok opplysningen tilsynelatende uten<br />
å reagere. Han virket nærmest apatisk.<br />
«Tøv,» sa han om litt. «Det er bare noe du inn-<br />
biller deg. Med mine metoder er det utelukket.»<br />
«Ja, men - - - w<br />
«Pytt, slå bare slike tanker fra deg, jenta mi, -
du skal ikke ha noe barn - ikke et som jeg er far<br />
til ihvertfaii.~<br />
Hva var det han sa, tenkte hun. Mon han trodde<br />
hun hadde vært sammen med andre gutter? Barn lot<br />
det seg ikke gjøre å få uten å ha intim omgang med<br />
en person av hankjønn, det visste hun vel. Og da<br />
var det ingen andre enn Håkon, han hadde til over-<br />
mål gjort med henne det han lystet. Nå ville han<br />
altså vri seg fra det hele med en flåset bemerkning.<br />
Hun gikk fortvilet til sengs den natten. Men hun<br />
fikk ta ham alvorlig for seg neste gang de møttes. . .<br />
Det ble ingen «neste gang». Håkon var ikke<br />
lenger å se, var som sunket i jorden. Han hadde<br />
plutselig reist vekk. I nabobyen hadde han fått seg<br />
hyre på en stor båt som skulle til Nord-Afrika. På<br />
veien sørover kom den også til å anløpe belgiske og<br />
franske havner, og da fikk han kanskje treffe igjen<br />
noen «typer» han hadde hilst på før, sikkert enkelte<br />
nye også.<br />
Livet der ute i den store verden var friere enn<br />
i en norsk smkby, der det knapt gikk an å vise seg<br />
offentlig med en jente uten at det måtte ende med<br />
bryllup og barnedåp. Foreløbig passet ekteskapet<br />
aldeles ikke for ham - så ung og livslysten som<br />
han var . . .<br />
Men for Magdalena ble dette skjebnesvangert.<br />
Hun mistet søvnen, og nervene begynte etterhvert å<br />
stå på høykant. Det syntes klart for henne at denne
påkjenningen ville hun ikke greie. Før eller siden<br />
kom hun til å bryte totalt sammen.<br />
Snart ville hun ikke kunne skjule noe verken for<br />
foreldrene eller andre. Soknepresten måtte gjøres<br />
kjent med forholdet, og han ville - som de fleste -<br />
dømme henne og ikke sønnen. Ikke kunne hun -<br />
som han - reise vekk og løse problemet så enkelt.<br />
Hun hadde nok bare en måte å løse det på, og<br />
tanken ble hun ikke kvitt, hvor mye hun enn søkte<br />
å slå den fra seg.<br />
En ettermiddag forsvant hun sporløst. Hun bega<br />
seg utover landeveien like til Hernesvatnet, hvor<br />
hun en gang hadde tilbrakt en lykkelig søndag sam-<br />
men med Håkon.<br />
Hun fulgte den samme stien som tok av fra hoved-<br />
veien. Hele tiden fikk hun være alene, ikke et men-<br />
neske å treffe.<br />
I bukten der hun og Håkon hadde holdt til, stoppet<br />
hun. Satte seg på en stein. Stirret tenksomt på vann-<br />
flaten, mintes da de moret seg med å lage «niser»<br />
med småstein. Hvor lykkelig og glad hun hadde<br />
følt seg den dagen. For en tillit hun hadde vist denne<br />
gutten! Godtroende hadde hun vært hele tiden. Nå<br />
satt hun der - forlatt og ensom. Det var ikke til å<br />
tro at et menneske kunne handle s% hjerteløst som<br />
Håkon.. Hun burde, når rett var, hate og forakte<br />
ham - nådeløst og lidenskapelig. Men det var så<br />
vanskelig, så umulig - for i bunn og grunn elsket<br />
hun ham ennå - - faren til det barnet som skulle<br />
komme.<br />
Det var som ville hun kveles. Gråten overmannet<br />
henne. Hun reiste seg, for like etter å kaste seg
nesegrus på grassvollen like ovenfor strandbredden.<br />
Vred seg som i ubendig smerte. Slengte kroppen<br />
att og fram, bet tennene i hop for ikke å sette i<br />
hjerteskjærende hyl.<br />
Plutselig for hun opp og gikk ut i det kalde<br />
vannet. Det var grunt til å begynne med, men plutse-<br />
lig sto hm ikke bunn. Svømme kunne hun ikke, og<br />
med sko og sidt skjørt ville det ellers ha vært van-<br />
skelig nok. Det var som ble hun trukket nedover - -<br />
Fortvilt satte hun i å skrike. Men ingen hørte henne,<br />
ingen kunne hjelpe et ulykkelig ungt menneske som<br />
var kommet i en slik situasjon at hun ikke orket å<br />
leve lenger .<br />
9 - Sistemann setter sluttstrek.
