Folk og forhold i gamle Stavanger - Sølvberget
Folk og forhold i gamle Stavanger - Sølvberget
Folk og forhold i gamle Stavanger - Sølvberget
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
I GAMLE !!XAVmGER
Jubileumsboken:<br />
I GAMLE STAVANGER<br />
JUBILEUM<br />
- fordi dette er<br />
Gottfred Borghammer's<br />
TIENDE BOK<br />
Alle som kjøper jubileumsboken er<br />
- sammen med utgiveren -<br />
med på å støtte følgende formål:<br />
1) R<strong>og</strong>aland Rede Kors' prosjekt i Kenya,<br />
2)
GmTFRED BORGHAMMER:<br />
I LE STAVANGER<br />
STAVANGERFORLAGET
De hittil utkomne beker er:<br />
1. Fra spøk til alvor<br />
2. Den som visste -<br />
3. Sistemann setter sluttstrek<br />
4. Lende'n<br />
5. Meninger om mangt <strong>og</strong> mye<br />
(20 radiokåsener <strong>og</strong> 8 epistler)<br />
6. Lende'n i storm <strong>og</strong> striregn<br />
7. Pensjonist på interrail<br />
8. Adle kan snofla<br />
(40 petiter på dialekt)<br />
9. <strong>Stavanger</strong>ske rarieteter<br />
10. <strong>Folk</strong> <strong>og</strong> <strong>forhold</strong> i <strong>gamle</strong> <strong>Stavanger</strong><br />
Av ovennevnte bøker er det av nr. 5, 7, 8, 9 <strong>og</strong> 10<br />
fortsatt endel eksemplarer på lager.<br />
Hvis bokhandleren er utsolgt,<br />
kan interesserte henvende seg til:<br />
STAVANGERFORLAGET<br />
Kampensgt. 42,<br />
4000 <strong>Stavanger</strong><br />
Telefon (04) 52 33 42<br />
Bankgiro: 5401.68.10951<br />
ISBN 82-<br />
Sats: Teknisk Datasats A/S<br />
Trykk: Randaberg Trykk A/S<br />
Anno: MCMLXXXVI
Innhold<br />
Forord ................................................. 6<br />
Byen er vidløftig ......................................... 7<br />
Gamle stavangerminner .................................... 9<br />
Stor fisk i vannledningen ................................... 15<br />
Jul i <strong>Stavanger</strong> for 125 år siden ............................. 16<br />
Borgerkorpsets mønstringsdag .............................. 20<br />
De drakk vin av skipspøsene ................................ 23<br />
Gatebelysningen i <strong>gamle</strong> dager .............................. 26<br />
Postvesenet i Gamle <strong>Stavanger</strong> .............................. 29<br />
De <strong>gamle</strong> kinomat<strong>og</strong>rafene ................................. 32<br />
Sosial-stønad i <strong>gamle</strong> dager ................................. 36<br />
Markedslivet for 100 år siden ............................... 39<br />
Enbypoet ............................................... 44<br />
De <strong>gamle</strong> stavangerske landsteder ............................ 46<br />
Moe-«dynastiet» ......................................... 48<br />
Jomfru Henrikke Aske .................................... 50<br />
MalerenSigurdMoe ...................................... 52<br />
«Mostun» <strong>og</strong> Haakon Asche Moe ........................... 53<br />
Ella Moe ................................................ 59<br />
FinnMoe ............................................... 63<br />
En jagttur til Maldeforen .................................. 64<br />
Til Sandnzs med Jernbanen ................................ 65<br />
En ferietur til Hylen i Suldal ................................ 66<br />
En eftermiddag på Mosvandet .............................. 67<br />
Bjergsted-området i 1930-årene .............................. 69<br />
Lillegaten 3 .............................................. 71<br />
Bolette Wieses Pigeskole ................................... 72<br />
Lunsebrettet ............................................. 72<br />
Et dikt om Sørlandsbanen .................................. 73<br />
TheodorDahl ........................................... 75<br />
Stadsfysikus Eyvin Dahl ................................... 78<br />
Kunstmaleren Ola Varhaug ................................. 81<br />
Macody Lund ........................................... 82<br />
Kristelig virksomhet i Gamle <strong>Stavanger</strong> ....................... 85<br />
«Nattmisjonen» <strong>og</strong> Storm-Monsen ........................... 86<br />
«Lesehjemmet» <strong>og</strong> lzrer Lura .............................. 97<br />
Luftsynet hover <strong>Stavanger</strong> i 1916 ............................. 104<br />
«Arken» <strong>og</strong> Emma Nielsen-Øgreid ........................... 106<br />
«Alles frelse» <strong>og</strong> lzrer Hans Naevland ........................ 111<br />
Lokale ord <strong>og</strong> uttrykk (2) .................................. 125
Forord<br />
Som antydet i fjorårets bok, {(<strong>Stavanger</strong>ske rariteter)), ville det i nær framtid<br />
kunne regnes med en fortsettelse. Her kommer den allerede, under tittelen:<br />
FOLK OG FORHOLD I GAMLE STAVANGER.<br />
Selv om det nok fortsatt foreligger stoff til en tredje bok i serien, tør jeg på<br />
det nåværende tidspunkt neppe love noen ny, fordi jeg heretter først <strong>og</strong><br />
fremst må prioritere andre bokprosjekter (som for øvrig <strong>og</strong>så har med det<br />
stavangerske miljøet å gjøre).<br />
Lokalhistorikeren Sigurd Rygh har denne gang vært behjelpelig med<br />
stofftilfang som omhandler emnene: Sosialhjelpen, Eyvin Dahl, Emma<br />
Nielsen-@greid, Macody Lund <strong>og</strong> brannen i Lillegaten 3. Den interesserte<br />
medarbeideren skal ha takk for innsatsen!<br />
Når det dreier seg om en bok av denne art er det vel naturligst at den ansvarlige<br />
for innholdet mer må føle seg som redaktør, enn som forfatter.<br />
Hva {(<strong>Stavanger</strong>ske rariteter)) angår skal meddeles følgende: Takket være<br />
20 sponsorer, <strong>Stavanger</strong> kommune, omsetningen hos bokhandlerne <strong>og</strong> innsatsen<br />
av ((Varmestuens Venner)), ble det på en tilstelning 24. mai 1986 mulig<br />
å overrekke nevnte forrening ikke mindre enn 85.000 kroner til det ønskede<br />
landstedet, som umiddelbart etter ble anskaffet på Bersagel, <strong>og</strong> etter<br />
ombygging <strong>og</strong> utvidelse ble offisielt åpnet 29. august.<br />
Også når det gjelder årets bok er det meningen at overskuddet i sin helhet<br />
skal tilfalle nyttige samfunnsoppgaver, nemlig: l) R<strong>og</strong>aland Røde Kors'<br />
prosjekt i Kenya, 2) «Varmestuens Venner)) <strong>og</strong> 3) andel i påtenkt «Mor-<br />
barn»-skulptur ved Kampen skole. Størrelsen på overskuddet avhenger i<br />
høy grad av antallet sponsorer som vil støtte de enkelte tiltak i form av større<br />
bokbestiliinger, <strong>og</strong> for øvrig av salget hos bokhanlderne.<br />
Heller ikke denne gang vil forfattedforlag ha noen som helst økonom-<br />
iske fordeler. Den mest kjærkomne belønningen for utført arbeid er å føle<br />
at noen vil sette pris på boken <strong>og</strong> at den blir spredt i lokalsamfunnet, for<br />
ikke å snakke om at gode prosjekter kan bli tilgodesett. Derfor en oppriktig<br />
takk til alle som yder sin skjerv til formålene ved å kjøpe boken!<br />
G.B.
1 året 1789 kom det til Norge en dansk magister, ved navn Salomon Gjør.<br />
Han ble 30/11 1801 i Kristiansand far til en gutt som fikk navnet Magnus<br />
Andreas. Denne sønnen kom til å studere teol<strong>og</strong>i <strong>og</strong> oppnådde allerede som<br />
23-åring - i 1824 - å bli utnevnt til res. kap. i Sigdal, i 1827 til sokneprest i<br />
Hitterdal <strong>og</strong> året etter i Telemark.<br />
I 1840 ble Magnus Andreas Gjør utnevnt til res. kap. i <strong>Stavanger</strong> <strong>og</strong> Frue<br />
(Hetland) menigheter. Da soknepresten der i 1844 døde, ble spørsmålet om<br />
å utskille landss<strong>og</strong>net fra byen aktuelt, <strong>og</strong> Gjør midlertidig konstituert som<br />
sokneprest i kallet. Ved soknets deling i 1849 ble han utnevnt til sokneprest<br />
i <strong>Stavanger</strong>, men ble ti år senere flyttet over til embedet i Hetland. Her virket<br />
han til nyttår 1370, da han tok avskjed av helbredshensyn. I 1866 ble han for-<br />
resten ridder av St. Olavsordenen.
