Stavangerske rariteter.pdf - Sølvberget
Stavangerske rariteter.pdf - Sølvberget
Stavangerske rariteter.pdf - Sølvberget
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
-D BORG.-R<br />
S'IIAVANGERSKE<br />
RARITETER
RARITETER<br />
«Eg velsigne alt i Stavanger,<br />
endåte sorpå)).
Subskribenter (Sponsorer)<br />
En hjertelig takk til samtligk - her også innbefattet nye kjøpere -<br />
fra ((Varmestuens Vever)), som skal ha hele overskuddet<br />
av boksalget.<br />
Stavanger Kommune<br />
Hetland Sparebank<br />
Smedvig Drilling Co. A/S<br />
Bergen Bank<br />
Elektro-senteret A/S<br />
Amoco Norway Oil Co.<br />
Rsnning Elektro A/S<br />
Viking - Stavanger A/S<br />
Simon Mskster Rederi<br />
Ulf A. Noer A/S<br />
Tre og Stål A/S<br />
Grethe Aasvestad<br />
Brsdrene Kverneland A/S<br />
J. E Marnburg A/S<br />
D.S.D.<br />
Rosenberg Verft<br />
Åsmund Lærdal<br />
Stavanger Forsikring A/S<br />
Sig. Bergesen d.y. A/S<br />
Fred. Hansen Engros<br />
En særskilt takk til<br />
Teknisk Kopiservice A/S, Teknisk Reproservice A/S og<br />
Teknisk Datasats A/S<br />
for velvillig hjelp med fotosats og layout.
GOTTFRED BORGHAMMER<br />
RARITETER<br />
STAVANGERFORLAGET
Av Gottfred Borghammer er tidligere utkommet:<br />
1. Fra spøk til alvor<br />
2. Den som visste -<br />
3. Sistemann setter sluttstrek<br />
4. Lende'n<br />
5. Meninger om mangt og mye<br />
(20 radiokåserier og 8 epistler)<br />
6. Lende'n i storm og striregn<br />
7. Pensjonist på interrail<br />
8. Adle kan snofla<br />
(40 petiter på dialekt)<br />
Av den fornøyelige petitsamlingen på<br />
stavangerdialekt:<br />
((Adle kan snofla))<br />
er det bare igjen et beskjedent antall eksemplarer.<br />
Er din bokhandler utsolgt, går det an å skrive til<br />
STAVANGERFORLAGET,<br />
Kampensgt. 42, 4000 Stavanger.<br />
Boken er rikt illustrert av E. Kåre Johannessen og<br />
koster bare kr. 57,-<br />
Tegningen av redaktør Jocumsen på omslagets forside og de fleste illustrasjonene inne i boken<br />
er av Henry Imsland. «Sølvbergtorget)) på omslagets bakside er av Henrik Backer, Obstfelder-<br />
skissen av Chr. Krogh, Kielland av Blix og Tastama'en av Jordanger.<br />
Sats: Teknisk Datasats A/S<br />
Trykk: Randaberg Trykk A/S<br />
Forlagsadresse: Kampensgt. 42, 4000 Stavanger<br />
V.Vs tlf. (04) 52 09 62<br />
Anno: MCMLXXXV
Innhold<br />
Forord ............................................<br />
Molboposten ......................................<br />
Side 7<br />
-»- 9<br />
Redaktørene Jocumsen. I og I1<br />
Gunnar Salvesen og Henry Imsland ...............<br />
<strong>Stavangerske</strong> «originaler» ............................<br />
Halte-Nils .........................................<br />
Likkiste-Paal ......................................<br />
«Falemaen» .......................................<br />
Sand-Palle .........................................<br />
Tresko-Søren .......................................<br />
Klaumakken .......................................<br />
«Sjøyden» .........................................<br />
Smørkjerneoppfinner - Kaptein J . J . Lindanger .........<br />
«Lenden», ponnyføllet «Leda» og «Lendelunden» .......<br />
«Dusten» .........................................<br />
Hunden «Nero» og den gamle mannen ................<br />
Boken er tilegnet<br />
VARMESTUENS VENNER<br />
Overskuddet av boksalget går til det påtenkte landstedet for alko-<br />
holikere som er innstilt på å komme ut av sin situasjon og leve et rus-<br />
fritt liv, få andre, sundere vaner og en lysere, mere menneskeverdig<br />
framtid for seg selv og'sine pårørende.<br />
Ildsjelene i Varmestuens Venner, Gerd og Evald Høiland, ble nylig til-<br />
delt Hetland Sparebanks «pris» på kr. 15.000,-. Vårt håp er at naer-<br />
værende bok kan bidra til at dette beløpet blir betydelig øket i de<br />
nærmeste måneder.<br />
Varmestuens Venner takker de sponsorer som ved forhåndsbestilling<br />
av gavebøker har støttet tiltaket med det påtenkte landstedet. Takken<br />
gjelder også forfatter og forlegger, som har fraskrevet seg økonomiske<br />
fordeler ved utgivelsen.
Som leserne snart vil oppdage handler denne boken om litt av hvert. Det<br />
var derfor ikke så liketil å finne den mest dekkende tittel blant de alterna-<br />
tivene som forelå. Siden alt dreier seg om lokale forhold og personer, ville<br />
det vEre ønskelig at tittelen kunne antyde dette, samtidig som den til-<br />
kjennega allsidigheten i stoffvalget. Resultatet ble altså:<br />
((STAVANGERSKE RARITETER))<br />
De som måtte forbinde uttrykket med pussige, halvskrullete ((byorigi-<br />
nalern, skal vite at «rarietet» egentlig betyr ((sjeldenhet, kostbarhet)), og<br />
da skulle boktittelen vEre midt i blinken.
Det skal ikke forundre meg om noen vil mene at jeg har vzrt en<br />
smule «vidtfavnende» og gapt over for mange emner. Men i min alder<br />
føler en seg gjerne i desperat kappsprang med tiden, og når en dertil - som<br />
i mitt tilfelle - har flere bokprosjekter i emning, er det maktpåliggende å<br />
få tatt med det grøfste av de temaer jeg har satt meg fore å få plassert i<br />
mine framtidige bøker.<br />
Naturligvis har en hel del av stoffet allerede vzrt behandlet i aviser<br />
og lokal memoarlitteratur, men selv om jeg i løpet av de siste seksti år har<br />
hatt øynene og ørene med meg og brukt både blokk, blyant og saks, har<br />
jeg jo ikke fullgod kjennskap til alt som før må ha vaert publisert. Mange<br />
gamle, avdøde stavangere har i årenes løp viet lokalhistorikken oppmerk-<br />
somhet og gjort notater, men i og med at stoffet ikke blir plassert mellom<br />
to permer, er det fare for at mye blir nedstøvet og forblir ukjent for kom-<br />
mende slekter.<br />
Ved planleggingen av denne boken ble sidetallet satt til maks. 104.<br />
Den foreliggende stoffmengden ville sprenge denne rammen. Men hvis<br />
interessen blant det stavangerske publikum viser seg i handling, er det ikke<br />
utenkelig at det allerede høsten 1986 vil komme en ny bok i samme serie,<br />
da forhåpentlig med advokat Sigurd Rygh og andre eldre lokalhistorikere<br />
som medarbeidere. Skulle noen av leserne ha forslag til emner som bør<br />
tas med, eller de vil tegne seg som subskribenter (med 10% rabatt), er det<br />
sva3rt hyggelig om de tar kontakt. Postadressen er oppført på side 4.
Pris 35 sre.<br />
Bruk<br />
Tand: G Mundvand<br />
Tandcreme<br />
Nr. 14<br />
.<br />
POSTEN<br />
L~rdaa 11. sepiember 1826<br />
I ~ rnst Ericson - 9)<br />
/ 3. aarganig<br />
To ord som stadig er aktuelle her på vår klode, er «kommer» og «går».<br />
Eller «starter» og «opphører». Ingenting er garantert å bestå i det uende-<br />
lige. «Evig liv» er det bare religionene som kan tilby dem som er villige<br />
til å underkaste seg vilkårene, i første rekke en usvikelig og klippefast tro.<br />
Vi opplever at gamle, velrennomerte handelshus og solide bedrifter opp-<br />
løses og forsvinner.<br />
Når det gjelder aviser og blader av ulike slag er stabiliteten høyst vari-<br />
abel. De kommer i gang, men noen blir bare dØgnfluer og fordufter etter<br />
en tid. Andre er mer standhaftige, oppnår popularitet og stadig øking av<br />
opplag og leserkrets. Men det finnes utallige eksempler på at lykken kan<br />
vzere svikefull endog mot gamle veteraner på nyhetsformidlingens<br />
marked.<br />
Av trykte publikasjoner har vi jo en rekke forskjellige kategorier,<br />
eller grupperinger. En av disse var den såkalte ((vittighetspressen)). Her i<br />
Norge hadde vi jo organer som ((Tyrihans)), «Korsaren», ((Krydseren)),<br />
(Vikingen)), «Hvepsen», og «Humoristen». Alle er forlengst en saga<br />
blott. Hvis vil en forsamling av unge mennesker i dag skulle nevne tittelen<br />
«Molboposten» ville vel de aller fleste sette navnet i forbindelse med en<br />
publikasjon som hadde noe med morsomme ting å bestille, f.eks. gjenga<br />
historier om de legendariske troskyldige molboene som bare gjør dumme<br />
ting, så tåpelige at normale mennesker utstyrt med sund fornuft og til dels<br />
overdrevne oppfatninger om egen fortreffelighet og ufeilbarlighet, ikke<br />
kan annet enn å gapskratte eller flire medlidende.
Norske vittighetsblad, som det i tidens lop har vzrt en del av, eksiste-<br />
rer ikke lenger. De hører en forgangen tidsperiode til. Uforståelig nok, for-<br />
resten. Humoren og satiren skulle da ha sin oppgave til alle tider og under<br />
alle forhold. Men morsomme, slagferdige penner vokser ikke på hvilket<br />
som helst tre, og om de utvilsomt kunne stables på beina i et passende<br />
antall, sterter en på andre problemer - i første rekke de økonomiske. Det<br />
er kostbart å utgi blader, ikke minst i vår kravstore tid da trykksaker av<br />
alle slag må se vakre og tiltalende ut rent typografisk. I et beskjedent<br />
språksamfunn som det norske er opplagene gjerne så små at omsetningen<br />
blir for liten til at det blir balanse - for ikke å si overskudd - i regnskapene.<br />
«Molboposten» var tenkt å vzre et lokalt vittighetsblad. Selv uttrykker<br />
redaktøren seg slik i julenummeret 1926:<br />
«Jerikos mure vaklet ved det forste trompetstøt. Et slikt trompetstøt<br />
er ((Molboposten)). Våbnene våre er pennen og penselen dyppet i viddets<br />
og satirens fludium. En gammel og anerkjent pedagogisk metode, men<br />
lite påaktet i vårt hjemlige barnekammer.<br />
Vi er sterkt interessert i alle politiske partier, det vil si, vi ser like skjevt<br />
til dem alle. Baksiden er ikke alltid like blank som fasaden.«<br />
Mannen bak dette lokale bladforetagende var den kjente tegneren<br />
Henry Imsland, født i Stavanger 1900, dod samme sted juni 1981.<br />
Da jeg i 1973 skulle lage et radioprogram om «Molboposten», var<br />
det både naturlig og neidvendig å søke opplysninger hos opphavsmannen<br />
selv. Året etter offentliggjorde Rogalands Avis min historikk. Straks etter<br />
kom Ingvar Molaug med en artikkel i Stavanger Aftenblad, og endelig<br />
fulgte en ny versjon i det festskriftet som ble utgitt til Henry Imslands 80<br />
års dag.<br />
I vår naboby i nord, Haugesund ble det i begynnelsen av tjueårene<br />
utgitt et såkalt vittighetsblad, ((Gneisten)), som ga Imsland ideen til å star-<br />
te et lignende lokalblad i Stavanger. Skjønt «lignende» var vel neppe det<br />
rette ordet, idet Imsland etter gjennomlesningen av et par numre av<br />
«Gneisten» fant at denne publikasjonen var - med respekt å melde - en<br />
temmelig kjedsommelig affcere.<br />
«Men jeg festet meg ved et par bidrag fra en Stavangermann som kal-<br />
te seg for «Polykarp», fortalte Imsland. «Han hadde talent, det eneste jeg<br />
fant i det bladet!((<br />
Imsland pleide av og til å ta seg en tur ned til ((Stavanger Sosial-<br />
demokrat)), en lokal ukeavis. Redaktøren i denne - Christiansen - skrev<br />
nemlig også artikler i det sosialistiske vittighetsbladet «Hvepsen» under
merket
greie med trykking og distribusjon og litt kapital - ca. halvannet tusen<br />
kroner. Betingelsen var at Imsland sto som ansvarlig redaktør. Saken ble<br />
drøftet med Per Thomsen, og muligheten for gode medarbeidere ble vur-<br />
dert. De fikk «på hånden» folk som Paul Gjesdal (Pueblo), Andreas<br />
Poulsen (Ulricksen) og noen flere. Georg Brockman kom også med. Fra<br />
redaksjonelt synspunkt så det derfor nokså lyst ut. Det bestilte opplag fra<br />
Narvesens Kioskkompani var 8.000, men det viste seg å bli for lite, så de<br />
måtte trykke 12 - 13.000. Etterspørselen var således større enn forutsett.<br />
Men det skortet på regelmessigheten, og det var uheldig. Opplaget stabili-<br />
serte seg imidlertid på 6.000, slett ikke så verst på den tiden.<br />
Imsland kom til det resultat at sidetallet måtte utvides, dersom en<br />
skulle nå ut til folket. Han foreslo 32 sider, minimum 24 - og samme pris<br />
som før, nemlig 35 øre. Det kunne bety underskudd, men på den annen<br />
side mente redaktøren at et lite 16-sidig blad ble for eksklusivt til å kunne<br />
bzre seg i det lange løp. Dreyer-brødrene ville ikke gå med på noen ut-<br />
videlse og dermed sa Imsland stopp. De hadde da holdt på et par år og<br />
hadde fått meget god presseomtale.<br />
«Nei, jeg hadde ikke lyst å prøve igjen, og avgjort ikke med et lokalt<br />
«Molboposten», men jeg sa at Salvesen fritt kunne overta hvis han for sin<br />
del hadde lyst. Og det hadde utvilsomt Gunnar Salvesen, for noen nye ut-<br />
gaver av bladet så etterhvert dagens lys.<br />
Men så sovnet det inn, stille og rolig. Og det er vel for optimistisk å<br />
anta at en ny jovial og tykkvommet redaktør Jocumsen nr. 3 vil våkne opp<br />
av dvalen og gjøre en mer eller mindre zrerik innsats i den hederskronte<br />
byen Stavanger. Forresten skulle det vel vzre grunn til å anta at molbo-<br />
stempelet nå etterhånden er blitt temmelig utvisket - så å si druknet i glin-<br />
sende, feit nordsjøolje og overdådig storstads- og velstandsliberalisme.<br />
Byen er blitt invadert av store skarer fra alle jordens nasjoner, er blitt inter-<br />
nasjonalisert og modernisert. Molboer med høye idealer synes ikke lenger<br />
å passe inn i miljøet, og da skulle det vel heller ikke vzre noen eller noe<br />
å latterliggjøre og karikeres!.
Redaktsrene Jocumsen,<br />
Gunnar Salvesen<br />
og Henry Imland<br />
De første fire årene av «Molbo-<br />
posten»s levetid var Salvesen re-<br />
daktør og Imsland tegner. Ved<br />
overgangen til «riksorgan»<br />
overtok, som nevnt i foregående<br />
kapittel, Imsland redaktøran-<br />
svaret, ikke minst fordi Dreyer-<br />
brødrene stilte dette som<br />
betingelse hvis de fortsatt skulle<br />
stå som økonomiske garantister<br />
og støttespillere. De hadde nok<br />
større tillit til Imslands pålitelig-<br />
het enn til den mer ustabile kol-<br />
legaen, som fikk nøye seg med å<br />
vaere stoffleverandør og alt-<br />
muligmann.<br />
Henry Imsland gjorde seg sterkt bemerket gjennom et langt og virk-<br />
somt liv. Han var en allsidig mann, som ikke bare vant anerkjennelse for<br />
sin tegnekunst - både på de satiriske og det mere seriøse felt - men som<br />
også kunne skrive, i saerlig grad kommentarer til tegningene. Alt det denne<br />
kunstneren har klekket ut av lystige påfunn er neimen ikke småtterier1 En<br />
sarkastisk tegner kan gjerne vzre tilbøyelig til å sette tingene så sterkt på<br />
spissen at det kan virke sårende og bli tatt høyst unådig opp av «ofrene»<br />
og av dem som for øvrig har følt seg truffet. Imsland må kunne betegnes<br />
som en mild «refser», slett ikke av den ondskapsfulle typen. At noen<br />
iblant kanskje har sett seg litt forarget på ting han har karikert, var vel<br />
nesten ikke til å unngå. Men den overveiende del av publikum har moret<br />
seg kostelig over den Imslandske streken i den lange årrekken han drev sin<br />
virksomhet, da først og fremst i Stavanger Aftenblad, der han var en høyt<br />
skattet medarbeider.
Gunnar Salvesen synes derimot å vzre skjult i en dunkel tåke, som det<br />
har vist seg mer vanskelig å trenge igjennom. Personlig har jeg bare såvidt<br />
sett ham på gaten, men aldri vekslet et eneste ord med ham. Derimot vet<br />
jeg at den delen av hans produksjon som ble offentliggjort i avisens<br />
spalter, både poesi og prosa, gjorde et visst inntrykk på meg, som selv følte<br />
kallet til skribentvirksomhet og derfor i åndelig slektskap med mange som<br />
gjorde seg bemerket på den selvsamme banen. Han fikk ellers utgitt en<br />
liten diktsamling, med tittelen «Små Stavanger-vignetter)).<br />
Det utrolige er at ikke en-<br />
gang Henry Imsland hadde syn-<br />
nerlig greie på sin medarbeider.<br />
I et brev til meg, datert 25/1<br />
1973, sier Imsland: ((Hvordan<br />
det egentlig gikk med de numre<br />
Salvesen ga ut etterat jeg hadde<br />
trukket meg tilbake, vet jeg ikke.<br />
På meg virket de svzrt mislykte.<br />
Jeg hadde inntrykk av at Salve-<br />
sen følte seg mislykket selv også.<br />
De uttalelser han ved leilighet<br />
kom med om Stavanger og alt<br />
dens vesen, tyder på det. Men vi<br />
var jo i de vonde tredveåra, så<br />
det var vanskelige tider for noen<br />
og enhver. Salvesen hadde en<br />
ganske betydelig lyrisk åre og den kom til syne både i «Molboposten» og<br />
Aftenbladet. Om han også prøvde seg andre steder vet jeg ikke. Det er altsåikke<br />
stort å få ut av meg når det gjelder Gunnar Salvesen, Bekjentskapet<br />
med ham var innskrenket til arbeidet med vittighetsbladet, til møter vi<br />
hadde når nytt nummer skulle planlegges.<br />
I tillegg til det lille Henry Imsland kunne meddele om sin medarbeider,<br />
har jeg søkt bistand hos to av hans klassekamerater fra Katedralskolen,<br />
Hans Koch og Sigurd Rygh, uten at det lar seg gjøre å lage en fyldig<br />
biografi. Det som kan fastslåes er:<br />
Gunnar Ingebreth Salvesen ble født i Flekkefjord 27/11 1904. Foreldrene<br />
var forretningsmann Anton Salvesen og hustru Marie, født<br />
Mauland. De var til å begynne med bosatt på Moi, men flyttet omkring<br />
1910 til Stavanger, Gunnar hadde to brødre, den ene dro til Amerika, men<br />
kom senere tilbake til Stavanger, der han gikk under navnet ((Montana)).<br />
Den andre broren het Bjarne og skal visstnok ha va=rt sakfører. Alle tre
adrene var ugifte. Sikkert er det også at de hadde minst en søster, som<br />
var gift og muligens har etterkommere.<br />
I Stavanger drev Anton Salvesen en hermetikkfabrikk og agenturfirma<br />
i Spilderhauggaten 32, noe som b1.a. framgår av telefonkatalogen<br />
for 1938.<br />
Gunnar deltok aktivt i Gymnassamfunnet «ldun», der han skrev<br />
mye i lagets avis «Brage». Han frarte en skarp penn, var overlegen i sin intelligens.<br />
En riktig bohemtype. Tok ellers en god eksamen artium. I tillegg<br />
hadde han gode anlegg for tegning. Han var bare så beskjeden at han nødig<br />
ville vise fram sine arbeider.<br />
Dessverre begynte han tidlig å bli glad i
Det aller siste diktet Salvesen skrev og fikk offentliggjort i Aften-<br />
bladet 11. mai 1938, var dette:<br />
TROSS ÅRENE GÅR.<br />
Igien en mai. Om noen sp0r<br />
hva mai det er i rekken<br />
for meg, jeg svarer, redakt~r:<br />
En mai på samme flekken.<br />
Javel, om alle år som svant<br />
har Icert meg voksne-spillet,<br />
så er jeg gymnasiast iblant,<br />
hver mai står tiden stille.<br />
Hver mai da tror jeg om igjen<br />
at det som verden trenger<br />
er kjctrlighet og kloke menn<br />
med ånd og ingen penger:<br />
Jeg går som f0r hver skumringskveld<br />
og synes ikke mere<br />
at blankslitt dress og gammel gjeld<br />
er smertelig å bctre.<br />
For verden den er atter min.<br />
Som knopper ordet brister<br />
og blir til mesterlige bind<br />
av skj0nne tankegnister:<br />
Ja, hver en blomst, hvert blad og strå<br />
besverger meg sitt vennskap,<br />
og alle pikeuyne blå<br />
får dikt for gammelt vennskap.<br />
Det er hver mai at under skjer,<br />
at skuffelsene r~mmer,<br />
og hullet sko og slitte klctr<br />
blir luksus for en dr0mmer:<br />
Det er i mai at hfter gis.<br />
Mitt l~fte det skal vctre<br />
at aldri skal det kunne sis<br />
jeg svek min dikter-cere!
Det siste nummeret av «Molboposten» jeg er kommet over er ett fra<br />
høsten 1932. På det tidspunktet - 10. oktober - ble det holdt en såkalt<br />
((rådgivende folkeavstemning)) i Stavanger., Befolkningen skulle si sin<br />
mening om hvorvidt Bystyret skulle få fullmakt til å endre på de rådende<br />
strenge alkoholbestemmelsene i byen.<br />
I denne kampen måtte selvsagt vittighetsbladet ta aktiv del for - om<br />
mulig - å endre på disse «molboaktige» restriksjonene. Et 16-siders (Valg-<br />
nummer)) ble utgitt, uten at det resulterte i en ny kurs for byens alkohol-<br />
politikk. Det ble avgitt 16.675 stemmer, derav 6.838 for bevilling, og 9.837<br />
mot, altså en overvekt på tre'tusen stemmer på de angivelige molboers<br />
side!<br />
Som en prøve på ~a'lvesens satriske poesi kan det gjengis følgende fra<br />
11/9 1926:<br />
Forlystelsessyk er vår syndige stad,<br />
ja, det stod her forleden på prent i et blad.<br />
Tenk, der sløes pr: måned en krone pr: hode,<br />
har De hørt no' så fcelt, kan De tro det?<br />
Ja, vi kan ikke, vi, men så sto det,<br />
Tenk, det blir no' så reddsomt pr: dag som tre øre.<br />
Ja, vi vet ikke, vi, hvad syns De vi skal gj0e<br />
for å redde vår by dra syndens uføre?<br />
Gudskjelov lukker herr Fosse den fjortende,<br />
Vi er glad at Teatret har stengt igjen portene.<br />
Syndig musikk er jo banlyst fra parkerne,<br />
sesongen er slutt for fotballsparkerne.<br />
Bystyret sørger for forbud på vino,<br />
- men tenk, om vi sluttet å gå på kino,<br />
og ikke betalte skatten vår lenger,<br />
for den fornøyelsen koster oss penger!<br />
En krone pr: måned er slming «an inass«.<br />
Slukk sigaretten og knus dine glass.<br />
Selg pianofortene og brenn opp kortene.<br />
Og snart skal De se vi i verden får ry<br />
som forsakelsens peneste, dydigste by.