Fru Marianne Lenstrup hadde ikke vært<br />
helt frisk i den senere tid. De meldingen kom om at de<br />
hadde funnet liket av det yngste barnet hennes,<br />
segnet hun om og måtte bæres i seng. De var redd<br />
for at hun skulle miste forstanden, sånn tedde hun<br />
seg. Dette grusomme slaget - i tillegg til alt det<br />
andre som hadde hendt i det siste - holdt på å<br />
knekke henne totalt.<br />
Lenstrup selv var også sammenbruddet nær, men<br />
han søkte av all kraft å bevare fatningen. Familiens<br />
ære og posisjon hadde fått de hardeste påkjenninger.<br />
Den ene skandalen avløste den andre. Folk korset<br />
seg. Syntes nok på sett og vis synd på disse men-<br />
neskene som vanskjebnen hadde rammet så brutalt,-<br />
men - men - hovmodet skulle kan hende knekkes.<br />
Hvis det lot seg knekke!<br />
Avisforetagendet måtte oppgis, det ble for stor<br />
belastning. Trykkeriet bar seg enda økonomisk, men
det var vel et tidsspørsmål når det måtte selges.<br />
Edmund var den eneste av sønnene som ennå var<br />
knyttet til farens bedrift, men han var jo ikke ut-<br />
lært boktrykker, og lot ellers ikke til å være noe ut-<br />
preget forretningstalent. Han likte fremdeles best<br />
å drive sin eiendommelige ridesport og ha minst mu-<br />
lig materielle bekymringer. Men de siste var det<br />
vanskelig å unngå, lot det til og han fikk ta sin del<br />
av byrdene. Til overmål, syntes han selv.<br />
Fanny ruget over sitt tapte teater-paradis og<br />
trakk seg tilbake fra all omgang med andre men-<br />
nesker så godt det gikk an. Hun ofret seg helt for<br />
litteraturen - især poesien og dramatikken, leste<br />
det meste av dagen og gjorde svært lite av seg. Men<br />
situasjonen tvang henne til aktivitet på den hjem-<br />
lige arena. Da moren ble sengeliggende måtte Fanny<br />
overta atskillig av ansvaret med husholdningen. Tje-<br />
nestepiken hadde de gudskjelov enda hos seg - hun<br />
hørte likesom med til inventaret, og ville vel følge<br />
familien til the bitter end.<br />
Ulrik var kommet tilbake til sitt gamle, dårlige<br />
miljø i hovedstaden og fristet et kummerlig tilvære<br />
der med sine kunstnervenner og svirebrødre.<br />
Ragnvald kjempet for sin frihet i sinnssykeasylet,<br />
men det var som å stange hodet mot murveggen.<br />
Var han ikke skrullet før, måtte han etterhånden<br />
bli det i samværet med de mange sinnssyke. Disse var<br />
blitt hans proselytter, for hvem han så ofte som mu-<br />
lig holdt sine prekener. Men han kunne så vanskelig<br />
tilgi dem som hadde satt denne innesperringen i<br />
scene, som så og si hadde forrådt ham. Det skadet<br />
hans gudsforhold ikke så lite. En kristen skulle ikke
hate noen - - Skjønt jo - han skulle hate sin far<br />
og sin mor sto det etsteds. Men det var visst ment<br />
annerledes - - Fredstanker skuiie han ha - -<br />
ikke tanker om hevn. Sine fiender skulle han el-<br />
ske - - Kanskje var det en mening med dette også!<br />
Her i galehuset skuiie han drive sin misjon. Som en<br />
martyr hadde han å samle fårene og gi dem ånde-<br />
lig føde! Måtte de bare suge honningen ti9 seg og<br />
bli fylt av saften! Måtte det han sadde ikke falle<br />
på steingrunn, men spire og gro i den karrige hjerte-<br />
jorden som ikke ble gjødslet og bearbeidet som den<br />
burde.