Ellers var M.A. Gjør ordfører i <strong>Stavanger</strong> en kortere periode, 1843 - 44,<br />
<strong>og</strong> forlikskommisær 1841 - 51 <strong>og</strong> 1854 - 59. Det bør kanskje <strong>og</strong>så nevnes at<br />
den gode kirkens mann var gift tre ganger, først med Martine Elisabeth<br />
Schaft, datter av justisråd Andreas Jørgensen Schaft. En stund etter hennes<br />
død i mai 1843, giftet han seg med søsteren, Andrea Emilie Schaft. Allerede<br />
2/12 1847 døde <strong>og</strong>så hun, <strong>og</strong> ble avløst av hustru nummer tre, Hanna Marie<br />
Holfeldt, datter av oberstløytnant <strong>og</strong> krigskommisaer Johan Nathaniel Hol-<br />
feldt <strong>og</strong> Mette Marie Borelly. Før sitt giftermål hadde frøken Holfeldt drevet<br />
en ansett pikeskole i <strong>Stavanger</strong>. Hun levde i 94 år, ti1 20/1 1900.<br />
Sine siste 26 år tilbrakte Hanna Marie i enkestanden, idet mannen, sokne-<br />
prest Gjør utåndet allerede 5/9 1874, i en alder av 73 år.<br />
Straks etter ankomsten til <strong>Stavanger</strong> i 1840, skrev den nyankomne kapell-<br />
anen et brev til en av sine venner på Ostlandet. Her får vi et levende inntrykk<br />
av hvor små <strong>forhold</strong>ene var i byen så sent som før midten av forrige år-<br />
hundre:<br />
- - Byen er vidløftig med flere smale <strong>og</strong> krumme gader. Indbyggerne skal<br />
vaere omtrent fem tusinde, hvoraf mange er rige <strong>og</strong> velstaaende, mange gud-<br />
frygtige, men <strong>og</strong>saa mange ugudelige. Her er kun en kirke, oldgammel, af<br />
sten. Koret er smalt <strong>og</strong> meget stort, men skibet er altfor fuldt af stoler. Den<br />
er vistnok ikke let at graedike i. Jeg skal med Guds bistand holde min in-<br />
traedelsespraediken 4de søndag efter paaske. Til kaldet hører to annekss<strong>og</strong>ne,<br />
det ene har sin ene kirke, <strong>og</strong> den har jeg intet med. S<strong>og</strong>nepraesten forretter<br />
hver 3dje søndag. Det andet derimod har ingen kirke, da indvaanerne søger<br />
til byens kirke, men alle s<strong>og</strong>nebud blandt disse 2000 mennesker skal jeg<br />
forrette.<br />
Hvert sted har sine skikke, saaledes have praesterne her før brugt, naar de<br />
kom til byen, straks at gjøre besøg naesten hos alle byens indvaanere for at<br />
gjøre bekjendtskab. Igår begyndte <strong>og</strong>så mor <strong>og</strong> jeg at gaa omkring i byen<br />
<strong>og</strong> blir vel ikke faerdig hermed paa 14 dage - det er baade ondt <strong>og</strong> godt. Den<br />
lille jordvei som hører kapellanen til ligger taet ved byen <strong>og</strong> er meget pen, blot<br />
jeg kunde orke at faa et hus paa den til at bo i. Jeg haaber med lønnen, naar<br />
dertil kommer indtzgten af barnedaab, brudevielse <strong>og</strong> jordpaakastelse som<br />
<strong>og</strong>saa tilhører mig, at komme udaf det her hvad penge angaar, at leve af,<br />
skjønt her maa kjøbes alt tillige sobelimer, tvarer <strong>og</strong> sonst. Paa fisk er godt<br />
kjøb, men ø1 er meget dyrt, ligesaa <strong>og</strong>så kjød - -B
Gamle <strong>Stavanger</strong>minner<br />
Så sent som for godt <strong>og</strong> vel femti år siden (i 1930-årene) levde det i <strong>Stavanger</strong><br />
eldre mennesker som kunne huske at det ble ført kyr til frodige gressganger<br />
på Nytorget, omkring 1860 - 70. Går vi langt nok tilbake i tiden vet vi jo at<br />
hele byen før besto av større eller mindre gårdsbruk, som litt etter litt ble ut-<br />
lagt til gater <strong>og</strong> hustomter ettersom behovene meldte seg. Byen vokste lenger<br />
<strong>og</strong> lenger ut på «bondelandet», noe den fortsetter å gjøre, til sorg <strong>og</strong> grem-<br />
melse for jordbrukere <strong>og</strong> naturbevarere, som ikke vil gi slipp på de grønne<br />
områdene, en oppfatning de aller fleste av oss i prinsippet fullt ut kan dele,<br />
hvor urealistisk den enn kan vzere, så lenge en by skal ha mulighet til å vokse<br />
<strong>og</strong> utvikle seg.<br />
Den <strong>gamle</strong> mannen som i sin tid mintes tiden etter 1860 ga tilkjenne at han<br />
trodde at det aldri ville komme en tid da byens innbyggere kom til å oppleve<br />
så store <strong>og</strong> gjennomgripende forandringer som dem hans generasjon fikk<br />
lov til å vaere vitne til. <strong>Stavanger</strong> hadde ligget stille <strong>og</strong> beskjeden uendelig<br />
lenge, men plutselig var det som den våknet <strong>og</strong> forandret ansikt.
Byen var sannelig ikke stor da jeg var gutt, uttalte mannen med et lunt<br />
smil. Den trafikkåren som i dag kajles Bredgaten var opprinnelig trang <strong>og</strong><br />
uanselig. Bakken, eller «Bakkjen», snodde seg oppover fra Qstervågen. Der<br />
hvor Brødrene Pedersens murgård nå ligger sto det et gammel trehus som<br />
satte en stopper for gaten. Da denne forandringen fant sted, fikk Bredgaten<br />
sin første utvidelse. Arbeidet med å minere vekk det meste av Bakken ble utført<br />
av svensker. De brukte lange borr <strong>og</strong> sang sine raliarviser, til stor forn~yelse<br />
for barna. Det var karer som kunne arbeide, men så hadde de vel tatt<br />
jobben på akkord.<br />
Parallellgaten, Salvagergaten, går over jordbrukeren Salves aker. Salve<br />
hadde <strong>og</strong>så en smie på eiendommen sin. Oppe i Arneagergaten, ved Filmteateret,<br />
lå det <strong>og</strong>så en smie. Byens første dyrlege, Follum, bodde i Steinkargaten<br />
18. Hans vinduer vendte ut mot det trange smauet som fører over til<br />
Bredgaten ovenfor det såkaldte ((Breitorget)).<br />
Til dyrlegen kom det en dag noen bønder fra Høle. De kunne fortelle at<br />
bjørnen var så fael på de traktene. Follum dro av gårde sammen med en<br />
annen mann fra byen - en av Klementsen-guttene. De fikk sporet på bjørnen,<br />
men denne klarte å komme seg vekk i tide.<br />
Til å begynne med hadde ikke Steinkargaten noe navn, men ble i dokumentene<br />
kalt for «Gaten mot Ostervåg)), i motsetning til gaten som passerte<br />
Filmteateret, før saneringen av strøket her, den ble betegnet som «Gaten mot<br />
<strong>og</strong> med Østervåg)), på folkemunne bare «Mot <strong>og</strong> med». Navnet var <strong>og</strong>så betegnende<br />
for så vidt som gaten var bakket, <strong>og</strong> buktet seg etter terrenget.<br />
Høleberggaten var i sin tid delt i to, ved at den ble stengt av et hus som<br />
stakk seg langt foran et annet. Men fra den nettopp nevnte «Gaten mot<br />
Ostervåg)) til «Mot <strong>og</strong> med» var det farbar vei ved en sving, som i lang tid<br />
ble kalt «Lerkesvingen». Opphavet til navnet skal etter en gammel overlevering<br />
knytte seg til følgende historie:<br />
I et av husene i nevnte «sving» bodde det i sin tid en kone som eide et par<br />
kyr. Den vesle gutten hennes hadde som fast jobb å bringe melk fra disse<br />
kyrne til faste kunder. En av dem var oberstløytnant Didrichson, som på det<br />
tidspunktet hadde sin bopel i det som senere ble kalt ((Klostergården)), opp<br />
av Byparken ved begynnelsen av Hetlandsgaten, der den kjente avholdspioneren<br />
Asbjijørn Kloster drev sin skolevirksomhet i 1850-årene. En dag fortelles<br />
det at en lerke kom flygende inn gjennom et åpent vindu i det huset<br />
på <strong>Sølvberget</strong> der gutten bodde. Moren fikk fanget fuglen <strong>og</strong> plasserte den<br />
i et bur. Da gutten senere skulle til oberstløytnanten med melken brakte han<br />
burfuglen med seg som en gave til offiseren. Denne tok imot gaven med disse<br />
ordene: «Du skal ha takk for fuglen, gutten min. Jeg tar gjerne imot den,<br />
men jeg vil gå ut i haven med den <strong>og</strong> slippe den i frihet. Den vil nemlig dø<br />
hvis vi holder den fanget, men i luften vil den flyve <strong>og</strong> synge <strong>og</strong> vzre glad.»
Takket vEre denne uskyldige fuglehistorien sies det at stedet på <strong>Sølvberget</strong><br />
på folkemunne ble kalt «Lerkesvingen». Navnet ble så innarbeidet <strong>og</strong> popul~rt<br />
at det end<strong>og</strong> ble satt opp skilt i hver ende av gaten. Men på grunn av<br />
den første store reguleringen i 1860-årene forsvant navneskiltene. Det fortelles<br />
at de <strong>gamle</strong> beboerne i strøket tok det meget unådig opp at det navnet<br />
byens menige innbyggere selv hadde valgt, offisielt ble neglisjert av de offentlige<br />
instanser.<br />
Gaten «Mod <strong>og</strong> Med» på <strong>Sølvberget</strong>. Filmteateret ble i 1927 bygget på den <strong>gamle</strong> meieritomten<br />
t.v. N~rmeste hus på hsyre side tilhørte JR. Dreyer; hvis ssnn Paul startet sitt<br />
trykkeri her i desember 1846 (senerepyttet til Bergeland, der Dreyer Crafrske Anstalt ufviklet<br />
seg til å bli et av landets ledende trykkeribedrifter).<br />
Når det gjelder Høleberggaten har det vært endel meningsutveksling om<br />
navnebetegnelsen. Noen har ment at det skriver seg fra «Hylletre», eller<br />
«Høletre», mens andre har hevdet at det rett <strong>og</strong> slett skyldes at gaten var tem-<br />
melig ufarbar til å begynne med. Gaten besto nemlig av fjellknatter <strong>og</strong> steiner<br />
som lå oppover som trapper eller «hedler», m.a.o. «Hedlegadå». I nummer<br />
20 lå det ellers en kneipe der det ofte gikk livlig for seg.
Sølvberggaten var opprinnelig en gammel gangsti som gikk over markene<br />
<strong>og</strong> ble derfor temmelig snirklet, i <strong>og</strong> med at det opprinnelig ikke var noen<br />
offisiell plan i bebyggelsen. Vevergaten (eller Søregaten) ble <strong>og</strong>så dannet på<br />
samme måten, mens den nye, moderne Nygaten ble anlagt etter «nymotens»<br />
prinsipper, med regulerte byggelinjer.<br />
I begynnelsen av dette kapittelet er nevnt <strong>forhold</strong>ene på det som fikk navnet<br />
«Nytorget». Petrikirken ble oppført på «Hospitalberget». Like ved lå<br />
«Issemarkå». 1 sin tid var det ikke uvanlig at flere av kjøpmennene i byen<br />
holdt kyr for å ha melk til sine egne husholdninger.<br />
Saken var nemlig den at bøndene aller helst ville lage smør av den melken<br />
de produserte, fordi det lønte seg bedre. Dermed ble det vanskelig å få dekket<br />
behovet for nysilt melk blant befolkningen. De som derfor hadde anledning<br />
til det, holdt sine private melkeproduserende kreaturer.<br />
Etter den store Holrnebranden 13. mars 1860 kjøpte kommunen «Issemarkå»<br />
<strong>og</strong> frigjorde den til husbygging <strong>og</strong> landmannstorg, som supplement til torget ved<br />
Kongsgård. I gammel tid var bøndene henvist til å selge sine produkter «i smått»,<br />
direkte til bykundene, <strong>og</strong> ikke som i våre dager for det meste til ornsetningssentralene<br />
<strong>og</strong> store private grønnsaksgrossister. Derfor krydde det av småselgere hos<br />
hvem kjrapeme kunne velge <strong>og</strong> vrake i egg, poteter <strong>og</strong> grønnsaker. De fleste selgere<br />
hadde gjeme sine faste kunder, til fordel <strong>og</strong> glede for begge parter.<br />
SKOLEBEKKEN rant, som kjent, fra Breiavatnet <strong>og</strong> ut i fjorden i naerheten<br />
av det nye parkeringshuset på Jorenholmen. På den åpne plassen hvor<br />
astervåg starter ved Klubbgaten, dannet bekken en dam, der folk vasket sine<br />
klaer, De som bodde i n~rheten ble rett <strong>og</strong> slett kalt «Dammafolket». En av<br />
de siste var «Johan me' dammen».<br />
Hvor sørgelig det enn var med den omfattende Holmebrannen i 1860, så<br />
førte den med seg positive ting i byen. Det skjedde store omveltninger på flere<br />
områder. Først <strong>og</strong> fremst hadde det betydning for moderniseringen avbyggeområder<br />
<strong>og</strong> gater, som igjen førte med seg mange arbeidsoppgaver. Ikke<br />
minst var det av betydning at det umiddelbart ble satt i gang nedlegging av<br />
vannledning fra Mosvatnet med alle forgreningene. Likeledes ble Gassverket<br />
anlagt <strong>og</strong> stadsingeniørkontoret opprettet. Blant de positive tiltakene ble<br />
<strong>og</strong>så regnet den kirkelige fattigpleie, som da kom i mere ordnede <strong>forhold</strong>. I<br />
den forbindelse nevnes Bjørnstjerne Bjørnsons søster Emilie, gift med prost<br />
Christensen, som utførte et betydningsfullt sosialt arbeid sammen med presten<br />
Lars Oftedal. Sistnevntes innsats var så stor at den burde hatt en spesiell<br />
omtale i nzrvzerende bok, ikke minst det som angår driften av Waisenhuset.<br />
Emilie Christensen uttalte ved en anledning: «Arbeidssomhet, sparsommelighet<br />
<strong>og</strong> et gudhengivent levned skal bygge Norges land <strong>og</strong> rike!» Det sies<br />
om prostefruen at hun flittig gikk på husbesøk til de fattigste <strong>og</strong> gjorde det<br />
hun kunne for å være til hjelp for sine medmennesker.