Den 28/8 1926 trykkes en sang, til melodien «Kom i kostervals)).<br />
Kom i Forbudsvals,<br />
slå den siste dram i din hals!<br />
Snart du ingen få4<br />
- hiv0 hei, om på hodet du står!<br />
Forbudsvalsen gåc<br />
ifra pjolter til lands01 den når.<br />
Ned med ditt, ned med datt,<br />
i den svarteste natt.<br />
Forbud imot 01 og vin og dram!<br />
Forbud imot alt vårt livs nam-nam!<br />
Forbud må der til,<br />
koste hvad det vil!<br />
Bare ti still - ti still!<br />
Pluss to andre vers i samme stilen.<br />
Høsten 1926 avgjorde flertallet av landets stemmeberettigede befolk-<br />
ning at brennevinsforbudet, som hadde vart fra 1919, skulle oppheves. I<br />
den anledning kom «Molboposten» med tykk sørgerand, til redusert pris,<br />
nemlig 25 øre «på grunn av sorg i redaksjonen«, som det lite troverdig<br />
lyder.<br />
Tre vitser skal bidra til å latterliggjøre edruelighetsvennene, nemlig:<br />
I. 0rkenen Sahara er snart det eneste sted som er t~rrlagt.<br />
Våre avholdsfolk planlegger en ekspedisjon dit.<br />
2. Godt og vel 30 avholdsfester skal vme avlyst denne uke.<br />
50 bl~de kaker er returnert.<br />
3. En mann som stemte mot forbudet ble operert av<br />
dr. Eyvin Dahl tirsdag. Pasienten begraves i dag.<br />
Deretter følger en «dypfølt» (det vil i virkeligheten si høyst ironisk):
KLAGESANG.<br />
Stille, dype, sterke smerte!<br />
Sukk, o svake kaffehjerte!<br />
Sukk, o sukk, men brist ei helt!<br />
O redsel, dette her var felt.<br />
Akk, vi trodde alt var vundet,<br />
alkoholen bastet, bundet,<br />
drammen bannlyst helt fra landet,<br />
nationaldrikk kaffevandet.<br />
Samvittigheten, kristendommen,<br />
trudselen om syndeflommen,<br />
statistikker; blå og rude,<br />
himmellefter; akk, så s~de,<br />
allting hjalp så såre lide,<br />
alt er tapt, og tung min kvide.<br />
Spill o, harpe, r0r gitaren,<br />
rind o tåre, slukk sigaren.<br />
Bred er syndens morke vei,<br />
sukk, o hjerte, brist dog ei.<br />
Kledt i sorg, i sekk og aske,<br />
lover vi dig hevn, o flaske!<br />
At Gunnar Salvesen personlig unnlot å ta den antydede hevn, skulle<br />
snart vise seg å bli ganske skjebnesvangert.<br />
For imidlertid å yte ham full rettferdighet, skal det - i tillegg til<br />
det allerede siterte ((Tross årene går» - tas med noen prøver på hans ly-<br />
riske produksjon, som jeg selv i min ungdomstid ble fasinert av og<br />
gjerne brukte som opplesningsstoff når noe skulle fremføres på<br />
podiet.<br />
Ett av disse diktene skildrer den gamle koselige «KLEIV&) (Kle-<br />
ven) som det i dag bare er noen rester igjen av, blant annet det store<br />
treet nedenfor Erik Hauglands skulptur: ((Kvinnene ved vannposten)),<br />
på det stedet der en har regnet med at den gamle Olavskilden hadde<br />
sitt utspring.
Smale fortau, saleskvetter,<br />
larm av kjerrehjul og onger,<br />
kattelek i våkne netter<br />
avler utilfredse tungec<br />
Her må skj~res og planeres,<br />
luftes ut og reguleres.<br />
Det er menneskelig og riktig!<br />
Vi skal dele lyset sammen,<br />
det er overmåte viktig<br />
at vi pynter farst på rammen.<br />
Men det rette perspektivet<br />
gir en bys kontakt med livet.<br />
Tropebyers hvite murer,<br />
stenkolossers funkis-Bater<br />
tegner menneske-konturer<br />
som Stavangers smale gatec<br />
Bakker, smau og vestlandsvceret,<br />
der er vår sjel, synkoperet.<br />
Fra et fortau lengst dernede,<br />
plass til en, og det en smal en -<br />
glir vi inn i Kirkestredet<br />
til den rene dansesalen.<br />
Her hvor bander hester binder,<br />
står et Sanctum tungt av minner!<br />
Her står husene og lever<br />
i en tid hvor moder skifter;<br />
i en tid hvor alle krever<br />
nye hus og storbedriftec -<br />
mens de selv var lune reder<br />
for de små men store gleder.<br />
Bak de slitte palissader;<br />
hvor den gamle tid forsvarer<br />
ungdoms drammer og bravader<br />
mot den nye tids barbarer, -<br />
gror det blomst på glemet graver.<br />
Jeg har sett de skjulte haver!<br />
Jo, en merker i kvartalet<br />
det var kloke folk som sa det:<br />
- E' her tungt og trangt og gale,<br />
&r me alt me kan ut a' det.<br />
- Gamle koner er prestinner<br />
over små men store minner!<br />
Vi har helt moderne vaner,<br />
og ser skjevt på gamlebyen.<br />
Gamle-Kleivå den har aner;<br />
mot den andre parvenyen!<br />
Og i bakken kneiser treet,<br />
direktaren for museet!
Et koselig og meningsfylt dikt er:<br />
Kvelden var sen og sort,<br />
jeg gikk og forsokte finne<br />
en mening med smått og stort.<br />
Da merket jeg i en port<br />
en skjelvende pust, en hvisken:<br />
«Nå trur eg me kan ta risken!»<br />
Men ikke et liv å se.<br />
Jeg gikk, men så sant for dyden<br />
fornemmet jeg like ved<br />
bak gjerdet den samme lyden!<br />
Er undslupne tukthusfanger<br />
på krigsstien i Stavanger?<br />
Da stoppet jeg blek av skrekk,<br />
en skygge for over gjerdet<br />
og var som en sviske vekk,<br />
hva kunde vel dette vcere?<br />
Da sprengtes min skjore skalle<br />
av skrikene: Meg te palle!<br />
Da våknet jeg med et smil,<br />
Tribonius, barndoms dage,<br />
og flyttet de mange mil<br />
til åndenes lek tilbake.<br />
Å finne det morkeste gjemme,<br />
men vcere den forste fremme!<br />
Vi voksne har og en sport<br />
som ligner på mange måter,<br />
vi gjemmer oss også bort<br />
som onger i livets gåter.<br />
Og leken den vinner alle<br />
som forst sier: Meg te palle!
De følgende dikt er høyst alvorlige og viser en annen side av for-<br />
fatteren, enn den humoristiske og sarkastiske:<br />
BARE ET MENNESKE<br />
iVu blusser r~dt den nye dag<br />
på nattens sorte esse,<br />
nu kaller kolde amboltslag<br />
til livets morgenmesse,<br />
fabrikksirener broler hest<br />
og hjul og stempler hviner,<br />
av grådige maskiner<br />
blir dagens messe lest.<br />
Men hor, et skrik, et rop i n04<br />
et menneske som falt.<br />
Hvem bryr sig vel i krig om br0d,<br />
om hvem som falt og hvem som skjot,<br />
storm videre, er alt.<br />
Men hvem er han som ensom går<br />
og er iveien st~tt,<br />
som ikke horer og forstår<br />
at det er maktens brunst som rå4<br />
hvor har jeg mannen mott?<br />
Et menneske, et individ,<br />
anakronismen i vår tid!<br />
Han vandrer evig uten mål<br />
og horer ingen til:<br />
partier, klassers skrik og skrål,<br />
et menneske med hjertets ild<br />
i denne tid av damp og stål, -<br />
hvad er det mannen vil?<br />
Til side mann, slipp massen til!<br />
Til side, og han faller;<br />
og ingen horer ropet.<br />
Hvem horer hjerter kaller<br />
i maskinenes synkope?<br />
Et menneske javel, javel.<br />
Han sleper sig vel hjem ved kveld<br />
og boier sine kne,<br />
og ber for hver en d~dstrett bror<br />
på hele denne hatets jord.<br />
Et menneske; hvad er vel det?<br />
Jo det er du og jeg min bror,<br />
som hvirvles ut i kaos,<br />
og gir igjen et kj~rlig ord<br />
for piskeslag de ga oss!
DET FINNES ET LAND<br />
Det finnes et land bakom bergene blå,<br />
et Kanaans land uten like,<br />
og visste vi bare hvor landet lå,<br />
vi lukket vår dør og lot kursen stå<br />
mot drømmenes fabelrike.<br />
Det ligger og duver etsteds i et blått<br />
ocean under milde pasater,<br />
og alle er like, hver hytte et slott,<br />
og alle kan hoste som intet har sått,<br />
av gull er de simpleste gater:<br />
Det gnistrer av farver og vellyd og duft,<br />
og ingen har nag til sin neste,<br />
der ånder en ren og usigelig luft,<br />
der hersker et bud over all fornuft:<br />
at kjcerlighets bud er det beste.<br />
Vi ser det i syner ved høilys dag,<br />
men helst når ved natt vi seiler<br />
blandt drommenes myldrende arkipelag,<br />
da horer vi harper og paukeslag,<br />
da oiner vi landet og peiler:<br />
Og landet det ligger etsteds i det blå<br />
og mange f0r oss har vcert der;<br />
men ingen kan huske hvor landet lå,<br />
men alle de strålende syner vi så<br />
de gjemmes i våre hjerter:<br />
Og slik er det landet som ikke er<br />
som alt det vi ikke kjenner;<br />
jo sterkere stormer i livets vcer,<br />
vi seiler dets skinnende kyst mer ncer:<br />
Det ligger hvor livet ender!
<strong>Stavangerske</strong> «originalen><br />
Enhver by og bygd har nok hatt en og annen blant sine innbyggere som<br />
på forskjellig vis har stukket seg ut fra den jevne befolkning. Det kan<br />
dreie seg om lovbrytere eller velgjørere, men også om personer som har<br />
hatt pussige ideer de har søkt å vinne gehør for, eller de kan ha kropps-<br />
lyter som de kjennes på. Ikke sjelden er det tale om individer med<br />
underutviklede åndsevner. Felles for alle katerogier er klengenavnene<br />
de må bzre på gjennom hele livet, i tillegg til sine ((borgerlige døpe-<br />
navn».<br />
I løpet av de hundreårene Stavanger by har eksistert må en regne<br />
med at adskillige originaler har vandrer omkring og vzrt til under-<br />
holdning og «låttegama» for «normale» og «veduge» folk. Ingen skrev<br />
om dem i bøker, så de er - i likhet med alt annet levende - gått ned i<br />
glemselens bunnløse hav. Det er nok bare noen av dem som levde i siste<br />
delen av det forrige århundre og begynnelsen av vårt eget, som en kan<br />
regne med blir foreviget i trykt skrift. De som blir tatt med i denne<br />
boken har nok blitt omtalt i avisene, muligens også i lokallitteraturen.<br />
((Molboposten)) brakte en del stoff om ((byoriginalene)), og mye av det<br />
som på de narrmest følgende sider berettes, er øst fra denne kilden.<br />
Selv har jeg «opplevd» flere av «typene» i persongalleriet, mens de<br />
ennå gikk lys levende iblant oss.<br />
Nå kan det jo vzre en smule betenkelig å føre mennesker inn i<br />
«original«-kartoteket. De det gjelder er jo døde og derfor ute av stand<br />
til å protestere mot ((registreringen)). Kanskje kan en eller annen ha<br />
gjenlevende slektninger son1 ikke må føle seg forulempet. La meg<br />
straks få understreke: Det er så visst ingen skam å bli kalt «byoriginal»,<br />
slik vi vanligvis oppfatter betegnelsen. Iblant kan det endog dreie seg<br />
om samfunnsnyttige personligheter som bruker mye av sin tid til å<br />
tenke på sine medmennesker og gjøre vel. At de også har skapt munter-<br />
het omkring seg, latt folk få noe å smile av er bare et tilleggspoeng for<br />
dem det gjelder.
Blant de mest kjente original-typene om-<br />
kring århundreskiftet og de narrmeste<br />
årene etter, var vel «Halte-Nils)). Selv har<br />
jeg saktens sett ham i min barndom, men<br />
hva kunne jeg vel fortelle uten «kilder».<br />
Disse kan, som allerede nevnt, varre by-<br />
ens aviser. De har fra tid til annen brakt<br />
komne mennesker med god hukommelse<br />
og kjennskap til litt av hvert fra eldre<br />
tider. En av disse artiklene ble skrevet i<br />
1951 av Michael Michaelsen og handler<br />
om forholdene på havnen i den tiden da<br />
det dreide seg om seilskuter og friske og uforferdede unggutters lengsel<br />
etter å stikke til sjøs så snart de var ferdige med skolegangen. Noe av det<br />
gjeveste som tenkes kunne var å komme ombord på de hjemmevaerende<br />
skuter og klatre i riggen på disse. Sammen med «Halte-Nils)) var det å<br />
ferdes omkring på kaien og speide etter en skute som var blitt observert<br />
langt ute i byfjorden. De gamle «skuddermenn» (sjøulker) som pleide å<br />
sitte på kaibenken kunne gi opplysning om hva for en skute det monne<br />
vzere som var i farvannet. Her blant disse sakkyndige eks-sjøfarere på kaibenken<br />
var «Halte-Nils)) en hyppig gjest. Han betegnes som en alltid<br />
smilende og koselig mann, godmodig og morsom, som ga foranledning<br />
til mang en frisk latter både hos store og små. Nils hadde i sin ungdom<br />
varrt en rask, flink sjømann, men ble ganske tidlig i sin karriere utsatt for<br />
en ulykke om bord, idet han falt ned fra riggen og brakk den ene foten.<br />
Det var årsaken til at han haltet ganske mye, kroppen vagget att og fram<br />
for hvert steg han tok. De sa at ulykken, sammen med skuffelse i kjaerlighet,<br />
haddegått så sterkt inn på ham at han også var blitt litt ((rar)) i skolten.<br />
Alt skal jo helst ha en ((forklaring)), om det ikke bestandig kan vitenskapelig<br />
bevises.
Det var skutene og sjøfarerne som i alle år var hans store lidenskap.<br />
Med iver holdt han øye med om det var noe som viste seg langt ute i byfjor-<br />
den. Så snart han dro kjensel på den innseilende skuten fikk Nils det tra-<br />
velt. Så fort det lot seg gjøre hinket han av sted oppover i byen for å<br />
oppsøke familiene til skipperen og de øvrige offiserene ombord i den sku-<br />
ten han hadde observert. «Bauta i fjoren, mam Tynnesen!)) var et vanlig<br />
uttrykk, som skapte stor glede og begeistring i de hjemmene der de ventet<br />
sine kjzre hjem etter årelange opphold i utenriksfart. Ikke underlig at de<br />
visste å belønne budbringeren både med noen skillinger og litt å bite i til<br />
en kaffetår. Etterpå bar det med full hinke-fart tilbake til kaien for å ta<br />
imot og hilse på sjøfolkene når disse, etter å ha beslått seil og klaret opp<br />
på dekk og selv pusset seg opp og trukket i landgangstøyet, ble satt i land<br />
med sine skipskister og hvite sekker. Skutene lå gjerne til ankers utenfor<br />
Sølyst. Ellers lå de helst i vinteropplag b1.a. på Strandsiden og i Strøm-<br />
steinen.<br />
Det synes å ha vErt en vanlig «sport» å spandere en dram eller flere<br />
på byens gamle originaler. Om motivet ikke utelukkende var å glede disse,<br />
men like mye for selv å få noe å more seg over. En beruset mann oppfører<br />
seg som kjent gjerne litt mer snodig enn en edru. Har han så et kroppslyte<br />
ved siden av, kan det jo bli topp underholdning for tilskuerne. ((Halte-<br />
Nils» unngikk nok heller ikke disse velmente, spandable «kamerater». En<br />
liten historie jeg hørte om ham i mine oppvekstår gikk ut på at han en dag<br />
kom sjanglende innover Pedersgaten så «påseilet» at han måtte støtte seg<br />
til husveggene for ikke å falle overende. Da han skulle krysse Langggaten<br />
fra gullsmed Svtndsens hus til doktor Helliesens vis-a-vis, var det riktig<br />
ille. Han visste ikke sine arme råd. Da han følte at føttene ville svikte under<br />
seg og han ikke lenger hadde noe å gripe tak i, ropte han fortvilet: «Merr<br />
vegg! Merr vegg!)).
- som egentlig het Paal Hansen,<br />
pleide å uttrykke seg ved hjelp av<br />
rimeord, det var den maneren han<br />
slo mynt på, og som kjennetegnet<br />
ham. Klengenavnet skal han ha fått<br />
etterat han-stjal en likkiste fra en snekkerbedrift på <strong>Sølvberget</strong>, muligens<br />
A. Larsen's, Sølvberggaten 13. Dette firmaet fortsatte senere med<br />
snekkermesterens datter, Elise, gift to ganger, med henholdsvis A.M. Mic-<br />
haelsen og Bjørnsen. Elise var en myndig dame, men interessert på det<br />
kristelige og sosiale felt. Den siste faglige lederen het Iversen.<br />
Paal stjal altså en likkiste hos snekkermesteren og fikk transportert<br />
den til pantelåner Braadland for å ((stampe)) den der. Det var sent på etter-<br />
middagen og nesten mørkt da Paal kom inn i butikken og hilste pante-<br />
låneren og skraphandleren med dette rimeriet: «God dag, kjaere<br />
Braadland,her har du en kiste. En slik må du ha når du skal herifra, og<br />
ikke din salighet akter å miste».<br />
Det fortelles at Braadland ble faelen da han så den hvite kisten og<br />
måtte rive i en krone eller to for å få rimsmeden ut igjen med sitt makabre<br />
«pant».<br />
En gang sto han på kaien og så på en av Wilson-båtene som skulle<br />
over til England. Noen norsk-amerikanere ombord fikk øye på ((origina-<br />
len» og ville drive litt gjøn med ham. En av dem ropte:<br />
«Hei, Paal, si et godt rim, så skal du få to kroner!))<br />
((Pengane fysst!)) svarte Paal. Det fikk han, og kvitterte med denne<br />
repli k ken:<br />
«I din munn du mangler en tann, din lange fordømte ladabrand.))<br />
En gang skulle Paal gå et ærende for urmaker Halvorsen med en<br />
Bornholmer-urkasse. Da han fikk se den store kassen utbrøt han:<br />
«De' e' for store bør å ta i ett kjør.»<br />
Men han utførte likevel ærendet. Ved tilbakekomsten lot han opp-<br />
dragsgiveren få vite hva jobben var verd:<br />
((De' va' kje så vel at eg sleid meg ihel. Nå får du betale, så eg får meg<br />
ei halle.
En annen gang motte Paal en murer som bar på et ovnsrør.<br />
«God dag, Paal» hilste mureren, «kossen går de'?«<br />
Du kan så spørre.Du går der me' rore' og eg mankere fem øre,så eg<br />
kan få meg ein kvart i ein farlige fart.«<br />
Mureren hadde ikke noen kontanter på seg, men han tilbød den tør-<br />
stige rimsmeden noen såkalte flaskelapper utstedt hos handelsmann<br />
Hana.<br />
«Å, for faen!De' e jo langt ut' på Straen. Men vannari, de' har ingen<br />
sorg, for de' e'kje langt fra Dyringsborg.))<br />
((Pitter i Syllbergeh drev olsjapp og mange mennesker samlet seg der<br />
for å få kjøpt seg «kjempekrus» med ø1 for 10 ore.<br />
En av stamgjestene, Johannes Fister, satt sammen med Paal. Fister<br />
drev omkring i gatene og spilte fiolin. Han var nixrmest analfabet. Da de<br />
to var helt pengelens foreslo et lyst hode i sjappen at Paal skulle skrive en<br />
«tiggerliste» til Johannes, så han ved hjelp av denne kunne gå omkring<br />
på byen og skillinge sammen til en «omgang». Paal funderte litt på dette,<br />
hvoretter han skrev på et papirark:<br />
«Dette er en mann fra Jzederens land,stor og sterk og med god for-<br />
stand.Hans navn er Johannes Fister,og har både rogn og ister. Hjelp ham,<br />
om aldri så lite, ellers må konen i gresset bite)).<br />
Fister tok papiret og drog ut på sin tiggerferd. Siden han ikke kunne<br />
lese var han helt uvitende om innholdet.
etegnes som «en fæl fisk og en glad feier)). En dag kom han inn i Pitters<br />
ølsjapp sammen med en beruset troskyldig bonde. Sistnevnte hadde pen-<br />
ger og spanderte både 01 og dram. Falemaen derimot var helt blakk og<br />
ville forsøke å få en «handel» i stand. Han hadde et par briller som han<br />
ville prakke inn på den påseilte bondemannen. Denne satte brillene på ne-<br />
sen og syntes at de så slett ikke så verst ut. Likkiste-Paal satt ved samme<br />
bord og ville støtte sin venn Falemaen, og kommenterte den forestående<br />
handel slik:<br />
«Med disse briller du får så mange griller.<br />
Hvis du bare har lyst<br />
kan du se den amerikanske kyst<br />
i fra Valbergets topp,<br />
hvis du kun stiger opp,<br />
kan du gjøre et hopp .... «<br />
Brillehandelen var straks avgjort. Og salgssummen gikk videre til ø1-<br />
sjappens eier, hvis varelager aldri tok slutt.<br />
En dag kom Paal trekkende på en håndkjerre oppover en bakke. Han<br />
møtte en mann som ville gjøre narr av ham, og spurte:<br />
«Du Paal, e' de' sant at du kan dikta bere enn Pitter Dass?<br />
Paal kjørte ufortrødent videre, men da han passerte mannen svarte<br />
han:<br />
«Petter Dass va' prest.<br />
I dag e' eg for min del hest.<br />
Og du e' et best,-<br />
de' veid folk flest!))<br />
En zerendsgutt skulle en gang gå og få fatt i snekker Foss, som var<br />
disponent ved Jørpeland Brug. Foss var ikke tilstede, men det var tilfeldig-<br />
, vis Paal. Han ga gutten følgende beskjed:<br />
«Nei, Foss e' på Jørpeland<br />
for å få litt visdom og forstand.<br />
Men klokkå tri komme han med
To fabrikkjenter traff Paal. For å erte ham litt sa de:<br />
«Si et godt rim, Paal!»<br />
Svaret de fikk lød:<br />
((Så fodle eg e' av snått og krim<br />
e' de' ikkje så ligate å laga et rim.<br />
Men du med ditt grønne skjørt<br />
har alltid første børt,<br />
mens du med di korg<br />
får alt du eige på borg.»<br />
En gutt falt i Breiavannet og Paal hoppet uti og fisket ham på land<br />
igjen. Så sa han:<br />
Du va7 galen og kåde,<br />
men nå e du våde.<br />
Gå hjem te di mor<br />
og heng deg på ei snor.<br />
Det fortelles at Paal fikk et par bukser som belønning av de<br />
takknemlige foreldrene.<br />
Likkiste-Paal kom en dag inn i >. Det fikk han. Da han hadde lest en stund, sa han:<br />
«Ja, Vestlands-Posten<br />
hålle seg sjøl me' kosten.<br />
Men «Amtstidende» e' liga vis'<br />
og Stavanger Avis<br />
e' den styste gris,<br />
og Aftenblade'<br />
- eg vil ikkje ha de!<br />
Men adjø då, Larsen,<br />
du e' basen på galeasen.<br />
Dermed forsvant Likkiste-Paal.