S tefan Lenstrup satt i den store ørelapp-<br />
stolen sin. Det var sent på kvelden. De andre i huset<br />
hadde alt lenge ligget i sengene sine. Sov gjorde de<br />
visst alle. Også hustruen var falt til ro for natten.<br />
Det var godt, for hun led eiiers fryktelig av søvn-<br />
løshet. Hele livslysten lot til å være forsvunnet etterat<br />
Magdalena forlot dem så brått - og på en slik<br />
måte. Herregud, han forsto så innerlig vel Mariannes<br />
reaksjon! Når han tenkte på familiens tragiske<br />
skjebne i sin alminnelighet, kunne han ha lyst til å<br />
følge datterens eksempel. Men det ville være for<br />
ansvarsløst å la de gjenlevende i stikken. Han fikk<br />
holde ut - søke å bevare fatningen både innenfor<br />
husets vegger og utad. Ikke minst det siste. Folk<br />
skulle ikke få se ham som en knekket mann!<br />
Men - akk - når han lot tankene dvele ved<br />
tiden siden han ble gift og til i dag - - Åtte barn<br />
hadde han satt inn i verden, og ingen av dem kunne<br />
vel strengt tatt henregnes til de «ordinære». Bare to<br />
av dem hadde giftet seg, og det ene ekteskapet var<br />
den rene karikatur og ble forholdsvis snart oppløst.<br />
Synd å måtte innrømme det, men den mest nor-<br />
male var Victor. Bare så uendelig bedrøvelig at han
skeiet ut på sin måte, gikk hen og ble anfører for de<br />
radikale elementene. Nå ville de sogar velge ham<br />
som stortingsmann, og så sterke var sosialistene at<br />
det slett ikke var utelukket.<br />
Victor var lykkelig gift, det sto ikke til å nekte,<br />
men foreløbig var ekteskapet barnløst. Skulle fa-<br />
milien ikke utslettes totalt, måtte en sette lit til<br />
doktoren og konen hans.<br />
Familien Zeder var vel en smule degenerert,<br />
tenkte Steffan der han satt i ørelappstolen, men den<br />
hypotesen fikk han ha for seg selv. Zederne ville ha<br />
tatt en slik påstand høyst unådig opp.<br />
Etter fem års ventetid kom barnet i doktorfa-<br />
milien. En gutt. Og så viste det seg at han var høyst<br />
unormal. Victor ante det like etter fødselen, for han<br />
agerte selv som jordmor, men han fikk seg ikke til<br />
å røpe det for konen sin. Hun skulle få leve noen<br />
lykkelige dager som mor - fullstendig uvitende om<br />
at hun hadde satt en idiot inn i verden.<br />
Senere på året ble Victor valgt som stortings-<br />
representant for kretsen. Stemmeltallet var større<br />
enn noen hadde regnet med. Nå skulle han få kjempe<br />
for sine ideer på høyeste plan. Men på samme tid var<br />
det kjedelig å måtte være så lenge vekke fra sin<br />
legepraksis. Mange ville savne ham, det visste han.<br />
Og inntektene kom til å bli atskillig mindre. Det fikk<br />
så være. Ønsket folket å ha ham som sin talsmann,<br />
skulle han gjøre sitt beste.
En av de første tingene Victor gjorde da<br />
han som stortingsrepresentant kom til hovedstaden,<br />
var å oppsøke Ulrik. Det var en trist affære. Han<br />
fant broren i en ynkelig forfatning. En fordrukken<br />
bohem uten oppgaver og eksistensgrunnlag. Noen<br />
fast bopel lot det ikke til han hadde, ambulerte visst<br />
rundt mellom svirebrødre og kvinner av laveste rang.<br />
Ingen oppdrift hadde han heller, ga donderen i alt.<br />
Victor var straks klar over at broren måtte kom-<br />
me over i et helt nytt miljø skulle det bli menneske<br />
av ham igjen. Et godt hjem for alkoholister ville<br />
være løsenet. Staten burde reise slike hjem. Det var<br />
en av de sakene han tok opp i Tinget. Og mange<br />
av representantene støttet ham, endog flere av hans<br />
politiske motstandere.<br />
Han fikk senere overtalt broren til å ta opphold<br />
på et gårdsbruk i Gudbrandsdalen, der en privatmann<br />
for betaling tok imot drikkfeldige som måtte iso-<br />