Nye sjøhus ble bygget, fisken gikk villig i garnene, ble saltet <strong>og</strong> eksportert.<br />
Pengene rullet <strong>og</strong> det hele så langt lysere ut enn for noen få år siden.<br />
Men for mange lå Amerika i det fjerne <strong>og</strong> lokket. En bror av Asbjørn Klo-<br />
ster kom tilbake fra «gullandet» <strong>og</strong> ville overtale folk til å emigrere til Vest-<br />
kysten for å drive fiske «over der».<br />
Asbjørn Klosters bolig <strong>og</strong> skolelokale i den nederste delen av Hetlandsgaten. Samtlige 4<br />
hus står fortsatt på sine <strong>gamle</strong> grunnmurer, men er i årenes I0p ominnredet.<br />
Han arrangerte et åpent møte i det skolelokalet broren benyttet til sin<br />
undervisning. Blant tilhørerne var soknepresten i Hetland, den før nevnte<br />
Dietrichson. Denne hadde <strong>og</strong>så vært i Amerika <strong>og</strong> advarte de tilstedevz-<br />
rende mot å følge Klosters anmodning om å reise dit. Han mente at det var<br />
mer enn nok med fisk utenfor våre egne dører, så det måtte vzre unødvendig<br />
å dra til et fremmed land for å drive fiske. Skulle det absolutt komme på tale<br />
med noen emigrasjon, mente presten at det måtte være gunstigere å reise til<br />
Statene <strong>og</strong> ta seg arbeid i land. Det kom til et voldsomt sammenstøt mellom<br />
møtets to hovedpersoner. Kloster hevdet at s<strong>og</strong>nepresten selv hadde vært i<br />
Amerika <strong>og</strong> tjent seg rik der. Dette benektet Ditrichson, <strong>og</strong> framholdt at han<br />
ikke hadde eid så mye jord i USA at det kunne stå en høne på den.
En del fulgte Klosters råd om å reise, blant disse hans egen far, som imidlertid<br />
snart etter kom tilbake til <strong>Stavanger</strong>. En Amerika-ekspedisjon her fra<br />
byen hadde nEr fått alvorlige følger. Etter Holmebrannen ble et gammelt<br />
rødt hus i Bredgaten skånet. Dette huset var så eldgammelt at kjøkkengolvet<br />
var laget av steinheller <strong>og</strong> gruen av alminnelig gråstein. Eieren av huset var<br />
en gammel mann som kaltes Andreas Bøkker. Datteren hans var gift med<br />
Tobias Thorsen som drev et garveri ved siden av Jens Zetlitz Kielland ved<br />
Breiavatnet. I 1870 ble denne eiendommen solgt til konsul Sømme, <strong>og</strong> gården<br />
Sandal til Arne Garbsrgs far <strong>og</strong> en annen mann ved navn Sandal. Thorsens<br />
bror førte skuten «Undine» som skulle seile til Amerika. Tobias ville følge<br />
med sammen med sin kone. Den dagen <strong>gamle</strong> «Ryfylke» slepte «Undine»<br />
utover fjorden stilte Andreas Bøkker seg opp på den høyeste pynten ved<br />
sjøen for å vinke farvel til dem som dro av sted med skuten. Det ble stor bevegelse<br />
ombord, de fleste kom fram på dekket <strong>og</strong> hilste igjen den <strong>gamle</strong> staute,<br />
svzre skikkelsen. Sjøfolkene i <strong>gamle</strong> dager var kjente for å være dristige. Det<br />
kom vel med i dette tilfelle, da «Undine» sprang lekk i Atlanterhavet, <strong>og</strong> det<br />
gjaldt da å bevare hodet kaldt. Hver mann ombord ble satt til å yte hva de<br />
kunne av arbeid. Pumpene gikk natt <strong>og</strong> dag. Tobias hadde brakt med seg<br />
noe riktig godt l ~r, som hadde ligget barket i et års tid. Meningen hans var<br />
å få solgt laeret i det nye landet de skulle til. Nå tok han <strong>og</strong> skar strimler av<br />
det til pumpene, <strong>og</strong> det ble sagt at uten dette lzret ville aldri «Undine» ha<br />
nådd sitt bestemmelsessted.<br />
Eventyrsamleren Asbjørnsen var en gang i R<strong>og</strong>aland i anledning av at han<br />
skulle nedover Jzren for å l ~re folk å nyttiggjøre seg myrene. Det var før<br />
jernbanens tid, så det eneste befordringsmiddelet han kunne bruke var hesteskyss<br />
i karjol. Til å besørge transporten hadde han fått tak i en mann ved<br />
navn Svihus, som ofte ble benyttet som skysskar, ikke minst av rektor Steen.<br />
Det var grytidlig om morgenen, klokka var vel ikke blitt mer enn fem, da reisen<br />
startet. Asbjørnsen var liten av vekst, men desto mer omfangsrik. På<br />
veien passerte ekvipasjen en av byens kjente menn, som hilste kusken med<br />
disse ordene:<br />
«God morgen, Svihus! Ka e det for ein kar du har i karjolen din i dag?»<br />
Han var tydelig imponert av den korpulente fremmede skikkelsen i v<strong>og</strong>nen.<br />
Svihus fortalte at det var en mann som skulle sørover for å lære bøndene<br />
å nyttiggjøre seg myrene. <strong>Stavanger</strong>mannen ble stående en stund <strong>og</strong> stirre<br />
fortenkt på Asbjørnsen <strong>og</strong> kunne ikke dy seg for å utbryte:
«Jamen va' det brådaligt åg!» (Ordet «brådaligt» gir uttrykk for at den<br />
fremmede mannen var usedvanlig svzr <strong>og</strong> «klompen», m.a.0. utenom det<br />
naturlige. Iakttageren mente øyensynlig at ((det må da vaere måte på alt!«)<br />
Asbjørnsen ble ikke fornzrmet, lot det til. Tvert om moret han seg kostelig<br />
over uttrykket. Han kunne ikke glemme det, men gjentok det hvor han kom.<br />
<strong>Folk</strong> i <strong>gamle</strong> dager hadde sin egen form for humor, muligens noe annerledes<br />
enn nåtidens ((humoristiske sans)).<br />
Stor fisk i vannledningen<br />
I foregående kapittel ble nevnt at <strong>Stavanger</strong> fikk sitt første moderne vannverk<br />
like etter den katastrofale sentrumsbranden i 1850. Vannkilden var Mosevannet,<br />
som opprinnelig ble regnet for å ligge langt ute på landet, fjernt fra<br />
det som den gangen utgjorde det vesle bysamfundet.<br />
Men etter hvert viste det seg at den vaisken som ble pumpet opp til. de to<br />
bassengene på Vålandshøyden (for ikke å bruke betegnelsen «fjellet«) <strong>og</strong><br />
derfra ble presset ut gjennom ledningsnettet til byhusene, ble mer <strong>og</strong> mer<br />
uegnet som drikk for mennesker. Vannet var til tider så forurenset, gromset<br />
<strong>og</strong> misfarget, at de mest groteske (
er alt andet enn tilfredsstillende. Og selv om det kanske ikke ligefrem er sund-<br />
hedsfarlig, saa er det ialfald i høieste grad ufyse <strong>og</strong> uappetittelig.))<br />
Den <strong>gamle</strong> mannen som i en periode sørget for vannforsyningen til ski-<br />
pene på havnen, både fra egen tankbåt <strong>og</strong> fra nedfelte hydranter som etter-<br />
hvert ble montert langs kaiene, opplevde en gang at vanntilførselen plutselig<br />
stoppet. Det viste seg at en diger fisk, som var blitt ført gjennom ledningsnet-<br />
tet, var årsaken til «forstoppelsen».<br />
Det var en betydelig forbedring da drikkevannet etter 1927 ble levert fra<br />
Stokkavannet via magasinet på Tjensvoldshøyden. Men heller ikke denne<br />
«kilden» viste seg å vzre den mest ideelle for det voksende bysamfunnet -<br />
med økende krav til såvel vannkvalitet som - kvantitet,<br />
Den nye livsviktige leksiren skulle etter 1959 føres i kjempeledninger helt<br />
oppe fra Langevatn (<strong>og</strong> fire andre tilknyttede vatn) i Bjerkreim, <strong>og</strong> ikke bare<br />
forsyne <strong>Stavanger</strong>, men <strong>og</strong>så andre områder på Nord-Jzren. Måtte denne<br />
innholdsrike Zareptas krukke aldri bli tappet tom! Og måtte den, for all del,<br />
ikke bli så forurenset av skadelige bestanddeler fra oven at den ikke lenger<br />
kan gjøre tjeneste for levende vesener, som er helt avhengig av uforgiftet<br />
vann!<br />
Jul i <strong>Stavanger</strong> for 125 år siden<br />
Hver generasjon synes åpenbart å gjøre sin erfaring, <strong>og</strong> den går vel stort sett<br />
ut på det samme, nemlig: «Alt er blitt så forandret fra den tiden vi selv var<br />
unge. Det var en annen by vi levde i den gangen. Også menneskene var anner-<br />
. ledes, ikke bare hva klzmoter <strong>og</strong> omgangsformer angår, men tenkemåten <strong>og</strong><br />
mentaliteten var en annen. Vi kjenner oss snart ikke igjen på vårt eget føde-<br />
sted <strong>og</strong> det som var <strong>og</strong> er vårt naturlige miljø. Så mange av våre jevnaldrende,<br />
for ikke å snakke om de som eldre var, er borte. De mange ulike ansiktene<br />
omkring oss er nye. Kort sagt: Det <strong>gamle</strong> er forbi, - se, alt er blitt nytt! Om<br />
slett ikke alt i utviklingen synes å vzre til det bedre - - Men det er vel nokså<br />
nytteløst å gi seg til å «stampe mot brodden!)).<br />
Den tilårskomne <strong>Stavanger</strong>mannen født omkring 1845, kunne for nzr-<br />
mere seksti år siden gi en interessant beretning om minnene fra juletiden i<br />
sin barndoms <strong>og</strong> ungdoms dager. Noen av dem skal her gjengis, slik at da-<br />
gens mennesker skal få et inntrykk av <strong>forhold</strong>ene i en svunnen tid, omkring<br />
1860.