En gang møttes Likkiste-Paal og gamle feiermester Rage på Skagen-<br />
kaien. Rage var litt i glansen, og sa til Paal, som hadde noen sirupsbrod<br />
i hendende: «Eg e svolten, la meg få någe».<br />
«Joda», sa Paal, ((feiermester Rage skal aldri lide nød så lenge Paal<br />
Hansen har sirupsbrød)).<br />
En annen gang kom han opp til Andreas Buch i Sjoforsikringen.<br />
«Nå vil jeg ha et godt rim, Paal,)) sa Buch utfordrende. Paal klodde<br />
seg i hodet, og om litt kom følgende svar:<br />
«Når jeg kommer nedover Torvet,<br />
oppi alt dette hulder og horvet,<br />
og får øye på Buch,<br />
da utgår fra meg et lettelsens sukk.<br />
Men når jeg kommer ned til Deres bror,<br />
som er doktor, fy for pokker,<br />
så kommer han ud<br />
og gir meg en forskrekkelig snud!»<br />
Det skulle ikke vzere n~idvendig<br />
å<br />
ha scerlige kvalifikasjoner som lit-<br />
teraturkritiker for å kunne slå fast<br />
at Likkiste-Paals «poesi» ikke har<br />
noen somhelst kunstnerisk verdi. Å<br />
lage haltende rim i hytt og vzer kan<br />
de fleste mennesker prestere, bare<br />
de er tilstrekkelig rappkjeftede og<br />
frimodige. Når først Paal hadde<br />
gjort seg kjent for denne maneren<br />
å konversere på, er det klart at alle<br />
ventet at han skulle drive på i sin<br />
spesielle «stil». Han måtte leve opp<br />
til det folk ventet av ham, og vi kan<br />
ikke helt utelukke at det iblant må<br />
ha vzrt en smule brysomt.
Sand-Palle<br />
Ifølge «Molbopostenn døde Sand-Palle i 1894. Han bodde i Tastastraen<br />
og var fløttmann, med standplass inne i Vågen. I gamle dager hørte fløtt-<br />
mennene til ved kaien. For en billig penge rodde de folk dit de ønsket innen<br />
havneområdet. Skulle en mann over fra skagensiden til den gamle toll-<br />
boden på strandsiden eller til Bjergstedområdet, sparte de jo mange skritt<br />
og gjerne litt tid ved å sette seg i båten og bli rodd over. Det hendte også<br />
at noen skulle ombord i en båt som lå ute på reden eller de skulle over til<br />
byøyene, før den regulære ferjetrafikk kom i stand.<br />
Palle var en liten, kroket mann, med et lite rundt ansikt. Når vi hører<br />
at han var meget halt, forstår vi kanskje best hvorfor han hadde valgt<br />
fløttmannsyrket, dermed slapp han jo å bruke føttene, i og med at han<br />
satt trutt på sin tofte. Til gjengjeld røyntenok all roingen på armmusklene<br />
og nevene.<br />
De siste leveårene gikk han forresten over til å frakte sand. Sandsjek-<br />
ten lå inne i Strømsteinen. Men det førte til at han måtte ta til med å bruke<br />
beina, idet han måtte vandre rundt i byen for å selge sanden i bøttevis, og<br />
den var neimen ikke lett å drasse på for en haltende mann. Prisen var tre<br />
øre
Palle ble ikke akkurat regnet som szrlig gudfryktig, hørte så visst<br />
ikke til dem som slet ut malingen på kirkebenkene eller fotplankene. Men<br />
en gang lyktes det konen hans å få han med seg i Petrikirken for å høre<br />
Lars Oftedal preke.<br />
Palle steg freidig framover kirkegolvet og satte seg på første benk.<br />
Dermed utbrøt han så høyt at alle kunne høre det:<br />
-Ja, nå, Lars, kan du bejynna og preika, for nå e både eg og hu Siri<br />
kommen!<br />
Palle var heller ikke kjent for å vzre szrlig måteholden når det gjaldt<br />
berusende drikker. Jeg utelukker ikke at den siste historien som kommer<br />
her allerede har vzrt gjengitt i noen bok, men for sikkerhets skyld tas den<br />
med også her. Om den er sandferdig, vil jeg ikke påstå. Alle slike beretnin-<br />
ger som har gått på folkemunne, har vel det til felles at de i beste fall er<br />
utbroderte, selv om det opprinnelig ligger noe til grunn for det som for-<br />
telles.<br />
Vel, her dreier det seg om den gang Palle ville gå inn som medlem i<br />
((Totalen)). Vanligvis var han stamgjest i ølsjappen til ((Pitter i Syllberge)).<br />
En av svirebrødrene kunne fortelle at han hadde meldt seg inn i Total-<br />
avholdsforeningen og som belønning hadde fått et par nye bukser av<br />
kjøpmannen og kvekeren Torstein Bryne.<br />
Dette var interessant, tenkte Paal. Klaerne hans var gamle og slitte og<br />
kunne nok trenge en fornyelse. Offeret ville jo vzre nokså tungt, nemlig<br />
å holde seg vekke fra drikkingen, men buksen fristet. Dermed gikk han<br />
til Torstein Bryne og ba om å bli medlem.
-Da skal du komme på fredag,<br />
svarte Bryne, for denne dagen har<br />
vi opptagelse.<br />
Palle møtte opp og ble inn-<br />
lemmet i totalistenes rekker. Før<br />
møtet ble avsluttet gikk han bort til<br />
Bryne og sa:<br />
- Koss blei de' me' den bokså<br />
du pleie je ittepå?<br />
Torstein ble litt betuttet og var<br />
ikke sikker på hva han skulle svare.<br />
- Ja, får egikkje bokså, så bare<br />
stryg meg ud me' ein gong, sa Palle,<br />
og forlot lokalet, etter et medlems-<br />
skap godt og vel en klokketimes<br />
varighet.<br />
Tresko-Ssren<br />
var f0dt i Kongsmo, like ved Mandal, og selv om han i mange år var bosatt<br />
i Stavanger, snakket han uforfalsket Lista-mål, særlig når han var sint, og<br />
det var han ofte, ikke minst når ungene ertet ham. Ertet ble han nettopp<br />
fordi barna hadde glede av å se og høre hans reaksjoner. Han satte på<br />
sprang etter plagåndene, og fikk han grepet en eller annen slo han dem<br />
ganske kraftig med stokken sin.<br />
Klengenavnet fikk Søren fordi han gikk med tresko (på dialekt «tri-<br />
sko
En gang hadde han fått i oppdrag å kjøpe svinekotteletter for en fa-<br />
milie. Da han kom inn i slakterbutikken sa han:<br />
- Kan eg få fire mark hakkoletter.<br />
- Du mener kotteletter, repliserte slakteren.<br />
- Ja, grishakkoletter.<br />
Søren fikk kjøttet, og da han kom tilbake til oppdragsgiveren satte<br />
han treskoene fra seg i gangen før han gikk inn. Noen røverunger listet<br />
seg inn og spikret treskoene fast til golvet, hvoretter de gjemte seg for å<br />
avvente resultatet av ugjerningen.<br />
Etter en stund kom Søren tilbake, og plasserte beina i skoene. Straks<br />
han skulle sette seg i bevegelse, for han på hodet og slo seg ganske etter-<br />
trykkelig. I fullt og berettiget sinne reiste han seg opp og sprang på strøm-<br />
pelesten ut på gaten, som fløt av snnslaps. Han fikk øye på en helt<br />
uskyldig gutt som kom fra skolen med bøkene under armen. Med en ed<br />
forsøkte Søren å innhente gutten, men da sistnevnte ilte vekk fra arenaen,<br />
ble jakten mislykket. I sin oppbrakte tilstand ropte Søren:<br />
- Eg kjenner den svarte mor di, me' di grøne aua. Ja, mor di ar malar,<br />
og far din ai fyllefant!<br />
En gang hadde Soren fått lov til å samle litt ved på en byggeplass. No-<br />
en gutter skulle naturligvis holde leven med stakkaren. De så sitt snitt til<br />
å stappe noen digre gråsteiner oppi sekken. Søren tok denne på ryggen<br />
uten å ane hvorfor byrden var så tung. Inne i Pedersgaten satte han seg<br />
på en trapp'for å hvile litt.<br />
En mann ga seg i snakk med ham, spurte hva han hadde i sekken.<br />
- Det skal varre ved, sa Soren.<br />
- Du ser så trøtt ut i dag, sa mannen.<br />
- De' e någe så irreterer meg, og eg he sånn unnaleg fornemmelse i<br />
kroppen itte at eg drakk opp ei skål me' sure melk.<br />
- Er det god ved du har i sekken?
Du kan få sjå, svarte Søren, og åpnet sekken. Men da han fikk øye på grå<br />
steinene, ble han først blek, så rød og så rasende.<br />
- De' e di forbistranne ongan' så he våre ude. Men eg ska' lære di!<br />
Noen smågutter som sto i nzrheten og gjeipte av Søren måtte skynn.<br />
somt ta flukten, for han stormet inn i flokken og slo villt med staven. D:<br />
han etterpå kom tilbake, sa han til mannen han nettopp hadde snakket<br />
med:<br />
- Ser du ein onge, så slå 'an. He han ikkje gjort någe vondt, så tenk'<br />
an på å gjøra de'.<br />
Egentlig var Søren slett ikke noen (
Klaumakken hadde mangt og mye selgelig og uselgelig i hyllene, ja<br />
til og med nattpotter. En gang hadde en røvarsonge sett sitt snitt til å nappe<br />
et slikt møbel ned fra hyllen, mens kjøpmannen var ute et nødvendig<br />
zrende, og løp som et olja lyn bort til springvannsfontenen på Torget og<br />
fylte potten med vann, løp så tilbake og satte den pent på sin plass. Klau-<br />
makken kom tilbake, ante fred og ingen fare. Litt etter kom en kone, som<br />
litt sjenert ba om å få se på et «møbel».<br />
((Joda, joda,» sa mannen bak disken, «de7 e' der sakta rå' me*. Her<br />
e' ei fine, - ekta sager, garantert vanntett i minst ti år, - same sorten så kånå<br />
mibruge.)) '<br />
Etter denne varedeklarasjonen grep han potten i hyllen.<br />
Dermed skvulpet vannet over kanten og dusjet både selger og kjøper, til<br />
begges store forbauselse og ergrelse.<br />
Om det resulterte i noen pottehandel fortelles ikke, men det er vel<br />
temmelig usannsynlig!<br />
Rudolf Gran nevnte i et inserat i R.A. 1983 to gamle «originaler» som<br />
levde ved hundreårsskiftet. Den ene var Potle-Jørgen. Han var litt pukkelrygget,<br />
skjaevbygget, med sterkt framtredende øyne og krøllet, ugreidd<br />
hår, minnet om det en før i tiden kalte «bytting». Hans stemme lød som<br />
kom den fra et tomt ølfat. Jørgen vasket seg ikke oftere enn til hver høytid<br />
og den dagen moren skulle gravlegges. Maler Zederberg på <strong>Sølvberget</strong>,<br />
som Jørgen var zrendsgutt hos, hadde sagt at Jørgens mor skulle få en<br />
anstendig begravelse, og sønnen opptrådte i sin konfirmasjonsflosshatt.<br />
Med i likfølget var også den alvorlige, strenge og høyaktede pastor<br />
Lange. Han tok Jørgen i hånden og ville trøste ham, nevnte samtidig at<br />
vaet uheldigvis var så surt for sørgeskaren som skulle gå den lange veien.<br />
Jørgen svarte da tvert: «Hu mor fortjente 'ikje bere ver. Hu' va' så pass<br />
sinte at det va' pass te 'na!))<br />
Den andre personen Gran omtaler het Nøst-Endre. Han drev med<br />
småhandel omkring i husene (var en slags kramkar). En dag møtte han<br />
konsul Rosenkilde, som kunne fortelle at det var juleutdeling hos madam<br />
Larsen. Endre tillot seg da å spørre konsulen i en ironisk tone: «Har I fått<br />
naget?«<br />
En annen gang sa kjøpmann Svendsen at nå burde det snart bli slutt<br />
på Endres drikking. Med den aller lekreste tone svarte Endre: (d, kor lige<br />
I er mor Jers. A, kor lige I er henne!)) Svendsen som følte seg smigret, utbrøt<br />
med blid stemme: ((Hvorledes det?»<br />
«Å, jo, - i er så fine og falske!)).
Av andre særpredged personer<br />
som gjorde seg så bemerket på<br />
en eller annen måte at de oppnådde<br />
å få seg et klengenavn, kan nevnes<br />
vaur-spåmannen Olaf Nilsen, eller<br />
~(Tastamaen)), som var den vanlige<br />
betegnelsen. Han pleide jevnlig<br />
kontakte byens aviser for å la disse<br />
fortelle leserne hvordan vcerforholdene<br />
etter hans beregninger ville<br />
bli. Det hendte rett som det var at<br />
profetiene gikk i oppfyllese!<br />
En annen «type» som «tråv-<br />
jekk)) i redaksjonene var Albert<br />
Hetlund, med klengnenavnet<br />
((Koste-Albert». Han var født i<br />
Skottland, av norske foreldre. Påsi-<br />
ne eldre dager ble han gift på Al-<br />
gård, men så ofte han fikk seg<br />
«skyss» til Stavanger, var han å se i<br />
gatene her, alltid med en stor<br />
blomst i knapphullet. Han hilste høflig på alle han møtte på sin vei, ved<br />
å løfte og svinge hatten. Albert var høy av vekst, men hadde et kroppslyte<br />
som gjorde at han haltet ganske sterkt, hev seg liksom framover i svzre<br />
byks.<br />
Per Inkjevetta husker jeg som en eldre mann. Når han skrådde over Torget<br />
i langsomt tempo kunne han minne om en karikert skoleholder av den<br />
gamle typen. Skal tro om han ikke var en slags kramkar?<br />
Brxdrene Bås drev med bortkjøring av avfall fra privathus og forretninger.<br />
De satt side om side på forsetet i en hestedrevet karmkjerre, av samme sla-<br />
get som bruktes av transportkjørerne i ingeniørvesenet. De to brødrene<br />
gjorde ikke en flue fortred, men utførte i trofast samdrektighet sin gagn-<br />
lige dont.<br />
Hadde brødrene levd i våre dager ville de ha kunnet smykke seg med<br />
tittelen ((renovatører)), og ikke som før ((båstymrnerar)), et yrke som vel<br />
alltid har vcert plassert nederst på rangstigen i alle siviliserte samfunn, om<br />
utøverne nå tildags i vår velsignede by rangerer ganske høyt lønnsmessig
og hva angår makt, myndighet og vrangvilje overfor umyndiggjorte hus-<br />
eiere når det gjelder rimelig servise.<br />
I gamle dager fantes ingen obligatorisk bosshenting. Så mye var det<br />
ellers ikke som skulle kastes, alt som brukes kunne ble tatt vare på, eller<br />
anvendt som brensel. Når et skur eller hus skulle fjernes, ble det solgt til<br />
høystbydende. Ved rivingen ble de fleste materialer, treverk, murstein etc.<br />
som regel brukt om igjen, f.eks. til løebygging på landsbygden.<br />
Kjøkkenavfallet ble hentet av ((sydremennene)), som regel gård-<br />
brukere eller leide gutter som hadde sine «faste» leverandører. Når mat-<br />
restene lå i bøttene kunne de gjerne bli temmelig sure og illeluktende. Av<br />
samletønnene i kjerrene kunne stanken i den varme årstiden bli ganske<br />
ubehagelig. Etterhvert fant helserådet grunn til å gripe inn. De påbød alle<br />
«henterne» å bruke holker med lokk og bytte dem med renvaskede «ilåd»<br />
hver gang. Som regel ble det i praksis ordnet slik at sydrehenterne hadde<br />
med seg en tønne vann som de spylte holkene i før de satte dem tilbake<br />
i gårdsrommene. Skyllevannet kunne etterhvert bli temmelig uapptetitte-<br />
lig og lite anvendelig. En vakker dag var det slutt på ordningen. Bare fra<br />
store hoteller og anstalthusholdninger der det kastes store mengde av mat-<br />
rester, blir disse hentet, til glede for heldiggrisene som får gasse seg med<br />
blanningen av lekkerbiskener som blasserte, overmette menneskegastro-<br />
norner har etterlatt seg.<br />
De som i nattens mulm og mørke tømte dobingene rundt omkring<br />
i byen kaltes rett og slett ((hevdakjørerar)). Den stanken som fulgte med<br />
disse nattekvipasjene lar seg vanskelig beskrive.<br />
En annen som drev privatpraksis i renovasjonsbransjen var Trampe-<br />
Johan, som hadde sin bopel i «Sekken», (Kongsteinssmauet). Han var<br />
privatpraktiserende gatefeier, og trampet omkring på tresko. Det kunne<br />
høres på lang avstand når han var i virksomhet. Foran seg skjøv han hånd-<br />
kjerren med karm og høye hjul. I kjerren lå sopelimen og spaden, sammen<br />
med alle uhumskhetene han feide opp fra rennesteiner og fortauer i byens<br />
sentrum.
Navnet hans var Olav Pedersen Lode, men det meste av livet kom han bare<br />
til å bli kalt Sjøyden. Han betegnet seg selv som byens siste original. I sin<br />
ungdom så fager var han kusk, og satt i flott habitt høyt oppe på «bukken»<br />
og styrte med øvd hånd sine elegante gangere som var forspent kalesjevognene,<br />
der brudepar eller «noblessen» var plassert på de silkebetrukne<br />
setene. Men etterhvert ble hestekjøretoyene erstatet med automobiler, og<br />
Sjøyden ble arbeidsløs. Under krigen ble det imidlertid atter bruk for hestetransport<br />
og Sjøyden fikk derfor ta opp igjen sitt gamle erverv og praktiserer<br />
det i en ny periode, som gjaldt krigstiden og et par år etter.<br />
Han var en riktig hestevenn, og da han de siste år av sitt liv var plassert<br />
på Arbeidsgården fikk han stelle med sine firbente venner. Menneskevenner<br />
hadde han også mange av. I byen var han kjent av alle, ikke bare<br />
av de små og ubetydelig, men også av forbausende mange «storkarer»<br />
som husket ((taxidriveren)) fra tidligere år.<br />
Det gikk mange muntre historier om Sjøyden. En del av dem ble for<br />
noen få år siden samlet i en bok som ble utgitt av redaksjonsklubben i<br />
R.A. At noen av disse historiene gjerne ikke er så autentiske som ønskelig,<br />
får så vzre. Det er gjerne slik at noe blir lagt til etterhvert på vandringen<br />
fra mann til mann, for ikke å si fra munn til munn.. .<br />
Om den «slåså» som her skal repeteres hører til de sannferdige eller<br />
er oppdiktet, skal ikke kunne sies for visst, men den står i det minste «i<br />
stilen
Smsrkjerneoppfinner<br />
Kaptein<br />
J. J. Lindanger<br />
1<br />
JWc
Plakaten hadde denne teksten:<br />
Bet 20. aarhundredes sterste<br />
opfindelse for de tusinde hjem.<br />
Laegevidens vidunderapparat!<br />
Veien til velstand.<br />
Hjemmets klenodie.<br />
Husmødrenes symbol for de tusind hjem er Lindangers vitamin - sund-<br />
hets smørfordobler, vacum og kompres system. - Sparer hundreder av kro-<br />
ner for hjemmene. - En almindelig husholdning sparer ca. 1000 kroner i<br />
smprr om aaret og utenom dette faar man gratis kaffefløte for vel 200 kro-<br />
ner om aarel bare ved utskyldning av apparatet efter smørblaridingen.<br />
Visper alleslags kremer på ett minutt, eggedosis på 3, alleslags kakerører<br />
paa 3. Smøret virker helbredende og styrkende, ligner Kneippbrød og<br />
Olviks system. - Sparer vår kjzre mor Norge for 150 millioner om aaret<br />
i fetstofftilførsel. - Ved utbredelse av dette vidunderapparat vil valuta-<br />
spørsmaal vaere fuldstændig lost og nationen øke i rigdom og rn~gtighet,<br />
og fordrive nøden og de trange tider og haarde liv vi fortiden har.<br />
Tusinder av anbefalinger fra det hele land. E3.M. Kongen har 4 styk-<br />
ker i sin husholdning.<br />
Opfinderen er desuten opfinderen av Verdensfredsstjernekorset, hvis<br />
program er en forbrødring av den hele rnenneskelige familie til en høiere<br />
platu som kommer ut i fire eksemplarer, den religiøse og politiske og vores<br />
bankoavdeling og industriavdeling. Altsaa en komplid fredssystem indad<br />
soin utad verden over.<br />
Kaptein J.J. Lindanger,<br />
Opfinder og President for Fredsstjernekorset.<br />
Badehusgaten Il - Stavanger.<br />
At skriveferdighet og innsikt i ortografi ikke har vaert Lindangers<br />
sterkeste side fremgikk tydelig av det enormt lange brevet han den 29/4<br />
1926 sendte byens borgermester og Bystyre. Borgermesteren var jo en saer-<br />
deles humørfyllt herre, og han har nok moret seg over det høyst originale<br />
brevet, som neppe kom så langt som til Formannskapet, enn si til Bystyret.<br />
Selv om oppfinneren hadde de beste hensikter med sitt andragende<br />
om å få levere 1.000 smørkjerner til byens arbeidsledige og andre tren-<br />
gende, ble det ikke innkjøpt en eneste kjerne.
Om Lars H. Lende har jeg allerede<br />
skrevet to seriøse bøker (i 1974 og<br />
1982)' så han må i sannhet sies å<br />
være tilstrekkelig omtalt og av-<br />
bildet. Egentlig står Lende i en<br />
szrklasse blant byens «origina-<br />
ler», for så vidt som han kjempet<br />
en meningsfull kamp for barn og<br />
ungdom, og klarte å sette noen av<br />
sine ideer ut i livet. Tenk på hjelpe- --<br />
verkstedene han gikk i gang med,<br />
og alle ponniene han anskaffet for å glede barn, ikke bare i Stavanger, men<br />
også andre steder i landet.<br />
Egentlig hadde jeg slett ikke tenkt å nevne Lendes navn i nærv~rende<br />
bok, men det ser ikke ut for at jeg noensinne klarer å bli kvitt ham. Endog<br />
i petitsamlingen «Adle kan snoflan (1984) måtte han vzre med!<br />
Jeg starter med å gjengi et referat som «Molboposten» brakte fra et<br />
stort offentlig møte Lenden arrangerte sammen med Lindanger i 1926:<br />
Vår gamle medarbeider Lende er i disse dager gått i gang med et nytt<br />
prisverdig tiltak, friluftsmøter med foredrag, sang og «dimmenstrasjonar<br />
av nye ting» på Torget. Herr Lendes komiske talent er forlengst anerkjent,<br />
og møtene har vzrt besøkt til trengsel.<br />
Vi tillater oss å gjengi et utdrag av det glimrende foredraget onsdag.<br />
Besøket var faretruende, og man ble ikke skuffet. Møtet ble usedvanlig<br />
vellykket, i szrdeleshet da Lende hadde fått assistanse av sin geniale kol-<br />
lega kaptein Lindanger, kjent fra vårt blad.<br />
«Kvinnen e' prima,)) begynte taleren, sjøl om hu mesten ikkje<br />
har hår eller skjørter. De' jelle for kvinnen å få øyene opp for at hu når<br />
hu ska' ha seg ein mann, så e' de' 'kje flippen eller kor reine han e' de'<br />
komme an på. De' jelle for henne å få ein mann så kan jorra någe, om kvel-<br />
Jane - og Ilettene, ein så aldrig står fast.