leres i den hensikt å få dem til å bli samfunnsnyttige<br />
borgere.<br />
Ulrik kunne imidlertid ikke finne seg til rette
under slik tvang. Han fikk en dag smuglet til seg<br />
en flaske brennevin og da gårdbrukeren i den anled-<br />
ning ga ham en real reprimande, tok han plutselig<br />
opp en kniv og kuttet seg i armen så blodet fosset.<br />
Ved snarrådig opptreden fra gårdbrukerens side<br />
ble livet også denne gang berget. Men pasienten<br />
måtte vekk øyeblikkelig. I mangel av et betryggende<br />
sted å anbringe ham, ble han foreløbig internert på<br />
et pleiehjem for sinnssyke. Det ville jo være risi-<br />
kabelt, mente man, å ha ham gående løs.<br />
Men straks Victor fikk underretning om over-<br />
flytningen sørget han for å få broren frigitt - mot<br />
å love å ta seg personlig av ham. Kunne han bare<br />
få komme i gang med sitt billedhoggeri og vekk fra<br />
den dårlige omgangen i hovedstaden, ville det kanskje<br />
ennå være et h%p.<br />
Da det kom fabrikkeier Rolwss6n for øre at<br />
kunstneren som skulle utføre den navnkundige park-<br />
skulpturen var stukket av, ble han fra seg av ra-<br />
seri. Der hadde han vært godtroende nok å gå med<br />
på boktrykker Lenstrups forslag om å gi dennes<br />
kunstnersønn oppdraget - og attpåkjøpet latt seg<br />
lure til å betale et ganske rundelig forskottsbeløp<br />
til den upålitelige knekten! Rolwssen mente å ha<br />
god grunn til å føle seg ført bak lyset og skammelig<br />
bedradd. Han hadde lest Lenstrup senior teksten<br />
ganske ettertrykkelig - om de var politiske parti-<br />
feller aldri så mye. Ville gjøre ham ansvarlig for<br />
det akonomiske tapet.
Nesten verre var forsinkelsen. Hele prosjektet<br />
var skjøvet ut i det blå. En ny kunstner måtte<br />
engasjeres. Og alt ville ta sk tid. Kanskje risikerte<br />
han ikke å få oppleve avdukingsfestlighetene på<br />
grunn av dette. Eva glede hadde han av festivi-<br />
tasen, musikken og alle lovtalene når han lå i sin<br />
grav? Det var så han kunne påføre seg magesår<br />
av bare gremmelse.<br />
Så kom brevet fra Victor Stortingsmann med fore-<br />
spørsel om oppdragsgiveren ville gi broren en ny<br />
sjanse, slik at han kunne få utføre skulpturen i et<br />
atelier i hovedstaden. Nå skulle det lykkes, turde<br />
han forsikre .<br />
Men Rolwss6n var ikke til å rokke. En annen<br />
billedhogger skulle få oppdraget. En som var til å<br />
stole på. Men den ærede stortingsmann kunne kan<br />
hende sørge for at det utbetalte forskott ble tilbake-<br />
betalt med renter og renters rente. Ellers ville det<br />
bli sendt anmeldelse til politiet. Mon ikke Lenstrup-<br />
familien allerede var tilstrekkelig kompromitert?<br />
Ville de kanskje ha en ny skandale publisert?
J o, familien var kompromitert tilstrekke-<br />
lig - det følte Stefan til overmål. Så da kravet om<br />
tilbakebetaling av forskottet kom, bestemte han seg<br />
for å gi etter. Skjønt han var fullt klar over at han<br />
rent juridisk sett ikke var ansvarlig for en myndig<br />
sønns gjeld. Men moralsk var han ansvarlig, og<br />
det var mer enn nok. Rolwssen skulle få pengene,<br />
det kunne han være forvisset om!<br />
Som stillingen var, hadde Lenstrup i den senere<br />
tid spekulert endel på å selge trykkeriet. Men noe<br />
måtte jo han og resten av familien leve av. Så salg<br />
kunne foreløbig ikke komme på tale. Det ble til at<br />
han i stedet solgte byeiendommen og flyttet ut til<br />
landstedet sammen med den syke hustruen og de<br />
to hjemmeværende barna, Fanny og Edmund. Der-<br />
ved fikk han frigitt endel kapital, som blant annet<br />
gjorde det mulig å tilbakebetale den summen Rolws-<br />
sen påsto han var blitt lurt for.<br />