- - Når den første snøen'falt på Ryfylke-fjellene, lettet staren, som i store<br />
flokker hadde samlet seg på taket av Domkirken. De kretset en gang eller<br />
to omkring Breiavatnet, men når neste morgen opprant var de vekke, <strong>og</strong> da<br />
forsto vi at de hadde tatt veien sørover Jæren <strong>og</strong> at vinteren, <strong>og</strong> med den ju-<br />
len, ncermet seg.<br />
Sjøfartsby var <strong>Stavanger</strong> i de dager. Så å si hver eneste familie hadde minst<br />
ett medlem på sjøen. Og byens egne skip for på alle hav. Men når det lakket<br />
mot jul ventet en fartøyene <strong>og</strong> guttene hjem, både saltskipene fra Trapani <strong>og</strong><br />
Lisboa, rugskipene fra Svartehavet <strong>og</strong> kullskipene fra England, for å nevne<br />
de viktigste. Byens folk begynte å ta seg turer til Tastaveden, Byhaugen, Vå-<br />
landshaugen, eller Ullandhaug for å speide etter skutene. Å, for en glede det<br />
ble når de kom! Saltskipene fortøyde gjerne ved pakkhusene, der de ble los-<br />
set etterhvert som saltet trengtes, mens de andre kastet anker i Nyhavn, Ban-<br />
garvågen eller Galeivågen. Sjøguttene brakte med seg sydfrukter - som var<br />
en stor sjeldenhet i de dager - fine toyer <strong>og</strong> andre sjeldne saker fra fjerne land.<br />
De skapte <strong>og</strong>så liv med seg i butikkene, for det var jo litt av hvert de skulle<br />
kjøpe til jul. Penger hadde de i lommene <strong>og</strong> visste å bruke dem, så de var<br />
populzre kunder.<br />
De første juleforberedelsene i hjemmene var lysestøpningen <strong>og</strong> bakingen.<br />
Parafinlamper hadde ennå ikke gjort sitt innt<strong>og</strong> i hjemmene, en klarte seg<br />
med talglys, det samme var tilfelle på verkstedene <strong>og</strong> under sildesjauen, da<br />
lysene ble plantet midt i sildedungen. Barna syntes det var festlig når lyse-<br />
støpningen foregikk. Som leserne sikkert vil vite foregikk denne produksjo-<br />
nen på det viset at «ragene» ble dyppet ned i teiner i smeltet talg <strong>og</strong> hengt
opp til tørring en stund, for deretter å bli dyppet igjen, gang på gang, inntil<br />
de hadde fått den passende tykkelsen. Lysene til sildesjauen ble forresten laget<br />
samtidig. De trearmede var det vanskeligere å lage, men de rutinerte støperne<br />
klarte <strong>og</strong>så den jobben. Det var tradisjon at hvert familiemedlem fikk<br />
sitt lys.<br />
I de «finere» hjemmene ble det bakt et utall av kaker <strong>og</strong> brød, men i de<br />
«alminnelige» familiene nøyde en seg gjerne med ((fattigmannsbakkels)) <strong>og</strong><br />
julebrød, eller «sukkerbrød», som betegnelsen var. De siste ble gjerne stekt<br />
hos bakeren, båret dit på bretter med et klede over. Det var nemlig ikke vanlig<br />
på alle kjøkkener med stekeovner i komfyrene.<br />
Til juleforberedelsene hørte <strong>og</strong>så innkjøp av brennevin, som nær sagt<br />
kunne fås hos hver kjøpmann. Rundt omkring i landdistriktene fikk de i<br />
stand innkjøpslag for å kunne anskaffe billig julebrennevin, hele ankere på<br />
20 liter. Og fylleriet begynte gjerne allerede noen dager før jul. Både i by <strong>og</strong><br />
bygd ble julehelgen ofte skjemmet av overdreven drikking <strong>og</strong> det de kalte<br />
«ulevnet». Etterhvert kom reaksjonen: Ansvarlige krefter i befolkningen reiste<br />
seg til kamp mot utglidingen, <strong>og</strong> alkoholen ble mer <strong>og</strong> mer fortrengt i<br />
samfunnslivet. Den ene skansen etter den andre ble erobret, <strong>og</strong> <strong>Stavanger</strong> ble<br />
etterhvert praktisk talt «tørrlagt». (Dette er en meget interessant utvikling,<br />
som de nye unge slektene lite eller intet kjenner til, <strong>og</strong> burde egentlig blitt viet<br />
et eget avsnitt i nærværende bok, eventuelt i en senere).<br />
For byens håndverkere hadde det lenge vzrt en travel tid. Klær, sko <strong>og</strong> en<br />
mengde andre ting som i våre dager kjøpes ferdig, ble i <strong>gamle</strong> dager laget etter<br />
bestilling. Det ble atskillig overtidsarbeid for håndverkerne før jul - i tillegg<br />
til den før så lange ordinaere arbeidsdagen, <strong>og</strong>så inkludert lørdag.<br />
Så kom St. Thomædag <strong>og</strong> den var likesom innledningen til julen. Da<br />
møtte byf<strong>og</strong>den i full mundur på den <strong>gamle</strong> rådstuen (i det tidligere Mariakapellet,<br />
som byens «vise menn» i 1883 besluttet å jevne med jorden!)<br />
Utenom f<strong>og</strong>den møtte en rekke av «borgerne» for å delta i utdelingen av<br />
legatene til «trengende». Byens hjemmevcerende skippere møtte <strong>og</strong>så tallrikt<br />
fram for å ivareta sin stands «tarv». Sjømannsenker var det mange av <strong>og</strong> de<br />
trengte hjelp <strong>og</strong> støtte.<br />
Etter St. Thomaedag kom lille julaften <strong>og</strong> deretter den virkelige store julaften<br />
- <strong>og</strong> dermed var den etterlengtede julen inne.<br />
Det lå høytid allerede over julaftensmiddagen, om den var aldri så enkel.<br />
Mølje var stående rett. Den var laget av flattbrød overheldt med smeltet fett<br />
fra salt kjøtt. Til denne retten var det ganske vanlig å drikke øl, ikke hjemmebrygget,<br />
men produsert av såkalte «madammer». Prisen var 2,3 <strong>og</strong> 4 skilling<br />
potten. Slik var gjerne skikken i de jevne hjem. Der familiene vanligvis var<br />
totalavholdende, hørte det med at hvert medlem fikk ett, høyst to glass vin<br />
julaften. Ved aftensbordet samlet en seg om risengrøten.
Juletrarr var enda ikke kommet ordentlig til anvendelse. Bare enkelte fami-<br />
lier hadde tatt dem i bruk, vanligvis små furutrarr som stammet fra Strand<br />
sokn. Det var gjerne innflyttede familier, fra 0stlandet eller Bergen, eller fa-<br />
milier der en eller flere av medlemmene hadde studert handelslarre i Tysk-<br />
land. Heller ikke var det alminnelig å foraere hverandre presanger. Men jule-<br />
stemningen var ikke mindre av den grunn. Når kirkeklokkene tok til å kime,<br />
hvilte det en velsignet fred over den <strong>gamle</strong>, koselige byen.<br />
Det var ikke vanlig å gå til sengs julaften før etter midnatt, ikke minst fordi<br />
en måtte ha hørt vekteren synge sitt tradisjonelle julevers klokken 24 - eller<br />
12 som det da het. Verset lød slik:<br />
Det er ved Midnatts tide,<br />
Vor Frelser Han er født,<br />
til trøst for all verden vide,<br />
som ellers var forødt.<br />
Vor klokke er slagen tolv,<br />
med tunge <strong>og</strong> mund<br />
av hjertens grund<br />
befaler Eder Gud i vold.<br />
Ellers hørte jo <strong>og</strong>så ((stjerneguttene)) <strong>og</strong> deres sang til juleminnene fra de dagene<br />
det her er tale om.<br />
Juledag gikk alle festkledt i Domkirken. <strong>Stavanger</strong> hadde på den tiden<br />
bare en kirke, skjønt byen i 1860-årene ble delt i to menigheter, med to prester<br />
i hver. Til å begynne med ble gudstjenestene for begge menigheter holdt i<br />
Domkirken. I likhet med det som praktiseres i vår tid var det <strong>og</strong>så den gangen<br />
ekstra musikk i kirken, <strong>og</strong> det står ikke til å nekte at de hjemvendte sjømennene<br />
la en viss glans over gudstjenesten ved sin tilstedevaerelse.<br />
Gjestfriheten var stor <strong>og</strong> selskapeligheten blomstret som aldri før. Juleselskapene<br />
var koselige. Det lå en egen festivitas over dem. Også der samlet<br />
sjøfolkene oppmerksomhet om seg, fordi de hadde så mye å berette om fra<br />
fjerne land, som folk flest ikke hadde muligheter til å besøke.<br />
Den <strong>gamle</strong> beretteren mintes <strong>og</strong>så vinterkveldene utendørs, da det var is<br />
<strong>og</strong> snøføre, slik at ungdommen kunne renne på kjelke nedover Kannikbakken<br />
<strong>og</strong> ut på Breiavatnet. Hvor glade <strong>og</strong> tilfredse <strong>og</strong> fordringsløse ungdommen<br />
var den gangen! Han mintes sjøguttene når de laget hjulben <strong>og</strong> rente<br />
på ytterkanten av st~vlehelene nedover rennebakkene. Det sto som en atmosfzre<br />
av friskt vaer <strong>og</strong> djervt humør omkring dem.<br />
- Det var i de dager. Snart ble mye annerledes. De store foreningene <strong>og</strong> institusjonene<br />
oppsto i tur <strong>og</strong> orden <strong>og</strong> fikk sine egne bygninger, der de holdt<br />
juletrefester, tilgjengelige for alle. Byen vokste, <strong>og</strong> med de endrede <strong>og</strong> større<br />
<strong>forhold</strong> mistet julen mye av det preget den i sin tid hadde.