Kvinne! Ka vil du me' ein<br />
Folkeforlystelse mann så står og Iienge på ein bytikk<br />
eller rable me' ein penn heile dapaa<br />
Torvet. gen?<br />
- Di årå eg har levt i de' sista, har<br />
Mekaniker Lendes friluftsmater. eg sitt koss kvinnen har udvikla<br />
seg, stadigt kortare skjørter - - ka ti<br />
får me se enden?<br />
Men kvinnen e' goe å ta te ligavel.<br />
Uden henne går de' kje. Me'<br />
henne må me arbeida i fellesskab te<br />
samfunnets beste. Me' de' sama eg<br />
har fatt i kvinnene, så vil eg seia at<br />
dåkker trykt kan gifta dåkker me'<br />
ein mann så har våre i ((Fagamatøren)).<br />
Me har mange sjenier her i byen,<br />
me har ein så har gått i 20 år og<br />
totla uden å bli påsjynde.<br />
Ein stemme i salen: Kem e'<br />
de'?<br />
- De'vileg ikkje seia, eg e' kje<br />
sådden. Eg e' beskjeden av meg!<br />
Stzvængerar! Her me e' samla i<br />
kvell vil eg sei dåkker ein aen ting,<br />
te kvinnen og maen: Dåkker e fydde i Norge, men fyst og fremst i Stkvznger.<br />
Ver 'kje redde for å snakka dialekten dåkkers, han e' den finaste på<br />
jorå. Når eg har vErt ude og reist, heilt te Kobbarvig og Bargen, så har<br />
eg alltid vekt oppsikt for de' fina måle' mitt.<br />
I kveld leste me i avisene at Roald Admundsen e' kommen te<br />
Oslo. Sådden någen folk så han e' de' eg vil ha inn i foreningå.<br />
Ja, ja, =rede pyblikum, før eg jer ore7 te aftenens taler, kaftein<br />
Lindanger, vil eg seia takk for frammøde. De' e' tanken at eg vil arrensjera<br />
sådden någen møder uditte, hvis der e' stemning blant pyblikum og<br />
myndighedene.<br />
Eg ser to polisar der bårte, eg vil bare spørra om di har någe å udsetta<br />
på meg og pyblikum? Neivel, så senne eg ronnt någen koppar, så eg må<br />
be dåkker spytta oppi itte fattige evne. Varsego' Lindanger!<br />
- Lindanger holdt så under stor oppmerksomhet et foredrag,<br />
vesentlig etter hans artikkler i «Molboposten». Av og til opptrådte han og<br />
vaa ronurr IKVIL YL 8
Lende samtidig, så snakket Lende, så Lindanger. Stemningen var på<br />
høydepunktet og kulminerte da Lindanger spanderte en av sine patent-<br />
kjerner til innsamlingsbøsse.<br />
Til slutt utbrakte en av publikum et tre ganger tre hurra for kongen<br />
av Albanien. Kongen -alias Lindanger - mottok folkets hyllest dypt beve-<br />
get, og utbrakte på sin side et leve Lende.<br />
Alt i alt en szrdeles morsom kveld, «så konne våre ennå bere,<br />
hadde eg bare hatt vatten,» sa Lende etterpå.<br />
Ponnyfellet «Leda«<br />
I 1959 vakte det oppmerksomhet langt utenfor Stavanger bys grenser<br />
at en av Lars H. Lendes nyinnkjøpte skotske ponnier under transporten<br />
over Nordsjøen fødte et føll. Naturlig nok fikk det båtens navn, nemlig<br />
Leda. Men denne nedkomsten skapte betydelige problemer for tollerne<br />
ved ankomsten til Norge, fordi antallet dyr ikke stemte overens med det<br />
som var oppgitt i dokumentene. Etter adskillige «overveielser)> ble saken<br />
omsider ordnet i minnelighet, slik at det vesle føllet fikk innreisetillatelse<br />
i eierens hjemland, nErmere bestemt i Stavanger.<br />
Nå er det kommet for en dag at føllet slett ikke ble født om bord, men<br />
i det britiske kongerike, før avreisen. Men dette har vzrt en strengt bevart<br />
hemmelighet. Thor Giæver i Tromsø har nettopp sendt meg et hyggelig<br />
brev, der han på en fornøyelig måte roper hvordan det i virkeligheten forholdt<br />
seg.<br />
Giæver arbeidet i.1959/1960 som volontør hos P.H. Mathiesen & Co.<br />
Ltd. i Newcastle, som var speditør for BDSs og Fred. Olsens båter. En<br />
morgen han kom på kontoret var det stor oppstand, og han ble tilkalt for<br />
å være tolk. Det viste seg å være Lars H. Lende som samme natt hadde<br />
kommet nedover fra Skottland med en lastebil fullstappet med ponnier.<br />
Hans kjennskap til det engelske språket var lik null, men det hadde ikke<br />
hindret ham fra å snakke omtrent uavbrutt til sjåføren hele natten. På<br />
stavangersk! Lende viste fram et brev fra Det Bergenske Dampskibsselskab<br />
som ga ((fribillett)) for ham selv og samtlige ponnier. Etter en god<br />
del papirutfylling var alt klart for utskipning. Men så skjer det fatale at<br />
en av hoppene nedkommer med et føll før innlasting, og dermed stemmer<br />
ikke tollpapirer etc. etc. Gizver var ikke selv tilstede i North Shields den<br />
aktuelle-dagen, men fikk beretningen av lattermidle kolleger neste dag.<br />
Det holdt på å bli utsettelse med forsendelsen, men for en gangs skyld
fant byråkratiet en praktisk løsning som gikk ut på at de britiske tollmyn-<br />
digheter og de øvrige impliserte ble enige om å lukke øynene for fødselen<br />
og heller overlate problemet til sine norske kolleger. Derfor ble den offi-<br />
sielle versjonen at fødselen var skjedd om bord i
At denne hundreåringen vi i dag hedrer hadde utallige venner og be-<br />
undrere, har vi fått mange bevis på under arbeidet med å få reist skulp-<br />
turen, og - nå sist - rammen om det hele: Parkanlegget som i dag offisielt<br />
skal åpnes, for ikke å bruke det sakrale uttrykket innvies.<br />
Det siste håndgripelige beviset fikk vi da Park- og Idrettsvesenets folk<br />
- over sytti i tallet - vedtok å arbeide på dugnad for å få anlegget ferdig<br />
til hundreårsdagen, utelukkende for å hedre den avdøde gamle idealisten<br />
og den «ånd» han representerte. Etter endt ordinzr arbeidstid unte de seg<br />
en kort matpuse, og. fortsatte så utover ettermiddagen. Lørdag formiddag<br />
tok noen også fatt på å spa, plante og lø stein. Ja, de syntes til og med at<br />
det var festlig og kjekt, slik det gjerne er når idealisme mer enn material-<br />
isme er drivkraften.<br />
Jeg tror jeg kan gjøre meg til tolk ikke bare for «Lendefondet>> men<br />
for byens samlede befolkning, når jeg retter en oppriktig takk til den store<br />
dugnadsgjengen, inkludert planleggere<br />
og parksjef. Takken omfatter<br />
selvsagt også Stavanger<br />
Kommune som har bevilget ganske<br />
store beløp til formålet. Tro om<br />
ikke hele parketaten vil betrakte<br />
denne idylliske Lendelunden som<br />
sitt spesielle kjzlebarn i årene som<br />
kommer?<br />
Som inngangsporten til<br />
«Gamle Straen)) er den nesten en<br />
genistrek.<br />
Lende står der med utstrakt<br />
hånd, og vi fornemmer at han sier<br />
både til sine bysbarn og til turistene<br />
og alle som vil lytte:<br />
(Velkommen, velkommen til<br />
«Gamle Stavanger!)) De som ønsker<br />
det kan ta seg en hvilepause på<br />
benkene under de ærverdige trekronene<br />
og filosofere litt over det<br />
mottoet som står på kierren: «Alt<br />
de ha stått: «Glem ikke ungdom- sen av Lendelunden, 16/10 1982.<br />
men!
Blant byens kjente personer i tidsrommet<br />
fra ca. 1928 til de nzermeste<br />
etterkrigsårene må, uten tvil,<br />
regnes Toralf Johannesen - eller<br />
«Dusten», som klengenavnet var.<br />
Han var en egenartet ung mann,<br />
humørfyllt og alle-steds-nærvzrende.<br />
Innsamlinger til veldedige<br />
formål hørte til hans yndlingsbesk.jeftigelser,<br />
. - ikke minst<br />
gjorde han seg bemerket med bokstavelig talt å tromme inn penger til<br />
Nasjonalhjelpen, hvis oppgave det var å yte hjelp til skadelidende etter<br />
krigskatastrofen 1940 -45, da landet skulle gjenreises og behovet for materiell<br />
hjelp var enormt.<br />
I likhet med «Lende'n» kom «Dusten» titt og ofte opp til meg på<br />
byrået for å få hjelp når noe skrivearbeid skulle utføres. En gang ville han<br />
ha stoff til et lite hefte - ((Mitt levnedsløp)). Knapp tid som jeg hadde,<br />
husker jeg at jeg ba ham fatte seg i korthet, så skulle jeg rable ned på maskinen<br />
det viktigste av det han hadde på hjertet. Boktrykkeren laget et hefte<br />
på fire sider med et orangefarget omslag med forfatterens fotografi på<br />
forsiden. Denne trykksaken må utvilsomt ha innbrakt atskillige kroner til<br />
selgeren, hvis forretningstallent må sies å ha stått i forhold til hans sprudlende<br />
talergaver.<br />
Toralf var født i Stavanger i 1912, og her i byen hadde han sin bopel<br />
i alle år, først hos foreldrene og senere hos sine søsken. Han var den yngste.<br />
Som ganske liten begynte han å selge korter og aviser for å skaffe inn-<br />
tekter til hjemmet. Dessverre ble han i ung alder angrepet av lunge-<br />
betennelse, en sykdom han hadde ikke mindre enn fire ganger. Ofte var<br />
han så å si like inne i døden, men som ved et under kom han seg i igjen.<br />
Så snart han var noenlunne restituert, tok han på ny til å selge aviser<br />
og gå =render i butikker. Om kvelden sto han gjerne og arbeidet i folks<br />
hager så svetten rant. Det gjaldt hele tiden om å tjene penger.
Guttens strevsomme slit la ham gang på gang på sykeleiet. Blant<br />
annet fikk han en alvorlig mageaffære, som gjorde at han måtte innlegges<br />
på sykehuset. Her lå han i flere måneder på kur. Da han så kom ut igjen<br />
følte han seg tålig bra, men det varte ikke mange ukene før han atter måtte<br />
innlegges på sykehuset. Denne gangen nyttet det ikke med kur, nå måtte<br />
han gjennomgå en større operasjon. Slike operasjoner ble det etter hvert<br />
mange av. Selv fortalte han ustanselig at legene nå hadde bestemt seg for<br />
å la være å sy igjen sårene, og i stedet sette inn en glidelås, slik at de på<br />
en lettvint måte kunne slippe til med nye inngrep i mageregionen. Alt i alt<br />
lå han på sykehus i over fem år, var også på Rikshospitalet, der han<br />
gjennomgikk store kurer. Gang på gang mente legene at han ikke ville stå<br />
det over. I årevis følte han seg svært dårlig og måtte holde en streng diett<br />
for i det hele tatt å kunne være oppe. Det han selv trodde hadde bidradd<br />
til at han greide alt så pass godt som tilfellet var, skyldtes nok hans gode<br />
humør.<br />
Godt humør, ja, det syntes å vzre et kjennetegn på «Dusten».<br />
Han hadde for vane å fortelle vitser og anektoder som han selv var invol-<br />
vert i. Det siste var vel noe tvilsomt. Jeg er redd for at det meste opprinnelig<br />
var knyttet til andre personer eller hentet fra bladenes morospalter eller<br />
rett og slett oppdiktet. Han lo selv hjertelig hver gang han serverte sine til-<br />
hørere en blødme eller humoristisk beretning. Ved siden av ((glidelås-<br />
beretningen)), omtalt ovenfor, var den om «flyttesjauen» flittigst gjentatt.<br />
Den er kanskje litt vulgær, men jeg tar den likevel med her:<br />
Før det nye trygdesystemet trådte i kraft, med obligatorisk «med-<br />
lemsskap)) for alle voksne borgere, ikke som tidligere bare lønnsmot-<br />
takere, eksisterte noe som kaltes ((Kretssykekasse)), en slags forsikrings-<br />
ordning som skulle tre støttende til når familieforsørgerne ble sykemeldt.<br />
To markante personer i Kretssykekassen var Andreas Nøsen (som<br />
forvaltet kassen med stor nidkjærhet og rutine) og Ole Knudsen, med tit-<br />
telen manntallsfører. Sistnevnte var noe tykkfallen og hadde av en eller an-<br />
nen grunn fått klengenavnet «Snødrevå». «Dusten» var en vinterdag<br />
innom kontoret, og kom i prat med manntallsføreren.<br />
«Har du hatt flyttesjau?)) spurte «Dusten» troskyldig.<br />
«Ka meine du me' de'?»<br />
«Jo, eg synes så tydeligt at du har flytta rauå opp i ansiktet!)).<br />
Knudsen ble - som rimelig kan være - mektig vred og ba frekkassen<br />
ryke og reise. «Ut! Ut!» skrek han og pekte på døren.<br />
«Kan eg ikkje få vera inne ei lidå stonn te?» ba «Dusten».<br />
«Ude e' der akkurat ei kraftige snødreva - - - »<br />
«Kom deg ut i ein fart!»
«Ud i snødrevå, stakkars meg,» svarte «Dusten», «Men kan eg ikkje<br />
iallfall få låna hatten din - te paraply?))<br />
Knudsen pleide gå med en svart rallarhatt med vid brem.<br />
La meg ikke underslå at Toralf Johannesen regnet seg for å vaere en<br />
såkalt ((personlig kristen)). Han ville også ha et avsnitt om dette i det lille<br />
heftet han skulle selge. Mange av leserne ville utvilsomt sette pris på dette<br />
vitnesbyrdet. Dermed sto han ved skranken - som var den en prekestol -<br />
og holdt sin «tale», mens jeg festet ordene på papiret.<br />
Epistelen fikk denne utformingen:<br />
Mitt religisse gjennombrudd.<br />
Jeg ble «vakt» for ca. 13 år siden. Fra jeg var liten - i fem-årsalderen<br />
- begynte jeg å gå på søndagsskolen. Med stor interesse fulgte jeg under-<br />
visningen og fant snart ut at her hadde jeg hjemme.<br />
I søndagsskolen gikk jeg til jeg var 14 - 15 år gammel. Da<br />
begynte jeg - som man sier - å gå ute i verden og lekte med synden. Dette<br />
holdt jeg på med til jeg var 18 år. Da fikk Kristus atter tak i meg med sin<br />
allmakts hånd. Og jeg kan si at jeg ikke siden har angret at jeg den gang<br />
overga meg til Ham i min unge alder!<br />
Til tross for all motgang jeg har hatt, har Han vært min trofaste støt-<br />
te. Kristus har stått meg bi gjennom de lange syke-periodene jeg har gjen-<br />
nomgått. Jeg må si at det ikke finnes noen annen tilflukt for oss arme<br />
mennesker, enn hos Ham, som har kjøpt oss med sitt dyre blod. Hvem<br />
skulle vi ellers trøste oss til uten Ham? Der er ingen andre som kan trøste<br />
oss slik som Han. Ikke engang våre foreldre. Om vi ligger på sykeleiet får<br />
vi høre Hans milde røst, at vi skal forvandles i ett nu. For min del tror jeg<br />
at Herren kommer snart. Vi kan bare betrakte den urolige verden vi lever<br />
i, med krig og elendighet på mange måter. Skriften går i oppfyllelse. Jord-<br />
skjelv og fjellras ødelegger tusener av mennesker. Alt dette forekommer<br />
meg å vzre en advarsel til oss mennesker om at den siste store dag ikke<br />
er langt borte.<br />
Du - min kjzre leser - er kanskje en som er ufrelst og som ikke ser<br />
dette på samme måte som jeg, til deg kan jeg si: Der er full glede og trøst<br />
hvis du forvandler deg til et Guds barn. Men du må frivillig legge deg i<br />
Mesterens hånd, slik at Han får frelse deg og lutre deg slik som Han vil.<br />
Du må forkaste verden dersom du vil bli et Guds barn. Han har jo sagt:<br />
Kom til meg og jeg vil gi deg mer enn noen kan gi deg!<br />
Han kan sprede solskinn i ditt hjerte. Han kan lyse opp over din syke-<br />
seng! Han vil gi alle de hungrige gode gaver, når Han blir bedt om det!
Esaias sier: Om eders synder er røde som skarlagen skal de bli hvite som<br />
sne. Mitt råd til leserne er derfor:<br />
S0k den beleilige tid!<br />
Toraif Johannesen<br />
I forbindelse med «Dusten«s omfattende innsamlingsaksjon for<br />
Nasjonalhjelpen, fikk han forledet meg til å lage en vise som han kanskje<br />
også gjorde noen kroner på etter hjemkomsten. Visen gjengis nedenfor.<br />
Hvor mange tusen han trommet inn til det gode formålet, kjenner<br />
jeg ikke til. Noen kontroll var det jo ikke mulig å holde over disse pengene<br />
og det skulle nesten mer enn en sterk kristen tro til for ikke å falle i fristelse<br />
med slike verdier i hendene. Men storparten havnet nok der de fra givernes<br />
side var beregnet, var noe kommet på avveier, kom også det i tidens fylde<br />
til rette. «Dusten» selv var jo en nøysom og nøktern ung mann, som gledet<br />
seg over å kunne gjøre en innsats for gode formål og var neppe opptatt<br />
av å mele sin egen kake. Han døde i slutten av femti-årene og ble begravet<br />
på Eiganes gravlund.<br />
Da trommeslageren Toralf samlet inn<br />
penger til Nasjonalhjelpen<br />
(Mel.: «Neri Søragadå ... »<br />
Jeg nå synge vil en sang<br />
og fortelle om den gang<br />
da jeg reiste rundt og sopte inn på penger.<br />
Jeg om noden hadde hort,<br />
og mitt hjerte det ble rort, -<br />
tenkte: ((De litt hjelp av meg nok også trenger.))<br />
En ide så god jeg fikk.<br />
Jeg til Lars M. Bjornsen gikk<br />
Der jeg kjopte meg en hendig liten tromme.<br />
Gate opp og gate ned<br />
jeg med trommen fremad skred.<br />
Ung og gammel hentet slanter fra sin lomme.
Så til Haugesund det bar.<br />
Å, hvor gild den turen var!<br />
På «Kong Harald» hadde jeg det som en greve.<br />
Beste rommet de meg ga,<br />
disket opp for meg og sa:<br />
«For betalingen du ei behover beve.»<br />
Siden dro jeg viden om.<br />
Da til Kristiansand jeg kom,<br />
fribillett til buss jeg fikk for hele året.<br />
Overalt jeg mottatt ble<br />
når de «passet» mitt fikk se.<br />
Ja, jeg formelig på hendene ble båret.<br />
Også Oslo fikk besok.<br />
Der jeg i de beste str~k<br />
trommet inn på både s0lv og tier lappe^<br />
Trommen fyltes i en fei.<br />
Den som glad ble, det var jeg.<br />
Da en dame meg i troyeermet napper:<br />
«Hoc min venn!)) hun sa til meg.<br />
«Jeg vil bare innby deg<br />
til en bedre middag. Du må sikker komme!»<br />
Brev i haugevis jeg fikk<br />
og så mangt et muntert blikk.<br />
Ja, sån går det når en flittig slår på tromme.<br />
Da det slutt på reisen vac<br />
til Stavanger hjem det bar.<br />
Ncer på fjorten tusen kroner var da samlet.<br />
~omiteen ble så gla,<br />
sa: «Medalje du skal ha!»<br />
Jeg av pinnen min da nesten hadde ramlet.<br />
«Skulle du ha hort på slikt!»<br />
Jeg har bare gjort min plikt,»<br />
sa jeg. «Men jeg må nå likevel få takke.<br />
Når det en gang hover så,<br />
vil jeg atter trommen slå,<br />
glad og freidig henge båndet om min nakke.»