Hovedhuset på landstedet var så solid bygget<br />
at det også kunne nyttes som vinterbolig. Edmund<br />
hadde for lenge siden anskaffet seg sin egen ride-
hest, da samarbeidet med vognmannen ikke gikk i<br />
det lange løp, og den fikk nå morgen og kveld trekke<br />
kalesjevognen til og fra byen. Var det snø, bruktes<br />
sleden. Veien var ikke lenger enn at det lot seg gjøre<br />
å spasere att og fram, men det var jo både tids-<br />
besparende og mere behagelig å kjøre, så den luks-<br />
usen fikk de unne seg. Snart ville nok automobilen<br />
avløse hesten som trekkdyr, slik tendensen var i<br />
utlandet, men det ble neppe dem forunt å bli eier<br />
av en så hypermoderne innretning, som det vel ellers<br />
ikke var så liketil å manøvrere uten grundig maskin-<br />
tekniske erfaringer.<br />
En annen økonomisk belastning var Ragnvald,<br />
som fortsatt ble holdt innesperret i sinnssykeasylet.<br />
Det offentlige dekket nok en del av utgiftene, men<br />
faren - som de formodet var velsituert - fikk sta-<br />
dig høflige anmodninger om støtte. Pasienten skulle<br />
jo også ha sine lommepenger. Disse takket han for<br />
i omstendelige ordelag. Håndskriften var ellers så<br />
gnidret at mottakerne bare tydet endel av innholdet.<br />
«Takker og kvitterer for det tilsendte beløp,»<br />
skrev han. «Det stiller seg, som det synes, vanskelig<br />
å komme til sin rett i pengeveien, og med hensyn<br />
til å forlate asylet, hvor meget enn øvrigheten her<br />
på stedet måtte være kjent med at jeg som gude-<br />
sønn er omtalt og potrettert i verdensbladet «Times».<br />
De er nemlig ikke mer fintfølende her enn at de fort-<br />
satt beholder meg - fullstendig neglisjerende min<br />
høye byrd».<br />
Eller han kunne bli indignert på broren, Edmund,<br />
når denne ikke brukte riktig tittel.<br />
«Med hvilken rett tiliater De (så forarget var<br />
10 - Gottfred Borghammer 145
han at han ikke våi4.e bxae du-fomen) å skrive<br />
mitt navn annerledes e m jeg selv undertegner meg<br />
og allerede år 90 i forrige århundre i et engelsk<br />
leksikon, som jeg har i min besittelse, skrev det!<br />
Den kjeltrlngsstrek har De å korrigere hurtigst mu-<br />
lig! At jeg er den jeg er, kan jeg bevise. De skal la<br />
løgnen vaere ! B<br />
Bitter var han der han satt i sitt ufrivillige<br />
fangenskap. Men skrivemåten overbeviste foreldre<br />
og søsken at de ikke hadde tatt fell da de fikk ham<br />
isolert i asylet. Det var jo aaltid en trøst. Men en<br />
meger sådan.<br />
Juletider samme året de var flyttet til land-<br />
stedet «Hagepryd» darde Marianne Eenstrup. Det var<br />
å anta at all motgangen i den siste tiden hadde<br />
knekket henne faxllstendig.<br />
Victor fikk permisjon fra Stortinget noen dager<br />
for å delta i gravferden. Han gjorde hva han kunne<br />
for å få Ulrik med seg, men det nyttet ikke - brorer<br />
var urokkelig, ville ikke under noen omstendighet<br />
tilbake til fødebyen - fikk sørge alene der han var. .<br />
Sørgingen for hans vedkommende foregikk på<br />
den lettvinte måten at han gikk hen og drakk seg<br />
overstadig beruset. Og like etter at restene av £a..<br />
milien i Lindsund var kommet hjem fra gravlunden<br />
kom det telegram fra Kristiania om at også Ulrilr<br />
var vandret bort. Ved et ulykkestilfelle, sto det.<br />
Victor var ikke å tvil om hvordan det hadde gått<br />
for seg. Denne gangen hadde armingen klart å gjen-
nomf'øre det som tidligere var blitt avverget. Med<br />
en åpen pulsåre og en kropp gjennomsyret av alko-<br />
hol hadde han slått følge med sin mor - inn i<br />
dødsskyggens dal.<br />
Makabert! Snakk om makabert!<br />
-- De hadde så tenke - -
PUNKTUM FINALE<br />