Borgerkorpsets msnstringsdag<br />
Boktrykker <strong>og</strong> redaktør av den første ((<strong>Stavanger</strong>en)), Arnt Moe, drev sin<br />
virksomhet like ved Valbergstårnet. Den ene av hans sonner, Andreas Hum-<br />
meland Moe, var f0dt i <strong>Stavanger</strong> i 1861. Den 9. april 1878 - da han bare var<br />
17 år gammel, skrev han en stil, som elev ved Katedralskolen, med tittelen<br />
Udsigten fra mit Vindue.<br />
I <strong>og</strong> med at hjemmet hans, som nevnt, lå øverst oppe i Bredgaten, <strong>og</strong><br />
hadde matrikkelnummer 3 til Valberget, virker det noe underlig når han be-<br />
skriver all promeneringen som synes å foregå like forbi det huset han befant<br />
seg i. Men han kunne vel holde et øye med det som foregikk nede i Kirkega-<br />
ten, der den krysser Bredgaten. Til så ung å vzre synes hans iakttagelsesevne<br />
<strong>og</strong> uttrykksmåte å vzre bemerkelsesverdig bra. Jeg har funnet det mest kor-<br />
rekt å gjengi stilen nøyaktig i samme språkdrakt som ble brukt i 1878:<br />
- Jeg sad en lørdags eftermiddag ved mit Vindue, hvorfra jeg havde Udsigt<br />
over vor Bys smukkeste Gade, i hvilken der denne Eftermiddag herskede<br />
et efter vore Forholde ualmindeligt Liv. <strong>Folk</strong> af alle Stznder såes med<br />
rastløs Iver at ile opad Gaden, <strong>og</strong> deri fandt jeg intet underlig, thi hvem<br />
vilde på en sådan Godveirseftermiddag som denne sidde hjemme i Kakke-<br />
lovnskr<strong>og</strong>en, når dertil <strong>og</strong>så kom den Omstzndighet, at Borgerne skulde<br />
mønstre? Men selv fandt jeg mere behag i at sidde i mit åbne Vindue <strong>og</strong><br />
betragte de forskjellige Mennesker som ilede forbi, end i at blande mig<br />
med Mzngden. Byens Spradebasser var ved denne Anledning naturligvis<br />
på Benene. Det var en sand Nydelse at betragte disse glimrende Produkter<br />
af Skrzdderens Nå1 <strong>og</strong> Sax, idet de i en livlig Konversation med naragtig<br />
udstaferede Modefrrakener, snart ivrigt gestikulerende, snart svingende<br />
sin spradestok eller rettende på Lorgnetten, dampende af Cigaren <strong>og</strong> be-<br />
vzgende sig fremad, idet de på en galant Måde kastede det ene Ben foran<br />
det andet. En af dem var i dette 0ieblik så uheldig at tildele en forbiilende<br />
Skomagerdreng et Rap under 0ret med Stokken, som just befandt sig i<br />
en overmåde voldsom bevzgelse. Dette havde, mod forventning, kun den<br />
Virkning på denne Sran af det frie Norge, at hans glzdestrålende Åsyn<br />
ant<strong>og</strong> et Przg af Surhed, <strong>og</strong> at han ferrte sin begede Nzve op til det smer-<br />
tende Sted <strong>og</strong> skyndsomt t<strong>og</strong> Flugten. Men Spradebasserne <strong>og</strong> Skomager-<br />
drengen vare allerede passerede, <strong>og</strong> Ophavet til det Liv, der denne Efter-
middag var i Byen, Borgerkorpset, kom nu marscherende opover med<br />
Musik <strong>og</strong> Byens høiere Autoriteter i Spidsen, hvilke alle havde iført sig sin<br />
Galladragt <strong>og</strong> sat et for Anledningen passende Ansigt op.<br />
Det er ikke for Intet, at en <strong>og</strong> anden Korporal har taget sig den Frihed,<br />
at han, når han skal betegne en rigtig Stymper i den ædle Exercerkunst,<br />
nzvner en «Borger». Thi i det mindste i vor By bestod det hele Borger-<br />
korps på få Undtagelser nzr af det Slags <strong>Folk</strong>, vor Korporal vilde kalde<br />
«Stymper». Men bedre Anledning til at komme til Vished desangående<br />
end den nuværende kan man neppe få, nu da just det hele Korps passerer<br />
forbi.<br />
I Spidsen er, som sagt, Musikken <strong>og</strong> Autoriteterne, af hvilke Førstnzvnte<br />
for Oieblikket gjør, hvad den kan, til at gjøre Livet så surt som<br />
muligt for sig selv <strong>og</strong> sin nærmeste Omgivelse, Byens høiere Autoriteter.<br />
De bearbeider alle tilhobe sine Instrumenter med en Energi <strong>og</strong> Udholdenhed,<br />
som man ikke skulde tiltro <strong>Folk</strong> af deres Profession, <strong>gamle</strong>, udrangerede<br />
Skrzddere <strong>og</strong> Skomagere, hvem Håndvzrket ikke har kunnet ernzre,<br />
<strong>og</strong> som man derfor har trukket en Militairhue nedover Orene <strong>og</strong><br />
givet et Horn i Hænderne, forat de d<strong>og</strong> skal kunne fylde sin Bug med det<br />
Br~d de til Nødtørftighed kan forskaffe sig af Lønnen for sine musikalske<br />
Prestationer.<br />
Men dette improviserede Musikkorps kan, uagtet hvert Medlems bedste<br />
Vilje, d<strong>og</strong> ikke frembringe n<strong>og</strong>en Tone, der finder Gjenklang i mit Ore,<br />
<strong>og</strong> naturligvis er dette end mindre Tilfzldet hos Byf<strong>og</strong>den, en lang, mager<br />
Person, som befinder sig så nzr Musikken. Man skal have vanskeligt for<br />
at afgjøre, om det er Musikkens skjzrende Toner, som har lagt hans<br />
Pande i Rynker <strong>og</strong> fortrukket hans store Mund til et uhyggeligt Grin, eller<br />
om hans Ansigt idag, ved Bevidstheden om den betydningsfulde Stund,<br />
har antaget de Folder, der hører hjemme på Dommerszdet. Ved deriinod<br />
at betragte hans Sidemand, Politimesteren, behøver man ikke Iznge at<br />
være i Tvivl om, hvad det rolige Udtryk i hans af Fedme glindsende Asyn<br />
har at betyde. Hans Mund synes, om den end er lukket, at sige, at det sker<br />
fordi hans Medborgere skal se, at han, uden at fortrzkke en Mine, kan<br />
lide den Tort, både Musikken <strong>og</strong> den stigende Varme forvolder ham. -<br />
Stadshauptmanden følger bagefter tilhest. Hans Ansigts strenge, vzrdige<br />
Mine viser, at han er sig sin Vzrdighet bevidst, <strong>og</strong> hans Holdning er stiv<br />
<strong>og</strong> militairisk. Anderledes er det derimod med hans Soldater som bzrer<br />
hvert sit tunge, ubrugelige Flintegevær på Skulderen, en Byrde, som især<br />
synes at falde de mere trivelige Borgere til stort besvær. Sveden triller af<br />
mangen Borgerpande, <strong>og</strong> at dømme efter Udtrykket i deres Ansigter, behager<br />
denne Leg dem ikke videre. Det Hele frembyder et br<strong>og</strong>et <strong>og</strong> interes-
sant Syn, som desv~rre kun blev altfor kort, idet Korpset allerede er<br />
passeret forbi.<br />
Atter blev det stille i Gaden, hvorpå jeg trak mig tilbage fra Vinduet.<br />
Borgerkorpset,<br />
som den unge skoleeleven nevner i den skildringen vi nettopp har gjengitt,<br />
hadde sin ekserserplass ute ved Mosvannet. Her mønstret de de for amt-<br />
mannen, <strong>og</strong> dagen var preget av festivitas <strong>og</strong> høytid. Alle som kunne krype<br />
<strong>og</strong> gå av befolkningen - unge <strong>og</strong> <strong>gamle</strong>, deltok der ute «på landet)) i for-<br />
bindelse med eksersisen. Der var servering av mat <strong>og</strong> drikke for en «billig<br />
penge» til alle som ønsket det. Amtmann Morgenstierne var kjent for sine<br />
prektige taler på mønstringsdagen, <strong>og</strong> de konkluderte gjerne med: «Det er<br />
enhver manns plikt å verne sin egen <strong>og</strong> hjemmets arne!«<br />
En av borgerkorpsets oppgaver var vel å tjene som en slags politireserve,<br />
hvis større «opptøyer» e.1. skulle oppstå. Noe vanlig politikorps eksisterte jo<br />
ikke i den riktig <strong>gamle</strong> tiden. Da fantes det bare noen <strong>gamle</strong> «vektere» som<br />
om natten gikk rundt i gatene <strong>og</strong> om dagen sto ved kirken. De ble senere av-<br />
løst av natt- <strong>og</strong> dagkonstabler.<br />
Borgerkorpset søkte i slutten av sytti-årene de statlige myndigheter om<br />
bevilling til fortsatt å drive sin virksomhet, men resultatet ble at Stortinget<br />
rett <strong>og</strong> slett oppløste det hele <strong>og</strong> innførte den nye ordningen med fast, offent-<br />
lig politi.<br />
E. Madsens tegning nedenfor har ikke noe med Borgerkorpset å gj'ore, men er en gjengivelse<br />
av idyllen ved Breiavatnet med det <strong>gamle</strong> Kiellandshuset, f0r det i 1910 ble jevnet med jorden<br />
for å gi plass for det nye posthuset.<br />
(Se side 31)
De d& vin av skipspssene<br />
I et hus ikke langt fra Sandvigen bodde det en gammel skipskaptein som<br />
døde da han var nzrmere hundre år gammel. Huset var oppført av hans egen<br />
far, der ble han selv født <strong>og</strong> hadde som sitt hjem i alle år. For mange år siden<br />
var det meningen at jeg etter avtale med NRK skulle lage et pr<strong>og</strong>ram med<br />
kapteinen, der han skulle fortelle om sine mangehånde opplevelser til sjøs.<br />
De nødvendige forberedelsene var tatt, men umiddelbart før opptaket ble<br />
gjort, skjedde det uventede, at intervjuobjektets nzre slektninger nedla kate-<br />
gorisk forbud mot at mannen skulle delta, <strong>og</strong> selv våget han ikke, for hus-<br />
fredens skyld, trosse deres ordre. Dermed for den pr<strong>og</strong>ramposten i vasken,<br />
<strong>og</strong> lytterne gikk glipp av den interessante beretningen alt tydet på at den<br />
flinke, åndsfriske <strong>gamle</strong> herren kunne ha gjort dem delaktig i.<br />
Dessverre husker jeg ikke lenger så mye av det sjøulken kunne fortelle, men<br />
noen smakebiter kan jeg gjerne nevne:<br />
Straks etter at gutten var blitt konfirmert av prost Bergesen i Domkirken,<br />
dro han til sjøs med den <strong>gamle</strong> skuten «Jzderen». Redere var Sømme <strong>og</strong><br />
Wathne. Kapteinen hette Laurits Larsen. Båten fraktet tørrfisk fra Kristian-<br />
sund N til Spania. På hjemturen ble de praiet av et britisk skip,
Barken «Signal» 948 nxt. Bygget i Hamburg 1878.<br />
(<strong>Stavanger</strong> Sj~fartsmu~m arkiv)<br />
En skeptisk leser vil kanskje dra i tvil sannheten i beretningene om vin-<br />
ankeret <strong>og</strong> papegøyen, <strong>og</strong> kalle det for skipperskrøner. Men når fortelleren<br />
var en aktet <strong>og</strong> troverdig gammel stavangersk hedersmann som selv kunne<br />
gå god for dem, får vi vel la vantroen seile sin egen sj0 <strong>og</strong> bare bøye oss for<br />
det faktum at «det hender så mye utrolig til sjøs)).<br />
Det var sannelig noe de unge førstereis-guttene snart fikk erfare! Fra de<br />
fredelige <strong>forhold</strong>ene på hjemstedet havnet de snart i ukjente situasjoner ute<br />
i den store verden, iscer når de skulle ha landlov <strong>og</strong> begi seg ut på spennende<br />
eventyr sammen med jevnaldrede <strong>og</strong> de som var eldre <strong>og</strong> mer erfarne. Ikke<br />
kunne de skrive hjem til sine foreldre <strong>og</strong> fortelle om de verste tingene de så<br />
<strong>og</strong> selv opplevde. Men til en landkrabbekamerat lot det seg gjøre å løfte litt<br />
på sløret, <strong>og</strong> betro seg aldri så lite ... Slik som <strong>Stavanger</strong>gutten Magnus:<br />
- Hvor jeg lenges efter at pløie Hafrsfjorden igjen, for nu er jeg så lei av dette<br />
landet. Det engelske folk er fcele efter denne drikken, kvinner som menn, <strong>og</strong><br />
<strong>gamle</strong> koner, ser vi gå <strong>og</strong> tvinte så fulde som alker. En kveld jeg var med<br />
n<strong>og</strong>en andre gutter, var vi inde på en bar hvor de fikk ind på mig noe drikke.