Hunden «Ner<br />
Snekkermester Carl Olsen var allerede ved slutten av den første<br />
verdenskrigen (1914-18) en gammel mann. Han bodde i et hus på Løkke-<br />
veien, gikk med stokk og virket nokså skral de siste leveårene. Når han ble<br />
en kjent skikkelse på byen, skyldtes det hans trofaste følgesvenn, hunden<br />
NERO, som alle måtte legge merke til fordi den stadig bar på en korg i<br />
munnen. Det var en høyst usedvanlig hund, så den fortjener virkelig å bli<br />
omtalt i en bok som denne.<br />
Olsen fikk Nero som valp i 1917. Moren var Newfoundlender og<br />
faren en St. Bernhard. Men selv om den altså var en såkalt ((bastard)),
skulle det vise seg at en mer forstandig hund neppe har vandret på de<br />
stavangerske gater verken før eller siden. Det hersket et forhold mellom<br />
herre og firbent tjener og venn, som var rent enestående. De to var helt<br />
uadskillelige, og fungerte nzrmest som far og sønn. Selv sa Olsen at Nero<br />
var som et menneske, og jo eldre mannen ble, jo mer avhengig ble han av<br />
sin fortrolige medarbeider. Da den var liten ble den en gang prylt av en<br />
herre, og siden tålfe den i lange tider ikke å se en mann med stokk. For<br />
at den ikke skulle gjøre en ulykke på noen, måtte eieren la hunden baere<br />
en pinne i munnen. Men en dag da Olsen gikk på Torget med en korg, måt-<br />
te han sette den fra seg et øyeblikk. Da tok Nero frivillig korga i munnen,<br />
og siden ble det hundens selvbestemte jobb å baere den.<br />
Når historien om Nero og Carl Olsen kan bli bevart for etterslekten,<br />
skyldes det redaksjonssekretzr Bjarne Høie, som i 1928 oppsøkte de to<br />
uadskillelige vennene og intervjuet den eldste av dem.<br />
Det den gamle mannen fortalte den gang skal gjengis nedenfor til<br />
glede for dem som ennå husker det kjente «paret» i by-bildet, og for yngre<br />
lesere:<br />
- Det snakkes om kjzrlighet, men det eksisterer virkelig en ekte<br />
kjzrlighet mellom oss to. Da jeg i krigstiden lå alene syk i mitt vaerelse<br />
på Løkkeveien, var hunden den som pleiet og stelte meg. Den lå først tre<br />
dager i sengen hos meg og bare gråt, smakte verken vått eller tørt. Da jeg<br />
kviknet til og kunne spise, var det Nero som gjorde alle innkjøpene. Han<br />
gikk alene og kjøpte melk. Jeg bare la en papirlapp med penger i spannet<br />
og sa til Nero at han skulle gå ned i melkeutsalget, og sitt aerende utførte<br />
han som et voksent, forstandig menneske. Det var i rasjoneringens og<br />
køenes tid. Han stilte seg alltid opp bakerst i køen med sitt spann, beveget<br />
seg framover etter som køen ble ekspedert, og når turen kom, avleverte<br />
han spannet til betjeningen. For ikke å gå i veien for køen gikk han ut bak-<br />
veien.<br />
Nero kjøpte også brød hos Oanes i 0. Strandgate (Der hvor<br />
Svømmehallen nå ligger) og han kjøpte fisk på kaien. Der valgte han ut<br />
den det best passet å slå av en handel med blant fiskehandlerne ved de<br />
åpne bodene, men lød ordren på makrell, gikk han forbi disse og ombord<br />
i en av makrellskøytene. En dag kom han ombord i en vilt fremmed skøyte<br />
med korga i munnen. Vedkommende skøyteeier fortalte meg etterpå hvor-<br />
dan det gikk til. Først kikket hunden ned i rommet for å overbevise seg<br />
om at det var makrell. Så stilte den seg opp foran eieren, skrapte med foten<br />
for å henlede oppmerksomheten på seg, og stirret avvekslende på ham og<br />
makrellen, til mannen omsider oppdaget papirlappen i korga med ordet
«markell» og en krone ved siden av, Mannen ble så begeistret over det makeløse<br />
dyret at han la tre makreller oppi korga og fulgte etter Nero hjem.<br />
Jeg har sjelden sett hunden så stolt og glad som da han denne gang kom<br />
hjem. Tenk, tre makreller for en krone!<br />
Skøyteeieren var så imponert at han la femten hundre kroner på bordet<br />
hvis jeg ville selge hunden. En annen gang senere ble jeg budt to tusen<br />
kroner, men ikke om noen bød meg ti tusen kroner ville jeg skille meg av<br />
med Nero, - noe salg vil aldri komme på tale. - Den hunden forstår alt,<br />
og har en merkelig god hukommelse. Han husker alle steder vi har vzrt.<br />
Szrlig kjenner han rutebåtene. Men han har sine prinsipper og går aldri<br />
ombord i båter i utenriksfart. Aldri leverer han kurven til andre ombord<br />
enn kokken eller folk med et hvitt forkle eller blanke knapper. Blant alle<br />
båter er DSD's «Kong Haakon)) Nero's favoritt.<br />
En dag sa jeg til Nero: «Spør kapteinen om du får lov å gå til kokken<br />
og få litt godter)). Hunden gikk straks ombord i vedkommende skip og<br />
stilte seg bedende opp foran kapteinen. Og straks den øverstkommanderende<br />
sa at den hadde tillatelse til å gå i byssa, sprang Nero akterover, fikk<br />
korga fylt, takket kokken for maten, sprang så forover til kapteinen og takket,<br />
kom så i land.<br />
Kapteinen på en Stettiner-båt fikk en dag se oss komme bortover kaien,<br />
og kalte på Nero for å få ham ombord. Men sine prinsipper tro nøyde<br />
hunden seg med å komme ned til skipssiden. Det eneste han lot seg bevege<br />
til, var å gå opp landgangen og avlevere korga til kokken. Der ble han stående<br />
til han hadde fått den velfylt igjen, gikk så igjen bort til bryggekanten<br />
og løftet på labben til kapteinen, som takk for maten. Ikke rart at kapteinen<br />
ble helt overgitt.<br />
Det gikk frasagn om Nero helt nord.ti1 Finmark og utenfor landegrensene.<br />
Han sto endog omtalt i en svensk ayis, etter at en passasjer var<br />
blitt betatt av bevisene på hans usedvanlige forstand.<br />
En tid pleide Nero å komme hjem fra ekspedisjoner på egen hånd<br />
med saskilt mye godt i korga. Jeg ble nysgjerrig etter å vite hvor det kom<br />
fra, og sa derfor: «Nå må Nero vise far hvor han har fått så mye godt)).<br />
Han førte meg da til en handlende i Nedstrandsgaten, som var blitt s% inntatt<br />
i hunden at hun ikke visste det beste hun skulle gjøre.<br />
Det er forunderlig hva Gud har nedlagt i det dyret. Ikke et menneske<br />
kunne vzre mer hjelpsom. Når det er godt føre om vinteren støtter han<br />
meg så forsiktig. Og er det en særskilt tung bakke hender det at han trekker<br />
meg oppover etter båndet.))<br />
Bare bulldogger og schaferhunder hadde Nero motvilje mot. Så han<br />
en mann slo en hest eller sparket en hund, sprang han forarget bort og
gjødde og viste mannen til rette. Småbarn hadde han stor forkjærlighet<br />
for. Det hendte han, til mødrenes forskrekkelse, la forlabbene opp i en<br />
barnevogn, la hodet på skakke og stirret med sitt gode blikk på babyen.<br />
Og det hendte så menn at ungen delte sine godterier med ((bissevoven)).<br />
På den annen side var han sterk som en rugg og tålte ingen uorden. Fulle<br />
folk hadde han et skarpt øye til, og røk noen opp i slagsmål var han straks<br />
på pletten for å skille dem ad. Taktikken var at han bet seg fast i buksebeinet<br />
til en av kamphanene. Han kunne, om det trengtes, få overende den<br />
største mann.<br />
«En dag ba jeg Nero gå ned til Knud Madsen i astervåg for å kjøpe<br />
en liter denaturert sprit og avtalte å møte ham på Torget,» fortalte Olsen.<br />
Jo, Nero besørget sitt iiirende, men mens han sto og ventet på Torget, kom<br />
en av byens lasaroner bort og ville kvarte spritflaksen. I ett nu var han<br />
ekspedert over ende og ble liggende med hunden over seg til jeg kom. De<br />
tilstedeviiirende, som kjente både mannen og hunden, fikk seg en god<br />
latter.<br />
Så menneskelig er Nero, at han spiser og drikker det samme som jeg.<br />
Han har flere ganger vært med på oppbyggelser og fester og sitter da interessert<br />
og lytter til. Særlig når det spilles. Musikk ser ut til å ha hans udelte<br />
interesse.»<br />
Carl Olsen har talt seg både rørt og varm. Henvendt til Nero, som<br />
har døset tiden bort i filosofisk ro under stolen, sier han til slutt: «Vi to<br />
kommer nok til å følges ad i graven....))<br />
Det gikk ikke akkurat slik som den gamle mannen tenkte, men så<br />
langt fra virkeligheten skulle det ikke bli.<br />
Ved juletider i året 1930 ble Carl Olsen så syk at han måtte legges inn<br />
på sykehuset. Nero kunne jo ikke få bli med der og ble derfor herreløs og<br />
ensom i en helt ny situasjon. Hunden hadde riktignok mange venner og<br />
beundrere langs den daglige ruten han hadde ruslet sammen med sin<br />
hjertenskjiiir. Byturen var rutinepreget, men ikke sjelden bød den på overraskelser<br />
i form av gavepakker som folk puttet i korga. Vanligst var margfulle<br />
bein til den firbeinte og gjerne en biff og andre godsaker til den<br />
tobente, slik at det ble festmåltider for dem begge. Men etterat Olsen ble<br />
mer og mer skranten og mistet matlysten, gikk gjerne også biffene til<br />
Nero. De siste årene bodde forresten de to vennene på ~relsesarmeens herberge<br />
i Grensesteinsgaten (en tidligere skofabrikk som måtte rives da Bybrua<br />
ble anlagt). Da Olsen kom på sykehuset lovte herbergsbestyreren at<br />
han skulle ta seg av hunden så godt han kunne. Den skulle i det minste<br />
få leve så lenge dens herre var i live. Men stakkars Nero likte seg mindre<br />
og mindre. Det ble slutt med turene ombord i båtene og på kafeene, og
davar det ikke noe moro lenger. Mens kokkepikene tidligere kunne klappe<br />
den på pelsen og si et vennlig ord til den fordi den var så flink til å arbeide<br />
for føden, fikk den nå mer og mer følelsen av å vzre overflødig og unyttig.<br />
Den gikk bare på stas, og det passet den dårlig. Hunden syknet rett og slett<br />
hen, og fjorten dager nektet den å ta til seg nzring. Bestyreren syntes det<br />
var leit, ikke minst fordi han hadde lovt Olsen å ta seg av den trofaste<br />
vennen og gjerne ville holde sitt løfte. Dyrlegen ble hentet, men denne<br />
måtte bare riste pesimistisk på hodet. Nero var nok ferdig, og den 22/4<br />
1931 ble den avlivet, 14 år gammel.<br />
Carl Olsen var i mellomtiden kommet til Stokkaveiens sykehus<br />
(forlengst nedlagt) og der ble sørgebudskapet mottatt med stort vemod.<br />
Budskapet bidrog nok sitt til at den gamle mannen, som hele byen kjente,<br />
ikke lenger hadde stort livsmot igjen og snart etter forlot denne verden.<br />
Det er neppe usannsynlig at han da i det hinsidige skulle treffe igjen sin<br />
aller kj~reste og mest usvikelige livsledsager, Nero.<br />
~lin~sheihuset, Nedre Klevegt. 19, som det i sin tid bodde 5-6 familier i.<br />
59
var det mange av i gamle<br />
dager. Jeg tenker da ikke på de finere<br />
frukt- og sjokoladebutikker i<br />
gatehøyde, med store, moderne utstillingsvinduer<br />
og flotte glassdisker,<br />
vekter med tallskiver og<br />
iblant brennende gassbluss i slange<br />
fra taket, der tobakkundene kunne<br />
få gratis fyr på sigaren, hvis det var<br />
nikotin-nytelsen de dyrket. Nei, de<br />
snobene jeg har lyst til å minnes, er<br />
de små kjellerinnsmågene, der<br />
kundene måtte klatre ned et par -<br />
tre trappetrinn og passe på at de<br />
ikke slo pannen mot den låge dørkarmen.<br />
Slike primitive kjellerhull ble gjerne drevet av eldre kvinner som<br />
søkte å tjene noen kroner for å klare seg så pass økonomisk at de slapp<br />
å ty til «forsorgen».<br />
En av de kjente «snobene» i trettiårene ble drevet av en ung mann,<br />
Sigurd Tønnessen i Bergelandsgaten l l. Av en eller annen årsak ble innehaveren<br />
kalt ((TRYLLIAN)). Han var liten av vekst, fordi han hadde et<br />
kroppslyte som holdt ham nede, en kry1 i ryggregionen, uten at folk<br />
merket det så mye, fordi han bestandig sto bak disken med front mot<br />
butikklokalet og kundekretsen, som var ganske betydelig.<br />
(iTryllian
navn uten grunn! En viktig oppgave for smedene var å sørge for at alle<br />
travaljehestene fikk solid fottøy til bruk på sine vandringer på de harde<br />
bygatene, og for bondegampenes vedkommende på de nokså ujevne<br />
landeveiene, lenge før asfaltens tid.<br />
(iTryllianits bror, Marthin Tønnessen, skrev i sin tid en velformet skilding<br />
av «han me' sniglane og iskremen)) og med forfatterens tillatelse vil<br />
jeg gjerne få gjengi noen avsnitt i narrvarrende bok, som supplement til<br />
mine egne betraktninger:<br />
«Det var to trinn ned, de hadde messingbeslag, og golvet hadde svarte<br />
og hvite fliser. Hvorfor husker jeg nettopp dette? Kanskje fordi<br />
messingbeslagene alltid var blanke og flisene alltid rene.<br />
I disken, som var av glass, lå sjokoladene. De kjempestore femtiøres<br />
med hele nøtter - noen med paranøtter og andre med mandler. Og så kom<br />
de på rekke og rad med hasselnøtter, marsipan, nougat og trøffel med gele<br />
- og endelig de til ti øre med bare sjokolade. Lengst til venstre lå de store<br />
flate, runde til fem øre med menthol inni - sammen med svære hauger av<br />
toffar til ett og fem øre.<br />
Bombom-glassene var nok likevel det jeg husker best. De sto på<br />
glassdisken og var fylt med bombom i alle farger. Også her var det klasseforskjell<br />
- og det var de lengst til venstre vår økonomi tillot innhogg i. For<br />
det var her sniglane, kongen av Danmark og kjisseberdropsen lå. For ti<br />
øre fikk vi ein heile påse.<br />
Hva var det så med butikken på hjørnet? Var det glassdisken med alle<br />
sjokoladene og der sniglane lå? Var det det store akvariet med gullfiskene,<br />
som ingen andre hadde - og der fiskene var de mest sjeldne i hele landet?<br />
Eller var det iskremen i kromkakene?<br />
Mine tanker bringer meg ofte til tiden hos iiTryllian», og jeg har i årene<br />
som voksen møtt mennesker som aldri kunne glemme ham. Kanskje<br />
sjømannspresten i Brooklyn sa det best etter at Stavanger-foreningen<br />
hadde sunget sangen fra hjembyen. Sangen som fortalte om Bagarbryggå<br />
der
Strskoner og bedemenn<br />
De fleste nedarvede skikker forandrer seg etterhvert som tiden går. Noen<br />
er seiglivede og varer fra generasjon til generasjon, mens andre er kvikkere<br />
i snuen og skifter karakter, slik at de blir avleggs allerede i din egen levetid.<br />
Begravelsestradisjonene danner ikke noe unntak.<br />
Selv kan jeg huske at når noen skulle begraves fra hjemmet - og det<br />
var mest vanlig - kom det en kone og «strødde», det vil si hun laget et slags<br />
grønt «teppe» av små ((mørter-blader» eller hva det var, fra inngangs-<br />
døren og et stykke ut på gaten, på den strekningen som kisten skulle b ~res<br />
ut til likvognen - til =re for den avdøde på den siste vemodige ferden fra<br />
hjemmet.<br />
En av byens gamle «strøkoner» hette JOHANNA. Etternavnet er<br />
ikke kjent, men de kalte henne for ((Johanna i Berget». Hun bodde nemlig<br />
i skråningen opp mot Valberget. Forlengst avdøde Lars Rasmussen kunne<br />
for over et halvt hundre år siden fortelle at Arne Ulstrup en gang kom<br />
farende ned den bratte trappen som går fra 0vre Holmegate opp til<br />
Valbergsplatået. I den nederste delen av trappen hoppet Ulstrup bukk<br />
over Johanna, så strøsekken hennes trillet i rennesteinen, så «Sarbyen» lo<br />
slik at han måtte sette seg i trappen og kom til å svelge skråen, som pleide<br />
varre verdens lengste, minst tre og en halv tomme.<br />
Johanna i Berget ble betegnet som en liten firkantet kone som stadig<br />
for rundt omkring i byen for å se etter om det var hengt opp laken foran<br />
vinduene i ett eller annet hus. I så fall var det beviset på at det lå lik i huset,<br />
og Johanna levde av å selge «strø».<br />
I min oppvekst var det svartlakkerte likvogner i flere prisklasser.<br />
Vognmann Svela hadde minst tre ulike, vet jeg. De grommeste og mest vel-<br />
stående av likene ble naturligvis kjørt i den dyreste og flotteste vognen.<br />
Det mellomste kjøretøyet var slett ikke så verst, det heller, og kunne derfor<br />
uten skam brukes av hvem som helst. Da min egen bestemor skulle føres<br />
til gravlunden ble den mellomste utgaven bestilt, men da det viste seg at<br />
denne på samme tidspunkt var rekvirert til en annen avdød, husker jeg vi<br />
fikk den flotteste vognen til samme pris. Det hadde bestemor virkelig for-<br />
tjent!
Går vi tilbake til året 1880, kan vi i Stavangeravisene lese en annonse<br />
som viser at det for hundre år siden ikke bare var privatpersoner som kunne<br />
ha økonomiske fordeler av at folk forlot denne verden. Det heter nemlig:<br />
Ligvognene staar til Afbenyttelse til de forskjellige Priser fra 1 til 6<br />
Speciedaler. Indtargten tilfalder Stiftelsen for gamle og trarngende<br />
Haandv~rkere.<br />
Bestillingen foregaar hos<br />
E. Andreassen<br />
Bredgaden<br />
De aller fleste kistene var hvite, som i våre dager, men lutfattige men-<br />
nesker måtte nøye seg med svartmalte, slik at de kunne forlate jorderiket<br />
i samme stand og stilling som de hadde hatt mens de oppholdt seg her.<br />
Heldigvis slapp de å oppleve hva som foregikk, like lite som dem de førte<br />
ut fra Domkirken i så overdådig blomstersmykkede kister at ingen kunne<br />
se at de verken var svarte eller hvite, men brune - av eiketre. Så mange<br />
blomsterkranser pleide domkirkelikene å få, at det måtte kjøres en ekstra<br />
vogn med prakten. Sørgemarsjen som korpset spilte under ferden til grav-<br />
stedet var det også bare de gjenlevende som hørte.<br />
En viktig person i forbindelse med gravferder i byene, var ((bede-<br />
mannen)). Det var et hovedyrke og tittelen var så menn ikke noe klenge-<br />
navn. I Stavanger var det flere konkurrenter om oppdragene. Enkelte<br />
stakk seg ut som de mest ettertraktede, andre måtte slite hardere for å få<br />
noe å bestille. Det hendte at de minst brukte gikk så langt at de tilbød sin<br />
tjeneste uten honorar, som en slags «egenreklame)). Tittelen forteller at<br />
en av bedemannens oppgave opprinnelig var å oppsøke personlig dem<br />
som sto avdøde nzr og be dem om å delta i gravferden og den etterfølgen-<br />
de minnehøytidelighet med bespisning.<br />
Bedemennene var usedvanlig høflige personer, som alltid gikk i svar-<br />
te klær. Flosshatten var et obligatorisk hodeplagg under seremonien. I<br />
slutten av tjueårene skulle en kjent byens borger begraves. Bopelen var i<br />
husets øverste etasje, og jeg husker at den tjenestegjørende bedemann be-<br />
veget seg baklengs nedover de steile trappene, ikke bare for å kontrollere<br />
at den vanskelige transporten av kisten gikk verdig for seg, men like mye<br />
for hele tiden å bukke zrbødig for den avdøde. For oss tilskuere var det<br />
nesten spennende å se etter om den høflige seremonimesteren ville klare<br />
å komme seg ned til fortauet med ryggen først, uten å ramle. Det gjorde<br />
han - heldigvis!
Samme bedemann kunne iblant vzre nokså distre. En gang han van-<br />
dret verdig i spissen for et gravfølge glemte han å svinge ned til jernbane-<br />
broen mellom den adskilte Lagård gravlund, men fortsatte ufortrødent<br />
utover Lagårdsveien. Kusken ignorerte veiviseren og dreide ned mot grav-<br />
plassen. Da bedemannen omsider til sin fortvilelse oppdaget at han befant<br />
seg alene midt i gaten, snudde han selvsagt helt om og satte på sprang for<br />
å innhente likvognen og ((følget)). Et kostelig syn for dem som opplevde<br />
det.<br />
Den bedemannen jeg selv hadde best kjennskap til, var vel Johan E.<br />
Nilsen, en verdig herremann, litt fyldig av korpus, men med et edelt, med-<br />
følende sinnelag, og slett ikke blottet for humoristisk sans. Han var b1.a.<br />
ansvarlig for sørgehøytideligheten den gangen Sara Berge ble begravet fra<br />
Totalavholsforeningens lokale i 1946. Jeg. hadde akkurat på det tids-<br />
punktet besøk av en svenske som hadde sendt oss et par kjzrkomne mat-<br />
pakker under krigen. Jeg spurte ham om han ville bli med i Saras gravferd,<br />
og det ville han. Bedemann Nilsen sto ved inngangsdøren, som han pleide.<br />
Salen var full av folk. Midt under sørgehøytiden bøyde svensken seg bort<br />
til meg og utbrød: «Att dom icke kan låta den gamle farbroren få en stol<br />
att sitta på!» «Han er bedemann)), visket jeg i min fortvilelse inn i det<br />
svenske øret. «Som seremonimester skal han ikke sitte,)) føyde jeg til, vel<br />
vitende om at selv den svakeste mumlelyden måtte virke forstyrrende i den<br />
dødsstille atmosfzren som hersket i lokalet.<br />
Bedemanns-tittelen er forlengst en saga blott. Nå kalles ((arran-<br />
gøren)) grdvferdskonsulent. Han slipper å fly omkring for å be folk å delta<br />
i seremonien, slipper å gå i flosshatt foran likvognen gjennom lange gater,<br />
men han har likevel sine rutiner å skjøtte.<br />
Etterhvert blir forresten gravferdene forenklet så mye at det hele kan<br />
avvikles over «data», for å så det litt grotesk. Flere og flere begravelser<br />
foregår nå i «stillhet» slik at venner og kjente først får vite noe om hendel-<br />
sen dagen etter jordfestelsen. At det i avisannonsen kunngjøres at de etter-<br />
latte ikke vil vite av verken blomster eller kondolasjoner, gjør det hele mer<br />
kaldt og avvisende. Uttrykk for medmenneskelighet synes ikke å vzre<br />
populzrt i vår mekaniserte og datastyrte tidsepoke.<br />
4 Deii gciiiile trcrppen soril Ji+i.ei. oppficr @VW Holiiieg~rte til V~lber~qet ble triil(~,q ved reg~llei.irige17 trit<br />
stigkei etter den store bmnden i 1860. Del var i denne trappen Arne Ulstnrp en gang /?oppei bukk over<br />
«str~konen» Johanna i Berget. Akvarellen er laget av Henrilc Backei:
Den gamle markedsplassen<br />
Et fotografi fra Stavanger torg fra omkring 1920 vil nok få de eldste av le-<br />
serne til å nikke gjenkjennende, kan hende med et litt vemodig smil, mens<br />
de yngre knapt vil tro sine egne øyne. Ingen trapper opp til gaten, ikke an-<br />
tydning til biler - her hvor det i dag går en bred trafikkåre med motorisert<br />
ferdsel av dimensjoner. Den gang kunne folk stå midt i gaten og slå av en<br />
prat i ro og mak. Hundrevis av distriktets gårdbrukere hadde stått opp ek-<br />
stra tidlig om morgenen og kjørt til byen med sine poteter, grønnsaker og<br />
egg. Det gjaldt å finne en plass for kjerren, og det var sannelig mange hun-<br />
der om beinet!<br />
Kjøretøyene ble stuet sammen etter et visst system, tett i tett, med<br />
skjegene pekende ned mot underlaget. Det kjøpende publikum måtte<br />
passe seg for ikke å snuble i alle disse skjegene under handlerunden. For
øndene var det nokså upraktist at de like etter at kjerren var kommet på<br />
plass, måtte dra av gårde med hestene for å ((parkere)) dem et eller annet<br />
sted i sentrum. Ofte på slakteriområdet på Jorenholmen, i geled på Ny-<br />
torget med front mot Pedersgaten, rundt Petrikirken, eller hos slektninger<br />
og venner som hadde en bakgård eller et uthus til rådighet. Selv husker<br />
jeg at det iblant kom en bondemann fra Soladistriktet og satte hesten sin<br />
i den ytre kjelleren under huset vårt i erstre bydel. Her var det jordgolv, og<br />
før vi i 1919 flyttet inn, hadde det en tid vzrt permanent stall der.<br />
Før bøndene forlot de firbente vennene sine og ilte tilbake til Torget<br />
for å selge mest mulig av landbruksvarene de hadde fraktet med seg,<br />
sørget de for å henge en herysekk rundt halsen på hestene, så disse hadde<br />
noe å gomle på i den lange ventetiden innen eierne måtte evakuere<br />
markedsplassen i henhold til vedtektene. Dyrekjære mennesker kunne<br />
gjerne også stikke til hestene noen tarrre brødskalker som variasjon i<br />
kosten.<br />
0verst oppe til venstre på bildet solgtes det levende grisunger. Synes<br />
ennå jeg hører hylingen når dyrene skulle puttes inn i kjøperenes med-<br />
brakte sekker.<br />
Interessant er det å se bodene med seilduk over og bak, til vern mot<br />
regn og vind fra Vågen. Det var byens slaktermestre som solgte sine kjøtt-<br />
varer til byfruene. Helserådets hygienebestemmelser var ikke så strenge<br />
den gang, som i våre dager, da det neppe ville bli tillatt å drive slik frilufts-<br />
handel. Torget hadde for en del bare jorddekke på den øvre delen, så det<br />
kunne nok iblant bli noe støvråk.<br />
I Stavanger var det på dette tidspunkt flere tyske slaktermestre som<br />
drev sin virksomhet: Wietfeldt, Hautau, Lutcherat, Mumme og Christ.