o mer jeg tenker på det, jo klarere står<br />
det for meg at aldri i livet ville jeg ha vært i stand<br />
til å skrive min families memoarer. Ikke egentlig på<br />
grunn av manglende dikteriske evner og anlegg,<br />
men mest fordi jeg synes det ville være for ufint å<br />
grafse i slik elendighet. Skulle memoarene trykkes<br />
og utgis kunne enkelte av leserne mislike det -<br />
de ville sitte der med et brennende ønske om i det<br />
minste å få servert noen spredte solstreif. Dessuten<br />
risikerte jeg kanskje å bli beskyldt for å ha en liv-<br />
ligere fantasi enn tilrådelig. Men jamen har jeg fått<br />
opplevd at virkeligheten kan være mer utrolig og<br />
dramatisk enn en skribent er i stand til å klore ned<br />
på noen papirark og en forlegger presentere almen-<br />
heten i romanform.<br />
Nå er altså manuskripet gjort ferdig - etter<br />
det jeg skjønner i to eksemplarer, hvorav det ene er<br />
kommet i min besittelse. Ganske eiendommelig får<br />
en si å se seg selv og sine nærmeste avslørt på en<br />
slik måte. Klokest ville det vel være å sette en stopper<br />
for at det blir laget en bok av dette. Men skitt, la
gå, sier jeg bare. Mer tertefin er jeg ikke når det<br />
kommer til stykket, enn at jeg lar det hele passere<br />
upåtalt. Dog setter jeg som vilkb at intet skal<br />
trykkes før jeg er død og totalt utslettet. Da kan<br />
det gjerne være på sin plass å la folk få den utiI-<br />
slørte sannhet å vite. Det kan muligens endog vaure<br />
et aldri så lite plaster på såret for dem som synes at<br />
de har hatt mye motgang i livet. Noen har det alltid<br />
verre! Utrolig nok har det selv for meg vært litt<br />
av et slagord. Og iblant muligens en ussel trøst.<br />
Men - men - det mangler enn% noe.<br />
Nedskriveren av memoarene har visst blitt hita<br />
lei av å utdype tragedien ytterligere, Han har funnet<br />
det hele for makabert, for å bruke hans egne ord.<br />
Så har han sluttet av med bror Ulriks selvmord på<br />
mors gravferdsdag. Som om alt dermed var fortalt.<br />
Nei, er det sagt A, bør det i sannhetens navn også<br />
sies B. Det skal jeg, som den lengstlevende, sørge<br />
for. Om det enn blir noe sammentrengt og pro--<br />
saisk - -<br />
Forøvrig er jeg så pass lunefull av gemytt, at<br />
det slett ikke er usannsynlig at jeg - når jeg rett<br />
får besinnet meg - finner på ett eller annet fiks-<br />
fakseri som kan hindre at det blir utgitt noen bok.<br />
Men foreløbig er jeg altså litt i villrede hva det an-<br />
går, og derfor lar jeg beretningen fortsette inntil<br />
det behager meg å sette det aller siste punktum.
E? ar levde tolv - tretten år lenger enn<br />
mor. Trykkeriet drev han nesten like til det siste.<br />
Men han oppnådde til slutt å få det solgt for en<br />
ganske akseptabel sum. Jeg skulle etter avtalen med<br />
de nye eierne fortsette som forrretningsfører, eller<br />
bokholder som tittelen ble endret til. Men jeg levde<br />
hele tiden i håpet om å bli løst fra disse trivielle<br />
plikter og få nyte livet i frihet og uavhengighet.<br />
En dagdrøm jeg alltid bar på, men som aldri ble<br />
til virkelighet. Er det rart at jeg er bitter?<br />
Omtrent samtidig med far døde også onkel Mar-<br />
tell. Han led noe aldeles forferdelig på slutten -<br />
hadde kreft i strupehodet. Hvor det stinket av ånden<br />
hans, jeg glemmer det aldri. Stakkars mann, han<br />
kunne ikke få i seg annet enn flytende føde den siste<br />
tiden. Mistet også stemmen. Seigpintes til døde<br />
gjorde han.<br />
Vi lenstruper arvet en slump penger etter ham.<br />
Til å begynne med nektet Victor %, ta imot sin andel.<br />
Blodpenger kalte fanatikeren profiten av brennevins-<br />
handelen. Men så ombestemte han seg i siste liten.