Så forsvant de fra mig et øieblik, mens jeg sitter der alene ved bordet <strong>og</strong> halv-<br />
sover. Rundt omkring mig sitter der bare fulde mennesker. Jeg hadde et pund<br />
da jeg kom ind, jeg fikk den av en av mine kamerater for at ta vare på halv-<br />
delen. Men de rundt om mig hadde vist fått nyss om at jeg hadde penger,<br />
for mens jeg sitter der alene kommer der en svær kar med rødt hår, <strong>og</strong><br />
smelder til mig ret i ansiktet, så det brakte langveis. Han trodde vist at jeg<br />
var færdig. Jeg reiste mig op i en farlig fart <strong>og</strong> spurte hvad han tænkte på.<br />
Men så kom der folk til <strong>og</strong> skildte os ad. Det var nok penger det gjalt. Jeg<br />
gik håven dagen efter.<br />
Et lite slagsmål var det forresten ombord mellem en finne <strong>og</strong> en fyrbøter<br />
fra <strong>Stavanger</strong>. Finnen tok en kjele <strong>og</strong> smeldte til sistnævnte i hodet, så blodet<br />
randt overalt. Der er mye fælt vi får se til sjøs! Finnene er rå folk, bestandig<br />
klar med kniven.<br />
Hørte at Ingebret (Søiland) er kommet «over there)). Han har hat det flott<br />
på den store Atlanterhavsfareren. Det er andet end her ombord. Han skulle<br />
snart ha tatt av hvis han var nøie på maten. Her går det på lapskaus, <strong>og</strong><br />
kjødet er mange ganger så seigt at vi kan stå to mand <strong>og</strong> hale i hver sin ende<br />
uten at det går av, Men når vi arbeider så tungt, så spiser vi hvad det er.<br />
Jeg har nu kjerpt noe klzder til vinteren. Handlet for tre pund, 90 kroner<br />
altså. Men jeg har vært forsiktig med penger hele tiden. Det blir nok en stri<br />
tørn oppe i 0stersjøen nu i vinter. Det blir nok ik. hjemreis med mig før<br />
i mars. Så du har ganske ret i at jeg seiler jorden rundt i blinde.<br />
Nu skal vi først til Kjøbenhavn, derfra til Wasa <strong>og</strong> laste træ for Antwerpen,<br />
hvor vi <strong>og</strong>så kommer til at feire Jul. Fem av mandskabet har mønstret av her<br />
i HulI, tre mænd reiser hjem fra Danmark, altså 8 mænd ialt som forlater<br />
skuta. På sjømandshjemmet her er der fuldt op med folk som venter på hyre.<br />
Hvorledes er tiderne hjemme, er der noe arbeid?<br />
Hilsen Magn us<br />
S/S «Patria», Madsen & Jespersens Rederi
Gatebelysningen i <strong>gamle</strong> dager<br />
Går vi hundre <strong>og</strong> femti år til-<br />
bake i tiden, fante; det i Stavan-<br />
ger ingen offentlig gatebelys-<br />
ning. Skulle noen ut etter<br />
mørkets frambrudd måtte de<br />
enten vandre i stummende<br />
mørke, eller baere med seg sin<br />
egen lykt. For de «fornemme»<br />
borgere var det gjerne noe an-<br />
nerledes, det var under deres<br />
verdighet å baere lyskilden i<br />
egne hender, men hadde per-<br />
sonlige lyktemenn som gikk<br />
foran <strong>og</strong> utførte sin opplys-<br />
ningsvirksomhet. I de <strong>gamle</strong><br />
rådstuerettssaker lar det til at<br />
«Lyktemannen»<br />
disse lyktebcererne opplevde<br />
litt av hvert under utførelsen av<br />
sin dont. Ikke sjelden måtte de således stå fram som vitner i overfallssaker<br />
eller andre mørkets gjerninger. Det var så visst ikke helt farefritt å ferdes forbi<br />
gjestgiverier <strong>og</strong> vinutsalg, der mang en ((seiler med uklart kompass drev om,<br />
fektende med dragen kårde eller faeldet spyd)), som det het.<br />
Først i året 1837 lar det til at en skatteborger dristet seg til å antyde noe<br />
om «offentlig belysning)), nemlig kjøpmann Hans Sundt jr., som sendte For-<br />
mannskapet et andragende, eller forslag om at byen burde gå til anskaffelse<br />
av en eller annen form for gatelys, i det minste «i mangel deraf, en lygte uden-<br />
for ethvert af de tvende sprøitehuse, henholdsvis på Fisketorvet <strong>og</strong> Kirke-<br />
gaarden.)) Forslaget ble grundig behandlet, ut fra den betraktning at «man<br />
iøvrigt maa ansee det for utvilsomt at det ligesaalidt kan vzre lovens aand<br />
<strong>og</strong> mening, som det er dens ord, at ethvert forslag, ihvor uformeligt <strong>og</strong> ufuld-<br />
stændig det end maatte kunde vzre, straks skal gjøres til gjenstand for for-<br />
mandskabets <strong>og</strong> repraesentanternes forenede bearbeidelse <strong>og</strong> behandling, da<br />
disses dem langt viktigere tid paa en utålelig <strong>og</strong> oftest ganske unyttig maade<br />
derved vilde blive paakrwet <strong>og</strong> optaget.
- I det lange <strong>og</strong> omstendelige svaret heter det: «Man erkjender fuldkommen<br />
nytte <strong>og</strong> bekvemmelighed ved en saadan almindelig gadebelysning, <strong>og</strong> saale-<br />
des <strong>og</strong>saa sammes gavn ved sprøiternes hastige transport i en mørk vinter-<br />
natt, under brandalarm, men rnaa <strong>og</strong>saa finde, at brugen af de saedvanlige<br />
haandlygter, der stedse bør ledsage sprøiterne under transport i mørket, i for-<br />
ening med den lovbefalede belysning fra hvert hus i brandtilfælde rnaa gjøre<br />
en sparsom gadebelysning af underordnet nytte ved slige anledninger, <strong>og</strong> i<br />
fuldkomnere maal afhjælpe de ulemper som andragenet isaer henpeger til,<br />
uagtet man ved, at saadanne haandlygters tilveiebringelse i saadan hast, <strong>og</strong><br />
anvendelse i en menneskehob, kan have sin vanskelighet.<br />
Uden hensyn til sprøiternes transport, rnaa det iøvrig synes, at vor lille by<br />
ikke kan have ret store krav i saadanne kommune-foranstaltninger, <strong>og</strong> at hid-<br />
til brugelige haandlygter til den sædvanlige brug gjennem gaderne, rnaa blive<br />
langt passeligere til byens størrelse <strong>og</strong> <strong>forhold</strong>, end en kostbar offentlig gade-<br />
belysning, hvis første indretning <strong>og</strong> aarlige vedlikeholdelse vil medføre en saa<br />
byrdefuld tilvaext i byens budget, at dette alene rnaa blive en overveiende<br />
grund imod dens indførelse, <strong>og</strong> erindre om andre steders jevnlige lydelige kla-<br />
ger over slet, utilstrekkelig gadebelysning under en trykkende lygteskat. En<br />
vistnok høist naturlig frygt <strong>og</strong> ængstelighed ved at vide 50 <strong>og</strong> flere saadanne<br />
lygter, i stormfulde mørke nætter adspredte, uden stadig tilsyn omkring i by-<br />
ens snaevre, med <strong>gamle</strong>, tørre træbygninger tæt indesluttede gader, hvorfra<br />
et uforudset ulykkestilfaelde saa let er tænkelig - det man d<strong>og</strong> ikke anser mu-<br />
ligt - rnaa <strong>og</strong>saa blive at tage hensyn til. Om ikke dllige den omstendighet<br />
kan komme i betragtning, at en almindelig belysning i gaderne lettere frata-<br />
ger opmærsomheden fra Valbergtaarnet, ved opstaaende ildsvaade, end når<br />
byen ligger i mørke <strong>og</strong> den mindste ulykkesild straks derfra bliver merkelig.<br />
Formandskabet rnaa saaledes, hvor gjerne det end tilstaaer, at en almindelig<br />
offentlig gadebelysning vilde have sin nytte <strong>og</strong> bekvemmelighed, d<strong>og</strong> finde<br />
grundene mod dens indførelse overveiende. Hvorimod det finder sig opfor-<br />
dret <strong>og</strong> berettiget til at henstille <strong>og</strong> overlade til byef<strong>og</strong>den i overlaeg med<br />
brandvaesenet, at lade anskaffe paa hensigtsmæssigste maade for byens reg-<br />
ning, de i andragendet paapegede tvende lygter ved sprøiehusene, paa <strong>gamle</strong><br />
kirkegaard (ved Domkirken) <strong>og</strong> paa Fisketorvet, saafremt sammes anskaf-<br />
felse fremdeles maatte findes af paatrængende vigtighet <strong>og</strong> nødvendighed,<br />
<strong>og</strong> ikke de sædvanlige haandlygter <strong>og</strong>saa for disse tilfaeller maatte ansees lige<br />
saa hensigtsmaessige, <strong>og</strong> i det mindste den lygte paa kirkegaarden, med det<br />
umiddelbart tilgraensede raadhus <strong>og</strong> deri vaerende brandrundvakt, blive<br />
overflødig.))<br />
Når vi har tillatt oss å gjengi ovenstående brev uavkortet, - <strong>og</strong> dermed<br />
sikkert satt enkelte av lesernes tålmodighet på en irriterende prøve - er det for
å vise hvor omstendelig de <strong>gamle</strong> offentlige tjenestemenn fant å måtte ut-<br />
trykke seg. I dette tilfellet må en ellers kunne anvende ordtaket «mye skrik<br />
<strong>og</strong> lite ull».<br />
Først i 1865 lot det til å bli en forandring til det bedre når det gjaldt gatebelysningen.<br />
Dette året ble nemlig det nye gassverket ovenfor Sandvigen anlagt.<br />
Dette forpliktet seg til «med gas ledet gjennem rør, at belyse Stadens gader<br />
<strong>og</strong> offentlige pladser, ligesom enhver offentlig <strong>og</strong> privat bygning, for hvilken<br />
saadan belysning attraaes.)) Ikke nok med det, Verkets direktør - Oluf Phil<br />
- måtte <strong>og</strong>så gå med på å sørge for at det «i gader hvor ikke gasrør nedlegges<br />
skal disse belyses ved hj~lp af olje».<br />
Etterhvert som gassledningsnettet spredte seg omkring i byen reistes gass-<br />
lyktene på det ene hjørnet etter det andre. For en begivenhet det var da det<br />
aller første blusset ble tent! Fra å ligge i mørke det meste av året ble byen i<br />
tiden som fulgte «strålende» opplyst av gasslykter, som enten var plassert på<br />
stolper i gatekryssene, eller de var festet på hushjørner i de trangeste strøkene.<br />
Flere menn fikk ekstrajobber som lyktetennere. Etter mørkets frambrudd<br />
rykket de ut med sine håndlykter <strong>og</strong> stiger i hver sine ruter. Om morgenen<br />
var de lyseslukkere. I 1875 var lyktenes antall steget til 185. Til å begynne med<br />
dreide det seg om åpne bluss. Senere fikk en de såkalte ((Auerbrennere)), som<br />
ga et klarere lys. Snakk om framskritt!<br />
Da byen 10/12 1909 fikk sitt eget elektrisitetsverk, ble det i årene som fulgte<br />
de elektriske gatelampene som på en langt sterkere måte sørget for å for-<br />
trenge mørket. I 1931 lyste 2000 elektriske lamper, <strong>og</strong> kostet 70.000 kroner.<br />
I år (1986) er tallene henholdsvis 18.723 lamper <strong>og</strong> 4.580.800 kr. Hvis Nord-<br />
sjøgassen var blitt «oppfunnet» før elektrisiteten, er det ikke utenkelig at den<br />
hadde vzrt energikilden til gatebelysningen den dag i dag. Skjønt gløde-<br />
lampen <strong>og</strong> neonlysrøret ville nok ha seiret med glans i konkurransen.