Krigeren<br />
For mange år siden fikk jeg besøk av en eldre kvinne som var født og oppvokst<br />
i Hnyland kommune (nå innlemmet i Sandnes). Hun husket fra sine<br />
yngre år en blind mann som de kalte for «Krigeren». Ved en ulykke ble<br />
han blind i 54-års alderen, og det var neimen ikke spøk å vzre handikappet<br />
i eldre tider da det var liten eller ingen sosialstønad å få fra offentlige<br />
instanser. De uheldige var ofte delvis henvist til medmenneskers godgjørenhet,<br />
de måtte så å si leve på andres nåde.<br />
En pen måte å trygle om hjelp på, var å ty til «visen om egen ulykkelig<br />
skjebne)) - den som gikk under fellesbetegnelsen «Skillingstrykk» og som<br />
ble solgt til publikum på gatehjørner eller der det ellers kunne falle seg.<br />
«Krigeren» hadde sin vise, som for øvrig var trykket i Sandnes og kostet<br />
tjuefem øre, og på grunnlag av de tolv versene kan en danne seg et ganskje<br />
godt bilde av mannens skjebne, kanskje rettere sagt vanskjebne. Det<br />
er lite trolig at han selv har formet disse 84 verslinjene, så han har nok fått<br />
en eller annen leilighetspoet å hjelpe seg, men det spiller jo mindre rolle.<br />
Som tone er angitt «Det lysnede i skoven», og det er høyst sannsynlig at<br />
det er blitt sunget om «Krigeren)> rundt omkring i hjemmene i den tiden<br />
da folk for det meste måtte finne på tidtrøytet selv i de mørke vinterkveldene.<br />
Mange terpet så lenge på skillingsvisene at de til slutt kunne dem<br />
utenat.<br />
«Krigeren«s vise starter med disse to versene, som her siteres i sin<br />
gamle form:<br />
Sin skj~bne<br />
kjender ingen i livets barndoms vaar;<br />
ti da har alle sikker tro paa tiden.<br />
Man mener at man lykke og fryd i livet faar<br />
og at det altid vil gaa godt i striden,<br />
og selv man skal paa h0iden i livet altid staa,<br />
og rigdom skal man eie, og ros det skal man faa.<br />
Ja, barnet lizgger vakre fremtidsplaner:
Men ak! Saa ofte gaar det langt anderledes til,<br />
man snubler i sin f~rste ungdornsaldec<br />
Sau kan man ofte komme paa tvers av livets spill,<br />
ti ikke altid loftes det som faldec<br />
Sau gaar man ut på eventyr og faler sig så fri,<br />
og tpker ikke merepaa hvad det mon skal bli,<br />
- da lever man for nuet og for dagen.<br />
KNUD NILSEN hette han og den 31. oktober 1865 ble han født i<br />
Konsmo, Nordre Undal. Han var ikke mer enn femten år gammel da han<br />
måtte ut i verden «for å bedre sine kår,» som han selv uttrykker det.<br />
Barken «Fartun» ble guttens første arbeidsplass.<br />
«Jeg pløyet så blåmyra i hele femten år og tjente mange fremmede<br />
nasjoner)), heter det.<br />
Men med ((sjømands-jubel» gikk årene. Han later til å ha vzrt en<br />
hurraboy som lot pengene rulle.<br />
«Det gikk jo nokså livlig omkring fra havn til havn,» sier han selv.<br />
To ganger var han med på skipsforlis og var på nzre nippet til å miste livet.<br />
Men han klarte seg.<br />
Da Knud var tretti år havnet han borte i «Westen» og fikk seg hyre<br />
på et orlogsfartøy.<br />
«Den gang da krigen mellom de store makter stod om hvem av dem<br />
som Cuba skulle styre...))<br />
Han reiste med ((varer derned til krigens mznd)), men kom «ikke<br />
med helsen sin igjen,» for han ble skadet ved en bombeeksplosjon og fikk<br />
ikke mindre enn «syv og tyve rifter», som det heter i visen.<br />
Han ble liggende lenge på sykehus etter denne trefningen, og tenkte<br />
at det nå var slutt på livet. Men den gang ei, som han sa, den tapre Torden-<br />
skjold. Han kviknet til igjen og tok atter fatt på et liv i «sus og dus».<br />
Men omsider dro Knud tilbake til fedrelandet, og fikk seg jobb som<br />
anleggsarbeider. Allltid i «godt humør og elsket utav venner.))<br />
For sin innsats i krigen ble han kalt «KRIGEREN», og det tok han<br />
utvilsomt som en zrestittel.<br />
«Som luffer har jeg døiet så ofte sult og savn, foragt og hva det jo<br />
for slige faller.))
Men takket vzre sin optimisme og sitt lyse humør «hvad enten der<br />
var tomme, hvad eller fulde fad ei sulten kunde knzkke mod og glzede».<br />
En sommer kom «Krigeren» til Jzren og virket her «blandt grus og<br />
muld og stene ... »<br />
Og - det beste av alt - her traff han henne som skulle bli hans kone,<br />
så han fikk en å dele resten av livet med og slapp og gå sin «færd mer ale-<br />
ne». Ekteparet fikk tre barn. Det er ikke utelukket at noen av etterkom-<br />
merne ennå lever, om ikke barna, så kanskje barnebarna og olderbarna.<br />
Jeg kåserte om «Krigeren», i NRK, første gang i «Lokalen» (1970), senere<br />
i ((Middagsstunden)), og etterlyste da eventuelle slektninger, men ingen<br />
meldte seg.<br />
Så var det tragedien hendte:<br />
En dag i februar 1919 skulle Knud Nilsen sprenge en stein på Trones.<br />
Han tente på lunta, men skuddet lot vente på seg. Så gikk det som det ikke<br />
sjelden før har hendt: Han ville bort for å se etter hva som var i veien -<br />
og ga seg til å bore opp igjen. Men det var akkurat det han ikke skulle ha<br />
gjort, for da gikk skuddet av og han fikk salven rett i ansiktet. Sterkt ska-<br />
det måtte han i hui og hast sendes til sykehuset. Det frykteligste var vel<br />
at synet var vekke. En tid senere trodde han at det skulle vende tilbake.<br />
Men det gikk dessverre ikke slik. Synet var forsvunnet for bestandig. Så<br />
han måtte vandre sine siste leveår «i mørke)), for å bruke hans eget<br />
uttrykk.<br />
En oppmuntring i elendigheten var det at den mannen som han sist<br />
arbeidet hos, hjalp ham, slik at han fikk seg et lite hjem på Stangeland.<br />
«For dette her i sangen jeg også takke vil.<br />
Gud signe den som jevner blindes veie!<br />
Nu gaar jeg her og stuller og intent gj0re kan.<br />
Det falder nokså trist for en gammel arbeidsmand<br />
ei kunde magte noget at bestille.<br />
Så slutter da den lange visen med følgende vers:<br />
«T~nk<br />
på den gamle «KRIGER», du som i liv' var med<br />
og turet kring udi de svundne dage:<br />
Nu sidder han alene som blind paa dette sted<br />
og blir vel der den tid han har tilbage.<br />
Saa Iægges han til hvile imellem jord og sten,<br />
det er det sidste sted at få hvile sine ben,<br />
der skal de hvile ud til m0nstringsdagen.»
Dydigste pige<br />
En eldgammel kjaerlighetsvise, sunget etter hukommelsen av min bestemor,<br />
Opphavsmannen er ukjent. Den opprinnelige rettskrivingen er modernisert.<br />
4ydiSe pkt:<br />
kan du mig sigc<br />
Haver jeg jyort dig noget imod?<br />
Sig mig åmger;<br />
hvofor du plager<br />
mig med så håe ora'!<br />
77 du er bleven for mig så s&<br />
it som du vilde bort fm mig Jlq!<br />
L& dine fakter<br />
jeg ikke akter<br />
mer efter denne hk!<br />
Rigdom og gaver<br />
jeg ikke have6<br />
&glor er jeg foraktet av dig.<br />
Kunde @u få dig<br />
en som var bede<br />
var det jo godt for d&.<br />
Så vil jeg ei miszmne dig her;<br />
om Gud dig lykken be& beskjec<br />
Du i din lykke,<br />
jeg i min smykke,<br />
begge fo~net ex<br />
Herren må vide,<br />
om jeg skal lide<br />
mere blant piger i denne tid<br />
Tro udi sinne'<br />
få er at finne,<br />
det kan jeg se på dig.<br />
Ti iblant tusen finnes knapt en<br />
som har opriktig hjerte og sinn.<br />
Ti satan haver<br />
med sine snarer<br />
gjort eders hjerte men.<br />
Klceder og fude<br />
inntil vi d0de<br />
håber jeg mest med Guds hjelp at få.<br />
Sådant at have<br />
er en Guds gave<br />
som man b0r skj~nne på.<br />
Ti når vi ut av verden skal gå<br />
må alle ting herefter oss stå.<br />
Rigdom foraktes,<br />
dyd må betraktes,<br />
så vi kan himlen nå.<br />
Visen den slutter,<br />
hjertet det sukker<br />
over at jeg har mistet min vend.<br />
Kunde det rinde<br />
dig udi sinde<br />
at du mig elsk' igjen,<br />
ville jeg bli derover så glad,<br />
at ingen ting skal skille oss ad.<br />
Det Gud behager;<br />
at han opdrager<br />
sjelen til himlen glad!
Billedhogger Neandros og skulpturen<br />
((Nutiden hyller fortiden«<br />
1 slutten av forrige århundre kom det til Stavanger, fra Danmark, en<br />
billedhogger med kone og to små barn. Mannen, med kunstnernavnet<br />
Neandros, snakket dansk, men var egentlig født i den norske byen han nå<br />
returnerte til, naermere bestemt i 0vre Strandgate 10. I dette huset, der<br />
Sofie Rasmussen lenge drev sin delikatesseforretning, hadde Alexander<br />
Kielland bodd som nygift, på den tiden han drev som teglverkseier på<br />
Madla. Sønnene Jens og Alexander ble også født i nevnte hus.<br />
I depresjonsårene før 1880 hadde billedhoggerens foreldre og søsken<br />
pga. dårlige arbeidsmuligheter i byen, emigrert til Danmark, for å prøve<br />
lykken der. Nå hadde gutten som gift mann med kone og to barn vendt<br />
tilbake til fødebyen. De fikk leilighet i Hornklovesgt. 4.<br />
Lokalhistorikeren Gunnar Wareberg har i sine opptegnelser også fortalt<br />
om Neandros, og da sistnevnte utvilsomt hører med blant de stavangerske<br />
<strong>rariteter</strong>, vet jeg at Wareberg ville ha satt pris på å bli brukt som<br />
kilde.<br />
Neandros og familien kom ikke til noen gunstige kår i Stavanger. Til<br />
å begynne med fikk han en liten jobb som lærer i tegning og modellering<br />
på Teknisk Aftenskole, men det var nok et skralt levebrød. Mannen var<br />
imidlertid foretaksom. Allerede i 1897 hadde han utstilling av egne arbeider<br />
i Kunstforeningen, som den gang var i ~useet. Ellers reparerte han<br />
noen ornamenter på sørsiden av Domkirken.<br />
Men mannen gikk med en stor drøm - slik kollega Gustav Vigeland<br />
gjorde det i Oslo - han ville skape sitt livs hovedverk, den symbolske skulpturen<br />
((Nutiden hyller fortiden)), plassert på en sentral plass i Stavanger,<br />
fortrinnsvis foran inngangen til Kongsgård skole. En av dem som ble interessert<br />
i tiltaket, var redaktør Lars Oftedal. ((Dessverre eier vår by ikke en<br />
eneste maecen, men mænd med nogen interesse for kunst er her dog)).<br />
Byselskapet kunne kanskje komme på tale, etterat den vanlige maecenen,<br />
Brennevinssamlaget, nylig var nedstemt. ((Vi. eier ikke mange kunstverker,))<br />
fortsatte redaktøren, «men fikk vi denne gruppen, sprang vi med<br />
et steg op i raekken med de første av vore byer, og prisen bør ikke
skrzmme. For ti tusen kroner står ((Nutiden hyller fortiden)) der.))<br />
Hvordan skulle så skulpturen framstilles? Jo, i henhold til Oftedals<br />
beskrivelse, slik:<br />
«På en høi sokkel sidder en ærværdig kvinde, hvis ansigt og lemmer<br />
årene har furet og tzret, hvis ryg alderen har bøiet og knuget. Hun sidder<br />
drermmende om fortiden, mens hun på skjødet holder et gammelt verge<br />
til tegn på fordums magt. Foran hende står en anden kvindeskikkelse, ung<br />
og slank, svulmende av kraft og med herireist hode. På sin venstre arm<br />
bzrer hun gutten sin og med den høire hånd rækker hun en laurbærkrans<br />
op mod den gamle)).<br />
Etter en vurdering av kunstverkets originalitet og ide slutter redak-<br />
terren sin artikkel med disse ordene: «Det er virkelig sandhed, kunsten skal<br />
ikke bare glzde, den kan også foredle.«<br />
For å kunne realisere planen ble det lagt ut bidragslister, men med<br />
dårlig resultat. Et annet og st~rre arrangement for å støtte tiltaket var den<br />
såkalte «teateruken», som synes å ha vart i hele fem uker, fra 21. oktober<br />
til 28. november 1899, med forestillinger hver kveld fra klokka 19 til 23.<br />
Eugen Caspari hadde skrevet prolog, som ble framført av den tyskfødte<br />
frisøren Wilhelm August Werner. Programmet varierte med farser, opera,<br />
sangspill, komedie, sirkus, variete og det nasjonalromantiske stykket ((Til<br />
sæters)), videre sang av kvartetten «Kikhosten>), «Phonograph», solosang<br />
av major og skolebestyrer Fredrik Storm. J. S. Kielland dirigerte<br />
orkesteret. Tjue unge vakre damer i praktfulle kostymer framførte<br />
((Orientalsk dans)). ~ntreen var femti øre, men med doble priser lørdager<br />
og søndager. I teaterrestauranten ble det servert biff, spekesild, varme pølser,<br />
samt ø1 og vin de fem første dagene i uken. Det ble også utgitt en liten<br />
avis,
~useet og plassert øverst under den store karakteristiske kuppelen som<br />
den gangen dannet noe av takkonstruksjonen før utvidelsen av<br />
bygningen.<br />
Den største og mest dominerende delen av kunstverket var utvilsomt<br />
«Fortiden» - selveste eldgamle Mor Norge - som skulle prange høyt oppe<br />
på sin sokkel og hogges i stein. Det tunge stein-emnet ble plassert ved en<br />
vognstall på jernbaneområdet. Her skulle så hoggerne ta fatt på arbeidet<br />
under ledelse og med bistand av kunstneren. Men pengeskrinet var tomt<br />
som en vasskrabbe, så Neandros måtte slite alene med meisel og hammer<br />
- inntil han ble luta lei hele prosjektet og immigrerte til Amerika sammen<br />
med familien.<br />
skulpturkomiteen var ikke lenger i virksomhet, og det halvferdige<br />
kunstverket ble stående på jernbanens eiendom i flere år.<br />
Men i året 1925 fikk en Naerbømann, Emelankton Ådnesen, lov til<br />
å overta monstrumet og få det fraktet til Høgjæren, delt i to av hensyn<br />
til vekten. Etter mye slit lyktes det til slutt å få plassert det uferdige pro-<br />
duktet på toppen av Synesvarden, med inskripsjonen:<br />
MOR NORGE, reist 1925 av ungdom i Nzrbø og Varhaug.<br />
Stavanger ~useum<br />
var også blitt lei av å huse ((Nutiden)), og mur-<br />
mester Asbjørn Ellingsen påtok seg å fjerne den, mot å få den plassert i<br />
sin hage på Vaulen. Her sto gipsfiguren i mange år, inntil den forvitret av<br />
frosten og forsvant for bestandig.<br />
En tragisk skjebne, får en si, både for en kunstners store drøm og for<br />
ham selv. Kanskje har det vaert en eller annen infam bypatriot som har<br />
trukket et lettelsens sukk over at Stavanger ble forskånet for en oppsikts-<br />
vekkende raritet foran inngangen til den sentralt beliggende Katedral-<br />
skole!
Sigbjsrn Obstfelder<br />
og foreningslivet<br />
Det er vel egentlig ikke så eksepsjo-<br />
nelt at kjente personligheter har<br />
vairt tilsluttet en eller annen av-<br />
holdsorganisasjon i kortere eller<br />
lengre perioder, noen i yngre år, an-<br />
dre ved avslutningen av sitt liv, atter<br />
andre hele tiden uten avbrytelse.<br />
Grunnene til at de er kommet med,<br />
kan vzre så forskjellige, i ung-<br />
domsårene er det vel oftest kamera-<br />
ter og venninne-idoler som har<br />
påvirket dem, eller de har søkt et<br />
passende forum for utfollelse av si-<br />
ne anlegg og hugmål. Noen har og-<br />
så ønsket å bryte med en<br />
alkoholisert tilvairelse ved å skifte<br />
miljø.<br />
På den tiden da Sigbjørn<br />
Obstfelder vokste opp i Stavanger,<br />
var ungdomslaget innen byens Totalavholdsforening et populzrt sam-<br />
lingssted. Det var virkelig intelligent og entusiastisk ungdom som sto til-<br />
sluttet laget. Flere av dem oppnådde høye stillinger i samfunnet - med titler<br />
som professor, lege, prest, konsul og statsråd, andre ble forretningsfolk,<br />
fabrikkeiere og så videre. En ble altså også dikter: Sigbjørn Obstfelder!<br />
Det var omkring 1885 -86 han med liv og sjel deltok i avholdslaget.<br />
Han var redaktør for det håndskrevne lagsbladet og underholdt ellers på<br />
møtene med diskusjonsinnlegg, opplesning av egne dikt, og sist, men ikke<br />
minst, med musikk på tilstelninger og utferder. Den unge mannen var<br />
nemlig ikke så lite musikalsk, spilte ganske bra fiolin og blåste okarin.<br />
I 1941 oppsøkte jeg prost Ludvig Solheim, som da var åtti-to år gam-<br />
mel, for å få notert ned alt det Solheim måtte sitte inne med av opplysnin-<br />
ger om sin ungdomsvenn, Sigbjørn Obstfelder.
I tillegg til det jeg allerede har nevnt kunne Solheim huske at Obst-<br />
felder en gang hadde innledet til ordskifte om ((Kvinnesaken)) - et emne<br />
som intereserte ham ikke så ganske lite. En annen gang holdt han en<br />
bevinget lovtale for den gamle kveker-lcereren T. Sandstøl, som fikk en<br />
sikkert velment ros for sitt trofaste og utrettelige arbeid for avholdsrørsla<br />
og alt som edelt og godt var.<br />
Obstfelder brukte alltid manuskript når han talte - improviserte<br />
aldri. Noen «stortaler» var han imidlertid ikke.<br />
Ellers var han jo en svcert original type alt fra skoledagene. Han var<br />
melankolsk og virket gjerne noe ((åndsfravcerende)). Tankene hans var<br />
((flakkende)), som han selv uttrykker det. Titt og ofte siteres hans kjente<br />
uttrykk om «den feil klode» han mente seg plassert på. «Her er så under-<br />
lig». Kloden virket underlig for ham, selv virket han nok noe underlig for<br />
sine samtidige - så det regnestykket gikk vel opp i opp.<br />
Ikke lenge etter at jeg hadde snakket med prost Ludvig Solheim, etter<br />
råd av en annen Obstfelder-venn, grosserer Ingvald Haaland, oppsøkte<br />
Theodor Dahl søstrene Anna og Kirsten Håland i deres hjem
Th. Dahl utdyper dette med Obstfelders underlige, synske sinn i de<br />
unge år. Smertesinnet var hans livs tunge gave, som ellers lå som en bunn-<br />
tone i hans skjønne sjelsdirrende lyrikk - og dikting i det hele. Smerten,<br />
angsten, undringen, selsomheten. Da han så moren var han i åndetempler.<br />
Så veldig var hans fantasi, hans innlevelsesdrøm og intuisjon. Slik som<br />
han kunne fare på innblidningskraftens pegasus, forbi livsgrensen, inn i<br />
den usynligheten der bare hans sjeldsøyne kunne se og ånden fornemme.<br />
De tre søsknene Haaland (bakerbarna i Pedersgaten, som ikke var<br />
i familie med førnevnte Ingvald Haaland) var i likhet med Obstfelder<br />
medlemmer i Totalens Ungdomslag. Det kunne hende han reiste seg opp<br />
når det på et møte var ordskifte, slo armen omkring en av de mange søilene<br />
som bar - og fortsatt bzrer, galleriet, og snakket både lenge og vel. Alle<br />
lyttet oppmerksomt til det han bar fram, selv om det nok kunne ha vzrt<br />
både «dypt» og merkelig. Det var som om han bar på noe tungt inne i seg.<br />
«Jeg har syv beger sorg å drikke for uken», sa han en gang, kunne Kirsten<br />
minnes. Etter hennes mening var det nok diktertalentet i ham som føltes<br />
slik.<br />
I motsetning til prost Solheim mente søstrene Haaland at Sigbjørn<br />
var flink som taler. En gang han holdt et innledningsforedrag i ungdoms-<br />
laget ble det heftig diskusjon etterpå. Mange av deltakerne var uenige. En<br />
av dem som hadde ordet het Theresa. På neste møte hadde Obstfelder<br />
skrevet i lagsavisen noen verselinjer myntet på henne:<br />
«Da reiste seg den skjønne m0 Theresa,<br />
hvidarmet var hun og deilig at skue.»<br />
Deretter fulgte noen sannhetsord for det hun hadde uttalt om hans<br />
foredrag.<br />
Da Sigbjørn i 1887 var 21 år skrev han et dikt til Anna Haaland, det<br />
lød slik:<br />
Bedst i barmen at gjemme<br />
sin tro, gi den I~nnligt bosted.<br />
Bedst f0ie sammen det fagre,<br />
indi sjctilens ly du finder:<br />
Alfader tctindte den evige<br />
lysets evne i gryet,<br />
der er i barmens grube,<br />
at grunde sit livssols under.<br />
Mang en uklog mand har<br />
mistet den h~ieste lysgnist,<br />
s0gte sin sol i larmen,
sl~ngte den vct-k i m~ngden --<br />
aldrig eied han glede,<br />
som stille yrket ilder,<br />
som i friskhed alting favner<br />
på f~rden, så lysmild i verden.<br />
SIGBJ0RN BUKSESLIDER<br />
(Skald fra St. Hansvolden)*<br />
Stavanger, 14/12-87)<br />
I ungdomsårene oppholdt Sigbjørn seg en tid i Bergen. En vakker<br />
høstdag satt han i Nordnesparken og nød solen. Mens han satt der kom<br />
det en gutt og tok plass på samme benken. De to kom i prat, og Stavangermannen<br />
ville vite hva de for tiden holdt på med i norsktimene, og hva den<br />
neste stilen skulle handle om. Gutten fortale at de hadde fått i oppdrag<br />
å skrive stil om ((Betydningen av gode karakteregenskaper for mennesket)).<br />
Etter en liten betenkningspause spurte Obsfelder om han kunne få<br />
lov å skrive denne stilen, og det ville skolegutten mer enn gjerne.<br />
Stavangerdikteren ga seg straks til å forme stilen, og det fortelles at han<br />
i løpet av et kvarters tid utførte «jobben». Eleven - som senere ble en kjent<br />
forretningsmann i Bergen - fikk en blank ener for stilen. L~reren syntes<br />
den var så god at han leste den høyt i klassen. ((Riktignok visste jeg at dere<br />
i den familien har gløgge hjerner, men at de var så gode har jeg ikke vist<br />
før jeg leste denne stilen».<br />
Når det gjaldt økonomien skulle det vel nesten være unødvendig å<br />
nevne at det sto skralt til. I 1886 «lokket» Solheim ham til å ta en husl~rer-<br />
post hos marinemaleren Bennetter. Bennetter hadde kjøpt de gamle<br />
kirkeruinene på Sola og innredet dem til bolig og atelier. Da malerens frue<br />
hadde vErt guvernante i Frankrike i tredve år, fikk Obstfelder et kjær-<br />
kommet høve til å utdype sine kunnskaper i det franske språket de to årene<br />
han var på Sola. Han aktet nemlig å ta filologisk embetseksamen med<br />
fransk som ett av hovedfaga. La det dog straks vzere sagt, at han med sin<br />
urolige og drømmende natur ikke gad holde ut til han var ferdig med<br />
studiet. Så noen embetseksamen tok han aldri.<br />
I 1885 hadde Solheim en knakende gild fottur til Sirdal og Setesdal.<br />
Da Obstfelder fikk høre om turen, fikk også han lyst til å ta den. I Sirdalen<br />
* Huset i Pedersgt. der S. 0. bodde, grenser også til St. Hansgt. @verst i denne bakken lå «volden»<br />
der de i gamle dager brente bål og feiret jonsok.