Det vil si at han lot ikke arvebel~pet gå i sin egen<br />
lomme, men opprettet et fond til fordel for familier<br />
som led nød fordi forsørgeren lå under for alkoholmisbruk.<br />
eskyttelse og gitt ham de beste framtidsmulig-<br />
hetene. Men han bærer ikke Lenstrup-navnet og kan<br />
naturligvis ikke regnes som en vanlig «kjødelig æt-<br />
ling». Følgelig har jeg mine ord i behold når jeg<br />
kaller meg den absolutt siste mohikaner, og betrakter<br />
slekten som totalt utdødd når min aske er strødd<br />
på det stedet jeg har anvist i testamentet.<br />
Victor tok på ny for alvor fatt på sin legeprak-<br />
sis. Han sparte seg ikke. Dertil kom alt forenings-<br />
arbeidet. I arbeidersamfunnet, i samvirkelaget, i<br />
avholdsforeningen, i helseorganisasjoner - ja, jeg<br />
vet ikke alt hva han drev på med. Mannen måtte jo<br />
slite seg fullstendig ut på det viset. Men han yndet<br />
å sitere en eller annen avholdsforkjempers motto:<br />
«Det er bedre at et redskap slites ut, enn at det<br />
ruster vekk.» Og plutselig en dag seg han sammen.<br />
Hjertet streiket. Sikkert på grunn av overanstreng-<br />
else. Den gravferden var noe for seg selv. Kjempe-<br />
tilslutning. Arbeidere og totalister møtte i store<br />
skarer med sine floromvundne faner. Sorgen var stor<br />
og oppriktig i vide kretser. Selv om jeg ikke delte min<br />
brors syn på politikk og sosiale problemer, må jeg<br />
innrømme at han var en ildsjel. Han ikke bare brente<br />
for sine ideer og holdt svulmende taler, men han<br />
gikk inn for dem i praktisk handling. Liv og lære<br />
fulgtes hånd i hånd der i gården. Og derfor del-<br />
tok jeg oppriktig i sorgen over hans hastige og alt-<br />
for tidlige bortgang.
Så var det smertensbarnet Ragnvald. Hans lag-<br />
nad er det sårt å tenke på. Meget mulig at han ikke<br />
var så gal som de ville ha det til. Men «original»<br />
var han i hvertfall. Ulik folk flest. Og ettersom tiden<br />
gikk er det heller ikke tvil om at han hadde en skrue<br />
løs. De brevene han sendte fra asylet levnet ikke en<br />
sjanse til å tvile på det. Vi, hans naermeste, sendte<br />
helt til det siste penger til ham. Men en dag skrev<br />
overlegen til oss:<br />
«Herr Ragnvald Lenstrup er blitt en meget van-<br />
skelig herre med hensyn til forståelese av regle-<br />
ment og hva der tjener til hans beste. Man kan jo<br />
ikke overlate ham alle disse penger han får, han har<br />
jo intet pengeskap og intet låsbart gjemme og er nå<br />
heller ikke lenger i slik legemlig stand at han kan<br />
disponere eller rettere sagt bruke pengene selv.<br />
Han har vært noe mere skrøpelig tilbens i det<br />
siste år, og siden han en gang holdt på å falle ned<br />
trappen til annen etasje, har han vært på sitt værelse,<br />
der han også spiser. Han er oppe hver dag, sitter og<br />
utarbeider sine profetier, mener at han er Gud. Han<br />
snakker aldri om sin familie, alle hans tanker kretser<br />
om hans verdighet som Gud. Han er legemlig gått<br />
nedover som følge av stigende alder, men sjelelig<br />
omtrent uforandret.%<br />
Et år senere kom det telegram om at nå var<br />
Ragnvald død. I brevet som fulgte meddelte over-<br />
legen hvilken dag kisten kom - den skulle i all<br />
stillhet settes ned i familiegravstedet.<br />
«Dødsårsaken var aldersdomsvakhet. Han var jo<br />
blitt tiltakende slapp i de siste måneder, men har<br />
vært oppe inntil to dager før han døde. Han har dog
kun sittet i sin stol, og kme ikke gå uten støtte,<br />
hadde også meget vanskelig for å.. snakke, det ble<br />
bare en utydelig mumling som var helt uforstaelig.<br />
En har dog hatt inntrykk av at han ikke har haet<br />
noen slags smerter, sovnet helt stille og fredelig inn».