Postvesenet i Gamle <strong>Stavanger</strong><br />
Byen hadde eksistert i adskillige år uten noen organisert postombringelse.<br />
Det er ufattelig for oss i moderne tid å tenke seg et samfunnsliv uten skriftlig<br />
korrespondanse mennesker imellom. Innen snevre områder, der avstandene<br />
ikke var større enn at de enkelte individer med letthet kunne oppsøke hverandre<br />
<strong>og</strong> muntlig framføre sine meddelelser <strong>og</strong> få svar på det de ønsket å<br />
spørre eller be om, var det så sin sak. Langt verre var det unektelig hvis noe<br />
skulle forhandles om eller kunngjøres mellom fjerntliggende steder innenlands,<br />
for ikke å snakke om i utlandet.<br />
Etterat skrivekunsten var «oppfunnet» <strong>og</strong> det av de priviligerte borgere<br />
som hadde tilegnet seg ferdigheten med fjzrpennen eller griffelen, var praktisk<br />
mulig å uttrykke seg med nedtegnede ord, formet i setninger, var det bare<br />
en utvei hvis dokumentet eller beskjeden skulle overføres til bestemmelsesstedet,<br />
nemlig å søke «leilighetsskyss», fortrinnsvis en hestekar som skulle<br />
avsted i ett eller annet ærende, for ikke å si en båtfører som skulle seile langs<br />
kysten eller hadde fremmede land som reisemål. Besværlig var det i alle tilfeller<br />
<strong>og</strong> lang tid tok det.<br />
Om postvesenets historie er det nok skrevet endel i spesielle bøker. Her er<br />
det bare tanken i korte trekk å berøre det som er knyttet til <strong>Stavanger</strong> by.<br />
Etterat Henrik Morian i 1647 fikk kongelig privilegium <strong>og</strong> opprettet det<br />
norske postvesen, ble brevombringelse et offentlig anliggende, som ikke tillot<br />
hvem som helst å «fuske i faget)).<br />
Oslo <strong>og</strong> Bergen var naturligvis først ute, men noen år senere - i 1652 kom<br />
<strong>og</strong>så lille <strong>Stavanger</strong> med. I 1665 het postmestern her Søfren P. Godtzen, en<br />
ung, energisk, «zrlig <strong>og</strong> velforstandig mand». Til ((bestillingen)) hørte visse<br />
fordeler, b1.a. «i pottetal at udtappe vin <strong>og</strong> all slags fremmed drik her på stedet.»<br />
Søfren var en «betrodd» borger, som allerede i 1662 var blitt beskikket<br />
som rådmann <strong>og</strong> året etter som overformynder. Men to ganger ble han av<br />
byf<strong>og</strong>ed Hans Pedersen stevnet fordi han hadde unnlatt å betale sin skatt.<br />
Det var d<strong>og</strong> - utrolig nok - ikke til hinder for at han i 1669 ble utnevnt som<br />
byens kemner! Dette skyldtes at han fra Kjøbenhavn hadde fått sin offisielle<br />
utnevnelse som postordonans <strong>og</strong> som sådan skulle fritas for å betale skatt.<br />
Søfren Godtzen var altså postmester, men uten medarbeidere. Derfor<br />
måtte han personlig bringe posten til adressatene. Riktignok hadde byen på<br />
det tidspunktet ikke mer enn et par hundre familier, så postmengden var ikke
særlig overveldende. Men etterhvert som byen vokste, gikk en over til den<br />
ordning at posten måtte hentes på posthuset, uten å bli ombrakt til<br />
«kundene».<br />
I 1769 fikk byen en dansk postmester <strong>og</strong> byf<strong>og</strong>ed, Søren Schiøtz, som 7<br />
år senere ble utnevnt til sorenskriver i Sunnhordland. Neste postmester var<br />
cand. juris Jakob de Rytter, som i tillegg var «måler, veier, megler, vraker,<br />
brandinspektør <strong>og</strong> forlikelseskommisær». Postmestervervet var i <strong>gamle</strong><br />
dager nærmest en slags «æresstilling» med visse betydningsfulle privilegier,<br />
som allerede nevnt. Jakob de Rytter kjøpte i 1767 ((Lundsbergene)), det som<br />
senere ble forkortet til «Bergene» <strong>og</strong> ligger i den sterke skråningen fra Lende-<br />
lunden - 0vre Strandgaten <strong>og</strong> oppover mot Løkkeveien. «Lundsbergene» ble<br />
forresten i 1807 overtatt av de Rytters eldste datter. Antagelig lå byens første<br />
posthus her, muligens i madam Paasches tidligere eiendom i Nedre<br />
Strandgate.<br />
Den neste postmester i rekken - fra 1808 - var Jan Kielland, født i <strong>Stavanger</strong><br />
i 1769. Han var <strong>og</strong>så kjøpmann, brandinspektør, stadsveier <strong>og</strong> måler, eide<br />
et par fartøyer <strong>og</strong> noen hus på <strong>Sølvberget</strong>. Da han allerede i 1813 døde, fikk<br />
den 42-årige enken, Dorthea (født Kruse) bevilling til å overta postmester-<br />
stillingen. Hun kjøpte da hjørnehuset Brattegaten - Urgaten 2 (nedenfor<br />
Kirkegaten der Torgterrassen nå er) - nærmeste nabo til det såkalte «Spinne-<br />
huset)) - <strong>og</strong> ominnredet det til postkontor. De siste årene huset eksisterte drev<br />
Ingbret Nygaard sin elektriske forretning der.