kom han tilfeldigvis i lag med mål-dikteren Gunnar Rysstad. Det interes-<br />
sante er at også by-gutten Obstfelder stilte seg positiv til målsaken, ja, han<br />
skrev endog somme ting på nynorsk.<br />
Da han kom til Kristiania sendte han atskillig stoff til avisene der, i<br />
første rekke til Dagbladet som han likte best. Men rotløs som han følte<br />
seg på sin «klode», slo han seg ikke til ro i hovedstaden heller. Han ville<br />
ut i verden. Lengtet særlig å komme til Paris. Dit skulle han om han så<br />
skulle krype på fire! Sammen med Johan Boyer, som han visstnok traff<br />
i Kjøbenhavn, tok han - hold Dem fast - beina på nakken og spaserte til<br />
Frank rike.<br />
Når det gjelder forholdet til det annet kjønn, skal han ha vzrt nokså<br />
«lett bevegelig)). Før han omsider ble gift med en dansk sangerinne, hadde<br />
han nok vcert en smule forelsket i både denne og hin, blant annet hadde<br />
han et scerlig godt øye til en av de unge damene i avholdslaget, men følel-<br />
sene har vel neppe vært helt gjensidige.<br />
Sigbjørn Obstfelder fortsatte ikke som avholdsmann livet ut. Da han<br />
i 1890 kom til Amerika fikk han smak på den kaliforniske rhinsk- eller<br />
portvin, som han tyllet i seg når han satt i lag med broren Herman og<br />
tyskeren Guillemin og ((spottet menneskeheten)), som det heter.<br />
Aret etter kom han tilbake til Norge, men gikk samstundes inn i et<br />
ulykkelig skyggetilv~re, en Sahara ørken, som han visst fdte det selv.<br />
Det ligger ikke innenfor rammen av denne artikkelen å omtale Obst-<br />
felders dikteriske produksjon, noe jeg heller ikke ville føle meg kompetent<br />
til. Uten å ha skapt de ruvende verk har han dog gjort seg udødelig i den<br />
norske bokheimen. Populcer folkelesing er det heller ikke her tale om. Det<br />
er sagt om ham at «hans dikt er helt preget av stemningen som bølget i<br />
øyeblikket, men hvis ånd drages mot den store gåtefulle evighet. I hans<br />
livskjensle gjemmer seg både dødsangst og evighetstanke)).<br />
Obstfelder ble gravlagt i Kjøbenhavn. Men hans genius har ikke slått<br />
seg til ro i en eller annen dansk gravlund - den er evig og ustanselig på flukt
Alexander Kielland som Godtemplar<br />
Vi har nettopp fortalt om dikteren Sigbjørn Obstfelder's tilknytning til<br />
Totalavholdsforeningens ungdomslag. Nå er turen kommet til hans mer<br />
berømte bysbarn og kollega, Alexander Kielland. Det er neppe mange<br />
som forbinder sistnevnte med noen avholdsorganisasjon. Ikke desto<br />
mindre er det et uomtvistelig faktum at han i året 1885 ble høytidelig opp-<br />
tatt, med løfteavleggelse, i I OGT-losje «Dovre», som på den tiden holdt<br />
sine møter i Brødregaten 20. Lokalet var fullt besatt da opptakelsen fant<br />
sted, begivenheten var unektelig en sensasjon.<br />
På et senere møte skulle den nye ordensbroren vzre ansvarlig for pro-<br />
grammet. Som sitt personlige bidrag valgte han å fortelle om en dikters<br />
vanskeligheter med sitt stoff. Han fortalte bl.a. at da han arbeidet med<br />
((Skipper Worse» og var ferdig med første kapittel, som han for øvrig var<br />
szrdeles vel fornøyet med, sto han plutselig fast med fortsettelsen. Planen<br />
for bokenvar nok utpønsket, men hvordan skulle annet kapittel begynne?<br />
Da han en dag gikk gjennom det smale Fogedsmuget fra Kleiva til 0vre<br />
Strandgaten sto plutselig begynnelsen klart for ham. Den lød: ((Sara! - du<br />
går i forsamlingen i eftermiddag,)) sa madam Torvestad til sin eldste<br />
datter.» I og med at han var kommet over denakneiken?? gikk arbeidet<br />
med fortsettelsen av romanen ganske lett.
Kiellands medlemsskap i godtemplarlosjen ble ikke av lang varighet.<br />
I 1886 reiste han til Frankrike og sendte derfra sin utmeldelse med den<br />
begrunnelse at drikkevannet var så dårlig i Paris.<br />
Selv omtalte dikteren avholds-episoden i et par «Breve til hans søn»<br />
som ble utgitt i 1910. Her heter det: «Du var en helt som blev godtemplar!<br />
Jeg kjender dem også, de brave menn og damer som tar imot oss og hjel-<br />
per oss så godt - iszr i det første. Det var en som sa til mig: «Det blir verst<br />
om tre måneder. Han mente med rette at den første tids festivitas i kampen<br />
holder beslutningen frisk. Senere er hverdagslivet uten opstivere vanske-<br />
ligere å bzere. Jeg husker ikke lenger hvorledes det gikk mig i så måte, -<br />
det står for mig som der aldri var noen fristelse, for det var nu engang be-<br />
sluttet. Og at jeg ved overflytningen til Frankrike «meldte meg ut» (som<br />
man ikke kan), var mer grundet i at vi dengang tenkte å forlate fedrelandet<br />
for lange tider, enn fordi jeg lengtet mot den sure rødvin. Gid jeg var for-<br />
blitt i «Dovre«!<br />
Og i et senere brev heter det: «Jeg glemte igår å rose dig for god-<br />
templaren. Akkurat således gikk det mig også. Men hold fast! Morgenen<br />
og hele dagen - hele hverdagen er så god, festen og aftenen lider, men hold<br />
fast!».<br />
Disse uttalelsene viser at dikteren også etter at han var blitt amtmann<br />
med anerkjennelse tenkte tilbake på sin tid som avholdsmann.<br />
Indirekte kom ellers Alexander Kielland til å medvirke til at den før-<br />
ste godtemplarlosjen i Haugesund fikk møtelokale. Det hadde seg slik:<br />
I 1892 startet godtemplarordenen sin virksomhet i Haugesund, idet<br />
losje «Karmsund» ble stiftet. Men mange så med skepsis på denne ukjente<br />
internasjonale ordenen - de trodde det var en slags mystisk «sekt», og det<br />
var derfor ikke så enkelt å få et lokale til å holde møter i. De søkte b1.a.<br />
å få leie lokale på folkeskolen, men i bystyret var det mange som ikke ville<br />
vzre med på det. Da var det at prost Kielland forlangte ordet med et kort<br />
innlegg som avgjorde saken. Han sa: «Min bror Alexander Kielland, var<br />
en gang godtemplar. Han sa selv at han beklaget at han ikke var det frem-<br />
deles. «Den gang jeg brøt mitt løfte som godtemplar brast noe av det beste<br />
i min sjel».<br />
Dermed var søknaden om å få leie møtelokale avgjort. Fire år etter<br />
fikk IOGT i Haugesund sitt eget hus. En tid var det ikke mindre enn 6<br />
losjer i byen.
Bypoeten<br />
Reinhold Nicholay<br />
For atskillige år siden oppsøkte jeg<br />
min skribentkollega i den tiden han<br />
hadde sin bopel i 0vre Strandgate.<br />
Min hensikt var å lage en artikkel til<br />
bruk ved en passende anledning og<br />
ville gjerne få de nødvendige opp-<br />
lysninger fra objektets egen munn,<br />
mens det ennå var mulig. Jeg hu-<br />
sker godt hvordan han reagerte.<br />
Det hadde nylig kommet et par an-<br />
dre henvendelser som gikk ut på det<br />
samme, nemlig å plassere ham i på-<br />
tenkte antologier av stavangerfor-<br />
fatteres produksjon.<br />
pr et er besynderlig, men nå kommer de og vil skrive om meg, nå da<br />
jeg er blitt gammel)). Underforstått: Den tiden han virkelig trengte opp-<br />
merksomhet, var det ingen som viste interesse verken for mannen selv eller<br />
hva han skrev. Etter å ha levd et liv uten å få noen anerkjennelse - snarere<br />
sjikanøse angrep - skulle bitterheten og resignasjonen være forståelig.<br />
Reinhold Nicholay var født på <strong>Sølvberget</strong> 12.04.1903, som sønn av<br />
malermester Sven Svensen og hustru Cecilie, født Idsøe Jensen. Han<br />
hadde to søstre: Svanhild (senere gift med pastor Paul Paulsen) og Signy,<br />
også gift med en norsk-amerikansk metodistprest, Hans Otto Steen, som<br />
tjenestegjorde i Evanston, like utenfor Chicage, U.S.A., dit Signy reiste i<br />
1929.<br />
Malermester Svensen ble enkemann da barna var små. Derfor kom<br />
de tre søsken til å bo hos bestemor Evertsen i H~leberggaten 15, men da<br />
også hun døde seks år etter, måtte de flytte til mormoren, Nille Idsøe<br />
Jensen i Høleberggaten 3a. Her ble b1.a. Reinhold konfirmert.
Gutten hadde gode evner og faren ville gjerne at den eneste sønnen<br />
han hadde skulle ta videre utdannelse så han kunne få seg en skikkelig stil-<br />
ling. Reinhold likte imidlertid best å skrive. Han ville bli dikter, og det<br />
skapte et spent forhold mellom far og sønn. Ellers blir det hevdet at han<br />
måtte avslutte sin skolegang på middelskolen pga. mobbing. Hans med-<br />
elever plaget denne følsomme og ensomme typen ustanselig etter beste<br />
sadistiske oppskrift.<br />
Farens halvbror, Reinert Evertsen, var ualminnelig grei mot de tre<br />
morløse barna. Han tok dem med på turer i Ryfylke og på Jzren og lærte<br />
dem å bli glade i naturen, slik han selv var det.<br />
Om vinteren rente barna i Høleberggaten på kjelke ned til Ostervåg.<br />
Signy husker at los Nilsens datter, Nilsine, en gang akte under en hest som<br />
passerte nede i hovedgaten, en livsfarlig situasjon. Nilsine hadde forresten<br />
den beste kjelken, med runde jern under, mens de andre måtte nøye seg<br />
med flate beslag, såderes kjelker gikk ikke fullt så hurtig. Guttene pleide<br />
ellers å lage et «hopp» midt i gaten, like utenfor Danielsens trykkeri.<br />
Barna på <strong>Sølvberget</strong> holdt seg i hver sin gate.<br />
Det er lenge siden det bodde unger på <strong>Sølvberget</strong>. Alle de gilde små-<br />
husene ble sanert vekk før selve berget ble sprengt i filler, for mange år<br />
senere å gi plass for det nye, omstridte kulturhuset.<br />
Her synes jeg det må vaere på sin plass å gjengi<br />
DIKTET OM SBLVBERGET<br />
Nå kalles våre barndomshjem for «rønnem,<br />
og det blir revet nå, hvor leken vår har gått.<br />
A ja! Det er vel så, vi saktens skjønner<br />
det hele var litt trangt og stygt og smått.<br />
Men vi som levde våre barnedager der,<br />
som kjenner hvert et smug, hvert hus med deres gård,<br />
vi kan nok ikke hjelpe det, at vi har str~rket kjcer,<br />
for «Sylla» som skal rives nå, det var jo «gadå vår».<br />
Kan du huske sånn det var<br />
om søndagen i gaten?<br />
I skjorte~rmene gikk far,<br />
og ventet middagsmaten.<br />
Og skinte solen på trappehellen<br />
satt mødrene med strikketøyet,<br />
og pratet sammen helt til kvelden,<br />
mens barna lekte velfornøyet.
Kan du huske - der var flagg<br />
til en hvitmalt stang på «Hylla» - ?<br />
Og ble det heist en vakker dag<br />
var noe skjedd på «Sylla».<br />
Det vaiet, flagget, dem til cere<br />
som feiret barnedåp og sånn.<br />
-- Nå står den flaggstang ikke mere,<br />
og brutt er naboskapets bånd.<br />
Kan du huske hvor det var<br />
hele gaten satte stevne<br />
når det hen mot kvelden bar?<br />
Jo, «Kjelleren» den må vi nevne.<br />
Å nei, du glemmer ikke heller<br />
melk og varer som vi fikk<br />
hos «Maria» i sin kjeller,<br />
en liten, lav og gild butikk.
Kan du huske naskeri<br />
av frukt fra «Jyllasen» sin hage?<br />
Og den gamle politi<br />
som peste på:
Ja, meget kunne skrives<br />
om det som er forbi,<br />
når de gamle gårder rives.<br />
En h~ysang kan det bli.<br />
En sang som rummer minner<br />
om dr0m fra unge år,<br />
når Sdvberget forsvinner<br />
med hus, med smug og gård ---<br />
(Siden diktet omhandler ting som for yngre slekter er helt fremmede,<br />
er det nødvendig å gi følgende for'klaringer: «Sylla» betegner i og for seg<br />
hele Sølvberg-området, der det nye kulturkomplekset nå er plassert, men<br />
også Sølvberggaten.<br />
«Hylla» = Høleberggaten. «Kjelleren» eides av enkefru Marie Ja-<br />
kobsen, som i Sølvberggaten 8 drev en liten handel. « Jyllassen)) var unge-<br />
nes klengenavn på blokkmaker Norem. «Valla» / Valbjerget, ((Holmen))<br />
/ strøket omkring Holmegatene. Ungene holdt selvsagt med hver sin «ga-<br />
te» og sto solidarisk når det iblant hersket ufred mellom de respektive<br />
grupper).<br />
Reinhold Nicholay følte seg - som allerede nevnt - som dikter. Men<br />
det var ingen lukrativ geskjeft. Det han kunne høste noen kummerlige<br />
kroner av, var å lage leilighetssanger, prologer og ett og annet dikt han fikk<br />
antatt i lokalpressen. Avisenes redaktører prøvde jo å vise forståelse og<br />
offentliggjorde en hel del av det han tilbød dem. En tid var han forresten<br />
selv redaktør for en liten avis som ble utgitt inne i Sauda.<br />
Som lyriker debuterte han med boken «Byen min og meg». Det<br />
skjedde midt under krigen i 1942. Lokalavisen på det tiden bar tittelen<br />
((Stavanger Avis» og hadde en redaktør som var utnevnt av de nye makt-<br />
havere. Han var imidlertid ikke helt akseptert, og ble derfor avsatt og er-<br />
stattet med en overbevist nasjonalsosialist. Den første gjorde et stort vesen<br />
av den debuterende dikter, ved å slå begivenheten stort opp på første side.<br />
Artikkelen hadde denne ordlyden:
En sultende dikter debuterer<br />
Reinhold Nicholays givervilje i bokform.<br />
Vi har nok en dikterdebut her<br />
i Stavanger i disse dager. Reinhold<br />
Nicholay heter han og «Byen min<br />
og meg» heter boka. Et tragisk bil-<br />
de på en sultende søkende sjel, et<br />
grotesk bevis på hvorledes samfun-<br />
net kan drepe et menneske.<br />
Reinhold Nicholay kommer<br />
fra en av Stavangers bakgårder, og<br />
hans første diktervirksomhet had-<br />
de naturlig nok grå nakne murer og<br />
bleike unger til motiv. A trekke en<br />
sammenligning - menneskelig sett -<br />
mellom ham og Rudolf Nilsen er<br />
ikke helt galt. Fattigdommens tra-<br />
giske venn - sykdommen - knekket<br />
vår største arbeiderdikter i ung al-<br />
der. Fattigdom og sult har knekket<br />
~einhold'iVichol& også, men merkelig nok ikke tatt livet av ham. Jeg vet<br />
i alle tilfelle at han en gang ble lagt inn på sykehus for underernzring, og<br />
jeg har fått rede på hva han har klart å leve av i disse årene. Det er fantastisk<br />
at slikt kan skje. En skam for et moderne samfunn.<br />
Vel - det ser mange ganger ut som et klassisk faktum at en kunstner<br />
skal sulte for å lage gode ting. Dette er ingen realitet, bare et middel til for<br />
sent å bøte en personlig og en sosial samvittighet. Jeg er redd for at Rein-<br />
hold Nicholay slår atskillige av disse sulterekorder som våre kunstnere har<br />
satt. Og det har i sterk grad gått ut over hans arbeidsevne og glede. Hertil<br />
kommer at han ikke har funnet forståelse blant folk.
Kunstner? Det er jeg ikke i tvil om. En fin sjel med rike tanker som<br />
ingen har giddet høre på. Han er ikke blitt bitter. Sår og trist er han nok<br />
på sine steder, men gjennom hele diktsamlingen går en inderlig følelse av<br />
kjierlighet til den byen som har drept ham. Han elsker byen og det som<br />
byens er. Han hører til her og vil gi den alt, bare byen vil ta det imot. Det<br />
er vanskelig å viere kunstnerbohem i Stavanger.<br />
Reinhold Nicholay har også fått føle at det ikke er en enkel sak å<br />
((komme ut>>, selv om manuskriptet er ferdig. Ikke har han penger. Ingen<br />
med penger tror på ham. Intet forlag vil ta ham. Så blir det en botsgang<br />
etter garantier, en tiggergang etter subskribenter, til summen endelig er<br />
nådd. Dreyer har trykt boken.<br />
Det er nesten symbolsk at Reinhold Nicholay har tilegnet sin diktsamling<br />
til vennen, den kjente billedhogger Magnus Vigrestad (som har<br />
utført statuen over Alexander Kielland på Torget, men unnlot å møte opp<br />
ved avdukingen i 1927).<br />
Åpningsdiktet i samlingen forteller i grunnen alt om dikteren:<br />
Så dette er byen hvor jeg ble fodt?<br />
- Jeg står og ser over alle tak.<br />
Hvor mye har jeg der nede odt?<br />
Hvor store var mine nederlag?<br />
Jeg vet det ikke. Nei, gudskjelov!<br />
Jeg husker det ikke alt som sved<br />
i våkne netter når andre sov,<br />
og ingen det var å snakke med.<br />
En sonn av byen! Det er hva jeg er;<br />
men aldri ble den og jeg i kontakt.<br />
Nå står jeg på Vålandshaugen og ser<br />
et oyeblikk byen meg underlagt.<br />
Å! Dette er byen hvor jeg ble fodt,<br />
ja, byen med Domen, og tusen tak,<br />
som, -forlate min synd -jeg henger ved stott,<br />
tross alle sviende nederlag.<br />
Fra hvert blad i denne beskjedne boka skriker det om i pine: Hør på<br />
meg. Hør bare en eneste gang. Jeg har noe å si dere. Og dikteren kjemper<br />
sin stille kamp. I denne boka er det samlet alt sammen Lidelse og savn,<br />
refselse og ierbødighet. Kritikk og selvironi. Men grunntonen er håpet og<br />
troen på rettferd som en gang vil seire.<br />
Thor 0slebye
Som om denne omtalen ikke var tilstrekkelig, fulgte også hakk i hel<br />
i selvsamme nummer av avisen en tilleggsanmeldelse av en av de eldre<br />
medarbeiderne, og da det meste av det som her uttrykkes er i overensstem-<br />
melse med min egen oppfatning, vil jeg gjengi av denne anmeldelsen:<br />
«Selv om Reinhold Nicholays utvalgte dikt ikke i samme grad som Gun-<br />
nar Salvesens «Små Stavanger-vignetter)) i sin tid, skildrer bystrøk og<br />
folkeliv og stemninger fra gater, kaier og torg, er tittelen «Byen min og<br />
meg» berettiget. For det er her R.N. har kjempet mot en hard skjebne, her<br />
har han bygd sitt Soria Moria slott og sett det falle i grus i hverdagens slit<br />
og strev, og dette tversnittet av hans produksjon er blitt et bilde av for-<br />
fatteren og hans forhold til sin by. Som et tvangsforhold kan det nesten<br />
føles på mange måter. Kontakten er uteblitt, synes han selv, men likevel<br />
er han for alltid bundet til byen og menneskene her. Også R.Nk dikt er<br />
runer på vårt lokale åndslivs bauta.<br />
På sin ensomme og tunge gang gjennom livets hverdag har R.N. laert<br />
å holde fast på de små solstreif. Han baerer dem i seg lenge, og gir han dem<br />
fra seg, er det i vare og varme små bilder. Eller såre stemninger. Skuffelser<br />
og nederlag har ikke gjort ham kynisk og bitter, men vekket det beste i<br />
ham, medfølelsen og kjaerligheten, og trangen til kjaerlighet. Han for-<br />
akter mindre enn han synes synd på den som sitter i lunken ro i sin<br />
kremmersjel og ikke ser sin bror i nød. Våren er for ham ikke først og<br />
fremst det yrende liv av forløsende krefter, men menneskesinn som blir<br />
lysere. Det er to ting Reinhold Nicholay fører en stadig kamp mot i sin<br />
diktning: et for svakt ordregister som ikke alltid kan holde tritt med<br />
tanken og gjøre ham lett påvirkelig av annen lyrikk, og følgene av for<br />
meget - dess verre nødvendig - anonymt leilighetsskriveri. Dette siste har<br />
skadet formsansen og skapt en viss uryddighet i stilen som han ikke alltid<br />
vinner like godt over. Og det er synd. For selv i de diktene der dette kom-<br />
mer best til syne, finner en evner som, om de hadde fått utvikle seg i frihet,<br />
kunde gjort meget like fullgodt som bare det beste er nå.<br />
Vi kan alle bare glede oss over at denne lille samlingen er kommet<br />
ut, at de løse dagbladvers av Reinhold Nicholay som har gledet så mange<br />
gjennom årene, endelig er kommet i bokform. Innvendingene til tross -<br />
her er meget å glede seg over ......<br />
Den dagen jeg var ute i Strandgaten for å forberede intervjuet med<br />
R.N. med tanke på den biografien jeg hadde planer om å ta med i en bok,<br />
gjorde jeg noen nokså ubetydelige notater på blokken. Det eneste jeg min-<br />
nes er en tiltragelse i mannens liv, som forsterker det inntrykket en må få<br />
av artikkelen i Stavanger Avis.
I likhet med sin verdenskjente dikterbror Knut Hamsun kunne nok<br />
også Reinhold ofte vandre omkring i gatene og kjenne sulten som en smertelig<br />
følgesvenn. En av disse vonde dagene gikk han innom pissoaren bak<br />
fengselsmuren ved Torget. Oppe i vindusnisjen la han merke til en liten<br />
pakke. Han skjønte vel hva pakken inneholdt: Noen br~dstykker. En av<br />
byens lediggjengere hadde vaert inne i et hus og tigget etter «noen ører til<br />
en kopp kaffe)), som lenge har vzrt et standardutrykk når det egentlig var<br />
en flaske ø1 som fristet. I stedet fikk han en matpakke. Mottakeren var<br />
dypt skuffet og kvittet seg snart etter med gaven ved å plassere den i<br />
vinduskarmen i pissoaren. Nicholay ville ikke forsmå brødstykkene og<br />
tok dem med seg. Da han litt etter åpnet pakken fikk han til sin forbauselse<br />
og glede øye på en femkroneseddel, som den godhjertede damen hadde<br />
puttet inn sammen med smørbrødene. Mottakeren forsmådde altså brødskivene,<br />
uten å ane at han samtidig ble snytt for pengegaven.<br />
- Det var utrolig hva jeg fikk kjøpt for den femmeren, fortale Reinhold,<br />
og regnet opp en rekke matvarer, som ga krefter i kroppen og oppmuntring<br />
i sinnet.<br />
I tillegg til «Byen min og meg» -<br />
utga Reinhold Nicholay to andre<br />
diktsamlinger, «Akkorder» (1943)<br />
og ((Fra smau til hei» (1944), dessuten<br />
skuespillet «De elsket livet» (et<br />
dramatisk tidsbilde, tilegnet<br />
Heimefronten, i aerbødig takk for<br />
deres innsats i kampens og trengselens<br />
år) (1945).<br />
Under mitt besøk i dikterens<br />
A leilighet i Strandgaten spurte jeg<br />
om å få se bøkene, men han kunne ,f . , . "<br />
fortelle at de ikke lenger eksisterte i r U<br />
%LItYic+PlJi I.t!Ca*!OiA'S<br />
BYEN MIN OG MEG<br />
'.-<br />
- +*-- . --<br />
hans hyller, selv om han hadde en , # '<br />
,e* ". ; 2Y:<br />
ganske stor samlingen av bøker av A - d<br />
i y/a<br />
/gfi,.<br />
", I.jr<br />
andre forfattere. Personlig eier jeg e4t d , l q<br />
bareden første diktsamlingen, med es<br />
denne dedikasjonen: ap, ~,,,,12~;<br />
""~...*,".<br />
~-.""*"..".."." -... ,~ " ,....,. ,~*."..".'~+~.~ ..,,,... ~ .... i.*+)<<br />
ri.. 6 , . , * < r .,I*L>,%.;,, .id.