Fanny og jeg tilbrakte noen år sammen<br />
på landstedet, som altså hadde vært vår helårsbolig<br />
i lange tider. Vi arvet jo endel penger etter foreldrene<br />
og onkel Martell, så selv om ingen av oss hadde noen<br />
arbeidsinntekter klarte vi oss forholdsvis bra øko-<br />
nomisk. Min store drøm om å få komme ut i verden<br />
ble dessverre ikke til virkelighet. Jeg kunne ikke godt<br />
forlate min kjære søster, som var helt avhengig av<br />
meg. Hun var bitter til sinns og ville helst ikke ha<br />
omgang med andre mennesker. Det at hun ikke fikk<br />
følge sitt kall og bli den Thalias datter hun var skapt<br />
til å være, kom hun ikke over. Aviskritikkene fra de-<br />
buten oppbevarte hun pietetsfullt, leste dem om og<br />
om igjen. Det var ikke til å begripe at en med slik<br />
glimrende omtale i pressen skulle bli nødt til å gi<br />
opp straks etter at hun så lovende var begynt. Hun<br />
var nok for sart og for lite robust til å ta opp kampen,<br />
og for stolt til å krype på sine knær.<br />
Sjelden berørte hun temaet overfor meg, men jeg<br />
leste hennes tanker og forsto inderlig vel hennes<br />
kjensler.
Sin kjærlighet ofret hun på dyrene. Småfuglene<br />
især. Men også kattepusen fikk leve det rene sla-<br />
raffenliv under hennes ømme varetekt. Min ride-<br />
hest sto også under Fannys beskyttelse. Edelt var<br />
hennes sinn og fin hennes livsvandel. Hun ble aldri<br />
noe lysende navn på scenekunstens firmament, men<br />
at teateret gikk glipp av en talentfull kunstner er<br />
jeg helt overbevist om.<br />
Det er bare to år siden Fanny avsluttet sin gjeste-<br />
opptreden på livets arena. For meg var det så uende-<br />
lig sårt. Vi hadde levd så lenge sammen, vi to ugifte<br />
søsken, at jeg ikke klarte å bo på «Hagepryd» da<br />
hun ikke lenger var til. Søkte meg derfor inn på<br />
aldersheimen «Klippens Grunn», det mest moderne<br />
av våre anstalter for gamle. Landeiendommen solgte<br />
jeg og pengene den innbrakte skal nå bidra til å<br />
gjøre livskvelden lys og trivelig - det er jo den van-<br />
lige ordklisjben. Om det for meg fortoner seg slik,<br />
skal være usagt. Jeg har det jo uhorvelig godt i<br />
matveien, trenger ikke syte for noen verdens ting.<br />
Klær og værelse blir vasket og holdt i orden. Ingen<br />
lumske basiller skal få sjanse til å leve bong der<br />
i gården. Vil jeg ha åndelig føde, er også den innen<br />
rekkevidde. Tenker her på prester og klokkere som<br />
holder vakre oppbyggelser og damer med misjons-<br />
dulter som synger og spiller på orgel og gitarer. Jeg<br />
kan bare sitte i ro og mak og vente på at levetiden<br />
skal ebbe ut også for meg - den siste mohikaner.<br />
Når så den delen av mitt testamente som angår<br />
askestrøingen er fullbyrdet, vil det ikke lenger bli<br />
noe makabert å berette om min familie.
Blir mitt ønske derimot ikke oppfylt til punkt<br />
og prikke, må det være klart for rette vedkommende<br />
at da vil jeg spøke. Mitt gjenferd vil være p% farten<br />
i tide og utide - helst det siste - og gjøre tilværet<br />
bråket for de ulydige. Det vil i sannhet være ma-<br />
kabert - for dem!
Det tør kanskje vcere på sin plass<br />
å fortelle at Edmund Lenstrup døde<br />
stille og fredfullt i sykestuen på ~Klip-<br />
pens Grunn. for ni år siden og ble<br />
kremert seks dager etter.<br />
Asken fikk sin endelige plass i<br />
familiegravstedet og ble aldeles ikke<br />
anvendt på den respektløse måten<br />
som testamentet tydelig anviste -<br />
noe som vel neppe hadde vært i over-<br />
ensstemmelse med gjeldende for-<br />
skrifter far behandling av livløse men-<br />
neskekropper.<br />
Ingen uhyggelig ettervirkning er<br />
siden blitt registrert av de ansvarlige,<br />
så spøkeritrusselen kan nok ikke ha<br />
vært så alvorlig ment!<br />
Det tjener ellers den gamle luri-<br />
faksen til ære at testamentet inneholdt<br />
en pasus om at de slantene han etter-<br />
lot seg skulle tilfalle Victors pleie-<br />
sønn, som forlengst er voksen og<br />
driver et lite symaskinreparasjons-<br />
verksted.<br />
Noen malerier og antikke gjen-<br />
stander havnet i magasinet på byens<br />
museum.<br />
Så var det hele ikke mer.