For ikke utelukkende å dvele ved fattigdom, motgang og elendighet<br />
skal det også nevnes at Reinhold hadde atskillige venner, som viste hjelp-<br />
somhet og forståelse. Her skal nevnes: Sangeren Magnus Samuelsen, Sig-<br />
we Bowitz, fotograf Hans Henriksen, politibetjent Kaius Opstad, 0.r.<br />
sakfører Erling Ueland, Johannes Hovda, Borghild og Per Mele, Hjelme-<br />
land, for ikke å snakke om kjøpmann Hans Koch, som lot dikteren få bo<br />
gratis i toppetasjen i forretningseiendommen i Kirkegaten 23, inntil en<br />
brann gjorde det påkrevet å flytte til 0. Strandgate 58. Tidligere bodde han<br />
ellers i Søregaten 12. Noen år tilbrakte han også i Hjelmeland. Det meste<br />
av sin levetid tilhørte han ungkarsstanden, men omsider ble han gift med<br />
Vicky, og følte seg da noe lykkeligere enn tidligere. Dessverre var lykken<br />
av meget kort varighet, idet ektefellen to år senere avgikk ved døden, tak-<br />
ket vzre en sykdom hun pådrog seg i tysk fangenskap. Smertens beger<br />
synes å vzre utømmelig. Og ennå er et tungt kapittel utelatt i beretningen.<br />
De siste månedene av sitt liv tilbrakte Reinhold på Stokka Sykehjem,<br />
der han haddegod pleie og etter omstendighetene fant seg vel til rette. Han<br />
døde 22.12 1976.<br />
Noe «eget hus)) i vanlig forstand eide aldri Reinhold Nicholay. Unn-<br />
tatt ett eneste, nemlig hans eget BLEKKHUS!<br />
Så tidlig som julen 1927 offentliggjorde han dette diktet:<br />
Et hus jeg har<br />
og så en have,<br />
fra dem jeg tar<br />
min lille gave.<br />
Et blekkhus kun<br />
er huset mitt,<br />
fra havens grunn<br />
blir diktet gitt<br />
til deg ----.<br />
Jeg går med b~iet hode,<br />
føler mig trett og ene.<br />
Det suser så underlig rart<br />
fra de sprikende bladl~se grene.<br />
- Og føttene mine trår i<br />
det døde, svartgule løv.<br />
Hvert trin jeg tar det synes si:<br />
Støv! - Støv! - Støv -!
Skal din skygge da alltid foqolge meg?<br />
Lukker jeg oinene synes jeg se dig.<br />
Og vandrer jeg rastlos omkring i gatene<br />
er det i angst at jeg der skal mote deg.<br />
Sitter jeg ene ved natt i min hybel<br />
tror jeg bestemt du da vil besøke mig.<br />
Hvert fottrinn jeg hører i stillheten utenfor<br />
lytter jeg efter med engstelig håp. ---<br />
Og svinner de bort i gatenes ode<br />
sitter jeg grublende og ser mot vinduet<br />
og tror det var dig, som vandret der utenfor<br />
men - gikk doren forbi for å friste mig.<br />
Klokken i stuen min tikker<br />
tunge, vemodige slag.<br />
Jeg sitter og reddes for mørket,<br />
venter den gryende dag.<br />
Dagen har ingen dom!<br />
Dagen dreper minner og savn.<br />
Badet i lyshavets dirrende flom<br />
knuger jeg livet i favn!<br />
Gud må velsigne dig<br />
hvor enn du vil vandre.<br />
Jeg kan kun mote dig<br />
som en av de andre<br />
og hilse forsiktig,<br />
litt redd for å stote<br />
hver den som oppriktig<br />
ser synd i vårt mote.
Som prøve på de humoristiske skribleriene på stavanger-dialekt skal<br />
her gjengis ((Idyll fra kaien)) og ((Vår på gamlebenken)).<br />
I likhet med mange av leilighetssangene, til brylluper, konfirma-<br />
sjoner, fødselsdager o.l., bestilt av privatpersoner, var også de tilfeldige<br />
avisproduktene fabrikert for å skaffe noen slanter i de konstant tomme<br />
lommene, av svært liten litterzr verdi. Han brukte ofte lettkjøpte rimord,<br />
eller ignorerte rim de stedene der det var vrient å finne de rette uttrykkene,<br />
noe som også fremgår av følgende:<br />
Idyll fra kaien<br />
Di sidde og fiske på kaien.<br />
Te agen bruge di rega.<br />
«Hei! Ser du, Otto, se denne!<br />
Ja, nå kan du bare trega!))<br />
De' va' Pitter som fekk seg ein sei,<br />
og sjelle han Otto ud,<br />
for de' atte han sa: «Av-vei!))<br />
og brukte ein fæle snud.<br />
Han Otto han sp0r ka han meine.<br />
«Eg fekk meje st0rre i går!<br />
Men du sad der og fekk stinta!))<br />
Han bmen me' hånnå sl&<br />
Di hive ud snøre' igjen,<br />
men Pitter sitt agen datt av.<br />
Så ler han Otto av de:<br />
- Å du, for et bal og et kav!<br />
Han Pitter drar snore' sitt inn,<br />
og sette et agen pa,<br />
han feste de' godt, må du tro,<br />
for nå ska' de' sandeligt stå!<br />
Men Otto han kjenne et napp,<br />
og rykke litt kraftigt te.<br />
Han hale og drar, helste fort.<br />
«Hei! Her ska' du jamen få se!».
Har du sitt så fort~ranes tosk!<br />
I vannskorpå, der bler 'an vekke.<br />
Og ongelen tog traven me'!<br />
«Ja, nå kan du godt vera kjekke!»<br />
Han Otto e' beint ud leie,<br />
mens han Pitter tenke me' seg,<br />
så rekke han någe te Otto:<br />
«Se her har du ongel av meg!»<br />
Di sidde og fiske på kaien.<br />
får stinta, litt sei og litt mort,<br />
og dele på agen og sådden,<br />
og tiå på kaien går fort.<br />
Di glømme vekk lekså og skulen,<br />
di sidde og har de' så gildt ....<br />
Men i mårå, når I~raren spørre,<br />
då sidde di ganske stilt. ...<br />
Vår på Gamlebenken<br />
De sidde i solå og kose seg.<br />
Någen røige og andre tygge på skrå.<br />
De snakke om alt det så henne,<br />
og de spinngalne tiene nå,<br />
Gjelde det landet og styre'<br />
e' der m0je å seia om det,<br />
og den skatten som maden gjørr dyre,<br />
forstår ingen meiningå me.<br />
Iallfall så snakke de om det,<br />
koss alt e' blitt svinaktig dyrt.<br />
Ein gamling klør seg i skjegge?<br />
«Nei, eg sko nå jamen ha styrt!<br />
Då sko der blitt andre greier<br />
og orden i subbedasjen~!<br />
Ein aen han flire og svare:<br />
«E' du klar i den øvre etasjen-?»
Så kjeglas de litt itte dette,<br />
men glømme det snart igjen.<br />
Ein mann han skroide av Hitler;<br />
der svares: «Nei, hørr på den-!»<br />
Så snakke' de hissig om ma'en,<br />
og det som han Gøring har gjort.<br />
«Han Gøring har feil på forstaen,<br />
så det kan 'kje vera så stort»!<br />
---<br />
Verdensproblemene løses<br />
til røiken fra «karva rull»,<br />
mens vår'solens varme stråler<br />
kaster sitt forste gull,<br />
Det skjer en gamling blir savnet,<br />
...<br />
han satt her på benken ifjo~<br />
«Han er dø, han som hadde det navnet»<br />
kommer stillferdige ord. ...<br />
Et vårtegn er gamlebenken<br />
med livsens alvor bak.<br />
det er som menneset søker<br />
å fange hver solskinnsdag,<br />
og sitte ved sine minner<br />
og snakke om tid som gikk<br />
mens byens blinkende oie<br />
har skjær av sol i sitt blikk.<br />
Syllberggytt .<br />
Hans siste dikt er fra 1974. Her synes han å ta farvel med tilvcerelsen<br />
og sin livsgjerning, der han står undrende<br />
Ved den siste grind<br />
Nå vandrer jeg stille min vei.<br />
De tyngste bakker er bak meg lagt.<br />
Snart kan jeg hvile på livets hei,<br />
men enda, enda eier jeg makt<br />
å gripe fatt min stav og gå<br />
fram mot målet, bort' i det blå.
Den tapes bort i skoddesl~r,<br />
der stien ligger, hvor ferden gikk,<br />
der hvor jeg vandret, med ungt humor,<br />
og sgkte fram, med håpets blikk<br />
mot fjellets blåne, glad og yr<br />
tnin framtids dr~rnte eventyr:<br />
Ja, veien -! Jeg kan se den nå.<br />
Så verdifull for meg den var,<br />
om ofte slitsom nok å gå<br />
i myr, i kratt, i bratte skar,<br />
som lite sollys evnet gi<br />
når jeg m~ysomt gikk min sti.<br />
Så mange m~ttes jeg med der,<br />
som atter borte for meg ble.<br />
Noen kom meg ganske ncer,<br />
av andre kun et glimt å se.<br />
De vandret vekk, og ensom jeg<br />
gikk siste bit på livets hei.<br />
Nå står jeg stille her og ser<br />
på veien min, der jeg har gått.<br />
Og nå - ? Den siste kneiken ligger der,<br />
for jeg min vandrings mål har nådd.<br />
Ed livets siste, svarte grind<br />
ser jeg mot tåkehavet inn.<br />
Mot kveld og hvilen nå det lir:<br />
Snart er min heievandring slutt.<br />
Det samme hva enn målet blir -<br />
Jeg bare er den lille gutt,<br />
som står ved livets siste 1;<br />
og undres på hva nå vil skje?
kale ord og uttrykk<br />
og annet småplukk<br />
Jo mer jeg har syslet med stavanger-dialekten, jo mer har det gått opp for<br />
meg at det nærmest er håpløst å fastsette noen entydig norm. Riktignok<br />
går det vel an å tale om typiske hovedlinjer og mene at de aller fleste av<br />
de innarbeidede uttrykkene er ubestridelig knyttet til byens folkemål. Men<br />
i mange tilfeller lar det seg ikke gjøre helt bombastisk å hevde at bestemte<br />
ord er de absolutt rette.<br />
I en by som Stavanger er dialekten i høy grad ispedd så mye<br />
av distriktsbefolkningens uttrykk fra gammel tid, at «bymålet» er preget<br />
av det. En har ellers gjerne hevdet at det stavangerske folkemålet ligger<br />
svært nær moderert nynorsk. Typisk for oss som tilhører dette avsnittet<br />
av landsdelen er hunkjønns- og flertallsendelsen «å)), f.eks.: Gadå (= ga-<br />
ta, gaten), Perå (= pæren), Trenå (= trærne), Sjinå (= skiene).<br />
Selv er jeg født i byen og har tilbrakt hele min levetid her. Men de<br />
menneskene jeg fra fødselen av og opp gjennom ungdomstiden har hatt<br />
omgang med i hjemmet, og var mest glad i, var fra det gamle Haaland<br />
herred (senere Sola), og det kan ikke herske tvil om at min egen dialekt<br />
ble sterkt preget av det. Jeg hørte bestemte ord og uttrykk gjentatt så lenge<br />
at jeg uvilkårlig «tok etter)) og selv anvendte dem når det høvde slik. Det<br />
samme har jo vært tilfelle med så mange av mine medborgere. De som har<br />
hatt sin naermeste slekt fra Ryfylke-trakten er vel preget av det. Så egentlig<br />
er vel byens dialekt et sammensurium, forsåvidt som språket «arves» fra<br />
annet hold og utvikler seg i tidens løp. Og det er fare for at mye av det<br />
gamle forsvinner og moderniseres. Derfor er det gildt å vite at enkelte<br />
mennesker er interessert i å ta vare på de gamle ordene de minnes fra<br />
barneårene og noterer dem. Men det er viktig at notatene ikke bare blir<br />
oppbevart privat, men kommer de rette offentlig instanser ihende.<br />
Jeg vil i det følgende ta med de notater jeg personlig til dags dato har<br />
gjort, for å få dem plassert mellom en boks permer og dermed bedre sikre<br />
dem for etterslekten. Kanskje er det meste allerede arkivert i andre publi-<br />
kasjoner, men atskillig er nok kan hende ukjent for folk flest.
Nedenfor følger en rekke lokalutttrykk i vilkårlig rekkefølge. Det må<br />
presiseres at forklaringene er mine egne, slik jeg selv oppfatter ord og<br />
utrykk.<br />
«Eg går her å ruttla)) (= Jeg går her alene og tusler («totla«) uten egentlig<br />
å få utrettet så mye som ønskelig).<br />
«Eg e ei tottla)), eller «Eg e ei rållsa)) (= Jeg er en vasekopp).<br />
«Eg e så i tvende sinn)) (= Jeg er så tvilrådig, vet ikke riktig hva jeg skal<br />
gøre i en konkret sak).<br />
«Eg ler på vonån (= Jeg ler for alle tilfellers skyld, uten at jeg egentlig er<br />
klar over hva det blir ledd av i et lag der flere er tilstede og synes å more<br />
seg over noe jeg ikke helt har oppfattet vitsen ved).<br />
«Eg kjarva meg inn me' så møje kler)) (= Jeg klzr meg ekstra godt).<br />
«Du må 'kje gå der å snoltra..)) (= Du må ikke gå der og ha det vondt,<br />
fryse, ikke være mett e.1.).<br />
«Eg går en tur ner på Torjå - så aldri e nå dey.» (Ordet «aldrig» betegner<br />
her nzrmest det motsatte, nemlig «til stadighet)) idet jeg i virkeligheten<br />
går svcert ofte på Torget).<br />
«Å, guttalars!)) (= Å, du store min!).<br />
«Bådna knåvast)) (= Barna små-slåss, ncermest i vennskaplighet).<br />
«Eg ska sakta lesa breve', men eg må bare sampa meg litt fysstn (= Jeg<br />
skal saktens lese brevet, men jeg må «fysst kvila vede litt«).<br />
«Eg ska snorpa ihob nogge' i kvedelen, men eg må ha litt omrym». (=<br />
Jeg skal sy sammen hullet i teppet, men må først komme litt «te hekte-<br />
nedfå litt betenkningstid).<br />
((Hu jekk i bare pilten)) (= Hun gikk i understakken/underskjørtet).<br />
En mann nevnte for meg at det før i tiden ble brukt et uttrykk som<br />
lød: «Der går ei fama i byen)). Det må utvilsomt dreie seg om det engelske<br />
ordet «fama» som betyr rykte. Mannen mente det ble brukt i forbindelse<br />
med influensa-epidemier, m.a.0. et rykte om at det var mye «flonsa» i by-<br />
en, men jeg antar at det utelukkende dreier seg om ryktespredning i sin<br />
alminnelighet, scerlig når noe sensasjonspreget er under oppseiling.<br />
((Ta på deg travaljebokså! » kunne en mor si til sønnen sin. (Det dreier seg<br />
her om en simplere bukse, til «husbruk«).<br />
«Eg går i den same tralten)) (= det samme trivielle).<br />
«Moggå e jamtremma, så melkå skvattla øve» (= Muggen er helt full, så<br />
melken skvulper over«).
«Å dvina verken» vil si å legge en demper på smertene, f.eks. ved hjelp av<br />
grøtomslag etc. «Dvina varmen)) betyr å minske temperaturen i rommet.<br />
«Du må 'kje vera så annige!)) (= Du må ikke vaere så pågående= fortfarendehtålmodig).<br />
((Du må 'kje mesja såndeventuelt «elta sånn» (= Du må ikke mase slik!).<br />
(
«Å tråvgå)) (Brukes gjerne når det er tale om en person som kanskje viser<br />
litt for stor iherdighet når det gjelder å kontakte et medmenneske, eller<br />
offentlige kontorer, vedkommende er m.a.0. noe masete og «plag-<br />
som«).<br />
Bligrevegå)) (= den stille uke).<br />
Bligre-danå (= dagene i den stille uke).<br />
De' har 'kje plokk eller «bitten» å bety (= betyr ikke det ringeste).<br />
«La svasse de' - (= La det bare gå som det vil, «eg e' liga hållen«).<br />
«Ska' me gå ner i Breiavattene og je billene (ev. gakkene) mad? (= endene<br />
og de andre fuglene).<br />
«Han e ein rektige hallstyving)) (= en rampegutt, kanskje bare en vanlig<br />
tenåring).<br />
Å vera aven (= avindsyk).<br />
Et rektigt sobihob (= sammenrøring av likt og ulikt).<br />
Å vera tittjengde vil si å komme svzrt ofte.<br />
Å ha «smaudel» på noe vil si å ha stor interesse av ett eller annet.<br />
Kveigsle (= tenningsved).<br />
«Hu går pott aleinan (= Hun går helt alene).<br />
«Eg får se kossen eg e' i homdån (= «Jeg får se hvordan det står til med<br />
humøret mitt - når så langt lider).<br />
«Det går i 'an Bår(d), både suba og så'r» (= suppe og såer (kornavfall).<br />
Han Bård er ikke så nøye med hva han eter, men sluker alt).<br />
«Det e' så ryrt» (= Det er så udrøyt, varer så kort tid).<br />
«Det e' så sovveligt)) (= maten er nydelig. En dessert kan virke sovvelig<br />
i ganen).<br />
«Eg jore de' i harrådå (= i farten, uten å reflektere så mye på hva jeg egent-<br />
lig gjorde).<br />
«I hattafågeb betyr vel egentlig i stormen (da hatter gjerne fyker av hode-<br />
ne), men anvendes nok egentlig i stedenfor «i farten» «Eg va så i hatta-<br />
fåget).<br />
«De' e' hålle nok for meg» (= Det er mer enn nok for meg).<br />
«Eg e' biringe...)) (= Jeg er usedvanlig dårlig og uopplagt).<br />
«De' va' ein sjau uden alligen (med betoning på i'en) (= Det var et leven<br />
uten sidestykke).<br />
((Sniglar)) (egentlig snegler) Betegnelse på litt stor drops.<br />
(iToff» = fløtekaramell.<br />
«Knekk» = sukkertøy med sirup som hovedbestandel.<br />
«E' du svette?)) «Ja, men de' e' bare møesvette)) (= ikke noen ordentlig<br />
svette, nzrmest en slags «minisvette«).<br />
Søna opp av varme (= forgå av sterk varme).
Pø om pø (= litt om litt, suksessivt).<br />
Naudaskab/toskaskab/narraskab» (= det rene tull og idioti).<br />
Ei rektige gaba (= en kjerring som gauler høylydt og gjerne fører videre<br />
rykter om sin neste).<br />
«Hu' e' så bedoftige= så bøsen)) (= Hun er så overlegen, tror hun er noe<br />
sms).<br />
«Han e' ei rektige lebba» (= Han er lite mandig, helt ubetydelig).<br />
Et skompelskud betegner en stakkar som går til spott og spe.<br />
Bodedel (Ja--uttrykk for «flaske«).<br />
Kvede1 (kvededel) = tykt teppe i sengen.<br />
«Me får bare fylla droen» (= Vi får bare følge med de andre, d.v.s. der<br />
«hopen«/)<br />
(= et hvitt fat - diameter ca. 25 cm - med en kant som var utstyrt<br />
med små forhøyninger («perler«). Fatet ble anvendt til litt av hvert, b1.a.<br />
til å slå opp melk i, så fløten kunne stige til overflaten og bli skummet av<br />
til bruk i kaffen 0.a. 2) «Lågafade>> = et ovalt fat på middagsbordet, til<br />
å ha poteter e.1. i. 3) «Melkeskålå» var høyere en perlefatet og hadde fot<br />
til å stå på. Senere er disse skålene avløst av de såkalte «bollesett» i ulike<br />
størrelser. Jeg har oppbevart en eldgammel skål, som bestemor hadde<br />
med seg da hun i 1909 slo seg ned i byen.
4) «Påttespann» (ev. «tripåttespann«) med hank og lokk, bruktes til å kjø-<br />
pe melk i. En brukte betegnelsen lenge etter at det var slutt på å regne med<br />
«potter», etterat «literen» ble den nye måleenheten. Det var ellers vanlig<br />
å si ((To liter nysilt». «Silingen» var forresten ikke så effektiv som nå til<br />
dags, - det lå som regel alltid litt «mask» på bunnen av spannet.<br />
Å kjøpe visse varer i «mark» var også vanlig mangfoldige år etter at<br />
kilogram ble innført ved veiing. «Eg ska' ha hallaen (halvannen) mark me'<br />
hakkakjydd)).<br />
«Stamp» bruktes om vanlig husholdningsbrød (vel egentlig et sjø-<br />
mannsuttrykk).<br />
«Eg har kledt meg så godt i kjølen, at eg e' meste' heilt ronnbola))<br />
(Vedkommende har så mye klzr på seg, plagg på plagg. «Bola» har selv-<br />
sagt med ulltrøyer å gjøre).<br />
«En eldre kvinne hørte jeg i sin tid uttalte: «De' e' visst best at du bere<br />
ud denne melkå nå, for hu' har stått inne så lenge at hu snart bejynne å<br />
få rådasmag)). (= Ble bedervet, smake vondt).<br />
En annen pleide ofte si: «Eg lige så godt å gå hjemma og donta alei-<br />
na..» (= gå hjemme og pusle uforstyrret med seg selv).<br />
Ordet «nasafiske» mener jeg betyr «noe ubetydelig». Har en f.eks.<br />
stilt forventninger til ett eller annet og så blir avspist med noe som er skuf-<br />
fende lite, kan det vzre fristende å slenge ut bemerkningen: «Dette var det<br />
reina nasafiske'!)) (Ordet det her er tale om er egentlig både ufint og uap-<br />
petitlig, idet det rett og slett betegner ((inntørket snue» som graves fram<br />
fra nasen med lillefingen. Men et ikke så sjeldent anvendt folkelig uttrykk<br />
er det unektelig).<br />
(
Før vi avslutter denne usystematiske oppregning av lokale ord og ut-<br />
trykk, skal gjengis noen artige replikker som er uttalt helt umiddelbart av<br />
en eldre kone i det lokale miljø.<br />
En kveld satt hun sammen med sin sønn og så på et TV-program fra<br />
Vestlandet. Plutselig spør hun: «Kor e' dette?)) Sønnen: «I Volda)). Moren:<br />
«Og så snakke di norsk!».<br />
En annen gang ble det på skjermen vist et fruktfat, der det også var<br />
en diger drueklase på toppen. Kvinnen ser en stund med forundring på<br />
druene, hvoretter hun stiller dette spørsmålet: «Ka e' de' for någen store<br />
blører?)).<br />
En gild dame jeg i min oppvekst kjente godt, var - til tross for sin<br />
sykelighet - en riktig spøkefugl. Når hun skulle bekrefte noe og si seg enig,<br />
pleide hun å bruke dette artige standarduttrykket: «Det er salt og fisk på<br />
alle båder)), som betydde: «Det er sant og visst på alle måter)).<br />
Den ansvarlige for stoffutvalget i n~rvaerende<br />
bok ønsker av et opp-<br />
riktig hjerte at sistnevnte uttrykk må kunne gjelde hver smitt og smule av<br />
det som på de foregående boksider ved hjelp av trykksverten er festet til<br />
papiret.<br />
I hvert fall skal leseren ha takk for følget. Vel møtt ved neste korsvei.
-91<br />
't. * 8