Etter Dorthea Kielland's død i 1847 overtok hennes sønn <strong>og</strong> fullmektig<br />
Casper Kruse Kielland postmesterstillingen <strong>og</strong> flyttet kontoret til Laug-<br />
mandsgaten 2, senere revet for å gi plass til Hetlandsbankens sentrumsbygg.<br />
Da nestemann, Abraham Norman, overtok «posten» begynte en ny<br />
«æra» innen etaten. Hittil hadde det vært vanlig at publikum hentet brev-<br />
sakene på posthuset. Ble forsendelsen liggende noen dager uavhentet, skulle<br />
den utbringes til mottakerne, som da måtte betale den fastsatte «bære-<br />
skilling)). I henhold til postloven av 1849 ble det fastsatt at bare de utenbys<br />
forsendelsene skulle ombringes. Fra 1857 besørget et offentlig postbud szr-<br />
skilt ombringelsen av lokalbrevene, inntil det i 1880-årene ble mer orden på<br />
utbringelsen. Byens postkontor flyttet til Olavskleivå 8, <strong>og</strong> foruten ((meste-<br />
ren» selv var det 4 kontorfunksjonærer <strong>og</strong> et lignende antall bud. De sist-<br />
nevnte måtte <strong>og</strong>så tjenestegjøre som «kassetømmere».<br />
Neste postmester ble Johan Otto Helliesen, som flyttet kontoret til Ovre<br />
Strandgt. 6 (på tomten der Romsøegården nå befinner seg). Personalet økte<br />
til 12 personer.<br />
I 30 år (fra 1880 til 1911) hadde byen et standsmessig, moderne postkontor<br />
i Ovre Holmegt. 20. «Mesteren» her var Hans S. Qyen (født 1831, død 1912).<br />
Huset ble senere kjøpt av Bondeungdomslaget som fortsatt driver sin virk-<br />
somhet her. Går du forbi, så betrakt den staselige murgården. Den må ha vir-<br />
ket ganske representativ for hundre år siden, der den kneiste midt i byens da-<br />
værende mest sentrale forretningsstrøk.<br />
Huset ble vel for lite <strong>og</strong> bysenteret trakk seg oppover. Hvorom allting er,<br />
besluttet de statlige <strong>og</strong> kommunale instanser å reise et monumentalbygg like<br />
i nzerheten av Breiavatnet. Tomten egnet seg glimrende. Alexander Kielland<br />
var nettopp avgått ved døden, så han ville ikke være i stand til lenger å bruke<br />
sitt <strong>gamle</strong> hus med tilhørende hage. Dermed tok rivingsarbeidet til. Det gikk<br />
jo ikke så fort som i vår tid, da et langt større byggverk lar seg jevne med jor-<br />
den på et øyeblikk ved hjelp av bulldosere <strong>og</strong> gravernaskiner. I 1910 måtte<br />
alt skje manuelt, bjelke fra bjelke, bord fra bord <strong>og</strong> murstein fra murstein -<br />
dag etter dag, <strong>og</strong> transporteres vekk med hest <strong>og</strong> kjerre - som regel for å bli<br />
gjenreist på et annet sted.<br />
I 1911 lå den nye kjempebygningen <strong>og</strong> kneiste med sine to tårn i nordenden<br />
av ((Byens blinkende øye)) - stolt som en svane over å være plassert midt i en<br />
dikterhage <strong>og</strong> bli beundret av byens egen befolkning <strong>og</strong> tilreisende som kom<br />
sørfra med jernbanen - eller Jæderbanen som det opprinnelige navnet var.<br />
Etter å ha ligget der som et dominerende «blikkfang» i seksti år, lenge med<br />
den navnkundige «mester» Adam Egede Nissen som «enehersker» - ble det<br />
utpekt en ny tomt for et større <strong>og</strong> mer moderne postkontor i det nye sentrum,<br />
som omfattet den nærmeste delen av de to Strandgatene, Fudasmauet, den<br />
usedvanlig steile Klinkenbergbakken, Nedre Kleivagate <strong>og</strong> den utilgjengelige,
nesten «mystiske» Kiellandske private gravlunden nedenfor den såkalte<br />
Store Trappegangen som førte opp til det øvre Kleivaplatået. Rubb <strong>og</strong> rage<br />
på dette området ble fullstendig utslettet <strong>og</strong> omformet til det ugjenkjen-<br />
nelige.<br />
Det nye, hypermoderne postkontoret ble tatt i bruk i 1972. Sterke røster<br />
talte for å bevare det <strong>gamle</strong> ved Breiavatnet, blant annet til bruk som et aktivi-<br />
tetshus for unge <strong>og</strong> eldre, men etter mange <strong>og</strong> lange «vurderinger» ble det<br />
til slutt gjort vedtak om å utslette bygningen. Skjebneåret var 1974.<br />
Utrolig nok viste det seg etter noen ganske få år at den nye fire-etasjes be-<br />
tongblokken, som til å begynne med var så stor at det <strong>og</strong>så kunne avses to<br />
etasjer til bruk!or Statens Veivesen, ble for liten. Løsningen ble en stor «post-<br />
terminal)) på Asen <strong>og</strong> en rekke nye underpostkontorer omkring i bydelene,<br />
de største i B-gruppen, de minste i gruppe C.<br />
Det var neimen ikke noen overflod av slike «filialer» i <strong>Stavanger</strong> tidligere,<br />
helt fram til vår egen tid. Den første vesle antydningen var et beskjedent «inn-<br />
småg)) i Pedersgaten 69 <strong>og</strong> et lignende i Løkkeveien 71. Men en gang i<br />
mellomkrigsårene skjedde det store under, at postverket kjøpte et vanlig bo-<br />
lighus, Skolegaten l. I den tids nøysomme «ånd» tillot de seg naturligvis ikke<br />
den luksus å gå til noen radikal ombygging av huset, men lot «bestestuen»<br />
gjøre tjeneste som «ekspedisjonslokale» for publikum, dagligstuen som det<br />
«indre kontor)), der «bestyreren» satt <strong>og</strong> betjente kundekretsen gjennom en<br />
luke i veggen. Kjøkkenet fungerte utmerket som lager for brevpost <strong>og</strong> pak-<br />
ker. Virkelig koselige <strong>og</strong> idylliske <strong>forhold</strong>, må det vzere tillat å bemerke!<br />
De <strong>gamle</strong> kinemat<strong>og</strong>rafene<br />
Blant de epokegjørende oppfinnelser må uten tvil regnes ((fot<strong>og</strong>rafiet)). Når<br />
noe i eldre tider skulle kopieres <strong>og</strong> bevares for etterslekten var det bare tegnere<br />
<strong>og</strong> kunstmalere som kunne besørge det. Vi kan beundre de <strong>gamle</strong> gjen-<br />
givelser av personer <strong>og</strong> landskap etc. som er blitt framstilt for flere hundre<br />
år siden. Ansikter <strong>og</strong> klæsdrakter er så pinlig nøyaktig etterlignet ved hjelp<br />
av pensel <strong>og</strong> oljemaling, at det nesten ikke er til å tro. Uten disse eminente<br />
kunstnere ville etterslekten ikke hatt begrep om hvordan de hensovede anene<br />
så ut. Når det derfor ble mulig for faglzerte «fot<strong>og</strong>rafer» <strong>og</strong> senere for vanlige<br />
mennesker å «knipse» bilder ved hjelp av et apparat <strong>og</strong> spesielt preparerte<br />
glassplater, var begeistringen stor, med tanke på de mulighetene som åpnet
seg for videre utvikling av oppfinnelsen. Etter at det var blitt mulig å bruke<br />
den tynne <strong>og</strong> elastiske celluloiden som basismateriale var veien 5.pnet for<br />
neste steg, nemlig å lage ((levende bilder)).<br />
Da kinofilmen var et faktum, gikk den sin seiersgang over hele den siviliserte<br />
verden. Om aldri så primitiv var den d<strong>og</strong> en fantastisk oppleving.<br />
Mange var de som så sin besøkelsestid <strong>og</strong> øynet muligheten til å gjøre «big<br />
business)) ved hjelp av det nye medium, som utvilsomt hadde framtiden for<br />
seg. Det gjaldt produsenter av alt som angikk den tekniske siden av saken,<br />
<strong>og</strong> de som skulle produsere filmer av alle slag, ideskapere, tekstforfattere,<br />
skuespillere, regissører <strong>og</strong> hele rekken av teknikere, håndverkere av ulike slag.<br />
Etterhvert som produktene - de innspilte filmene - ble ferdige, skulle de jo<br />
sendes ut på markedet <strong>og</strong> det ble derfor behov for et nzrmest ubegrenset antall<br />
frarnvisningssteder i alle verdensdeler. Framsynte forretningsfolk skapte<br />
sine private ((kinemat<strong>og</strong>rafer)) i alle størrelser <strong>og</strong> kvaliteter. De som disponerte<br />
over egne sentrale eiendommer lot dem ominnrede til formålet. De fleste<br />
lokalene var til å begynne med enkle <strong>og</strong> uten noen form for komfort eller<br />
luksus. Trebenker, end<strong>og</strong> uten ryggstøtte forekom. Eierne leide filmer av<br />
distributørene, <strong>og</strong> det gjaldt selvsagt å få tak i de mest attraktive for det brede<br />
publikum.<br />
I <strong>Stavanger</strong> grodde de private kinemat<strong>og</strong>rafer opp som paddehatter. Den<br />
største <strong>og</strong> fineste var utvilsomt Verdensteateret som lå midt i den bratte<br />
Sundtebakken, mellom Kirkegaten <strong>og</strong> Skagen. Eieren av lokalet var byens<br />
Håndverk- <strong>og</strong> Industriforening <strong>og</strong> gjorde <strong>og</strong>så tjeneste som fest- <strong>og</strong> dansesal<br />
ved jubileer 0.1. Foredag <strong>og</strong> valgtaler, konserter <strong>og</strong> alle verdens tilstelninger<br />
ble likeledes holdt der i huset. Dessverre ble det 21. mai 1972 rammet av en<br />
(påsatt) brann <strong>og</strong> deretter jevnet med jorden. Det nest-fineste store kinolokalet<br />
var «<strong>Folk</strong>eteateret» i Bergelandsgaten 24, senere kjøpt av<br />
Baptistmenigheten <strong>og</strong> tatt i bruk s h deres gudshus. Arvtakeren, det nye<br />
((<strong>Folk</strong>eteatereto, kom deretter i <strong>Folk</strong>ets Hus på Løkkeveien.<br />
Men så var det de mindre ((paddehattene)) da! Rekkefølgen her får bli rent<br />
tilfeldig, så slipper vi å tenke på noen rangering mellom de forskjellige initiativtakerne.<br />
Det første, som bar navnet «Kinoteateret» var i Kirkegaten 5, et langt<br />
lokale. Der ble b1.a. den første ((Titanids undergang» <strong>og</strong> ((Kaptein Vom med<br />
frue <strong>og</strong> sønnene Knoll <strong>og</strong> Tott)) vist. Da dette framvisningsstedet ble nedlagt,<br />
kom det et nytt med samme navnet i Kirkegaten 21. At <strong>og</strong>så dette lokalet var<br />
langt <strong>og</strong> smalt framgår av den folkelige benevnelsen: ((Blindtarmen)).<br />
I 0stervåg var det en kino, ((0stervåg Kinemat<strong>og</strong>raf)) i «Streng«-gårdens<br />
2. etasje. Den var liten, <strong>og</strong> benkene uten ryggstø. Såvidt vites ble kinoen nedlagt<br />
p.g.a brannfaren. Om den ble erstattet med en annen i samme gaten<br />
skulle en neste tro, når det tas hensyn til en beskrivelse i <strong>Stavanger</strong> Aften-
lad 25/11 1910, der det b1.a. heter: «Selvfølgelig har 0stervåg (i tillegg til alle<br />
butikkene) <strong>og</strong>så sin kinemat<strong>og</strong>raf, den billigste <strong>og</strong> med det aller ypperligste<br />
pr<strong>og</strong>ram. Når voksne kan få en times fornøielse <strong>og</strong> underholdning for 10 øre<br />
<strong>og</strong> barn for 5 øre, så kan man ikke bedre slå tiden ihjel. Dessuten har Ostervåg<br />
Verdenstheater et stort rommelig lokale, som er indredet slig at alle kan se<br />
billlederne.))<br />
Når en sammenligner beskrivelsene av lokalene, må en nesten kunne gå<br />
ut fra at det her ikke bare er tale om en kino i astervåg, men to (den ene liten<br />
<strong>og</strong> primitivt utstyrt, den andre stor <strong>og</strong> med fortrinlige publikums<strong>forhold</strong>.<br />
Men min hypotese framsettes med alle mulige forbehold).<br />
«Centralteatret» lå i Kirkegaten 34, der Bowitz i mange år drev sitt reise-<br />
byrå. Den store speilglassruten var ypperlig til å plassere reklameplakatene<br />
i. Det samme var tilfelle med «International» i huset ved siden av, tilhørende<br />
({Samvirkende Fagforeninger)).<br />
I Lith<strong>og</strong>rafens hus i 0vre Holmegate, tvers over Bondeungdomslaget, ble<br />
«Holmegatens Kinemath<strong>og</strong>rafn drevet oppe i 2. etasje. Reinhold Nicholay<br />
fortalte at han her for første gang så en Chaplin-film, <strong>og</strong> han lo så uhemmet<br />
at han ble truet med utkastelse hvis han ikke holdt opp. En annen gang så<br />
han i samme kino en film om Moses' liv <strong>og</strong> gjerninger, visstnok den første<br />
bygget over et religiøst emne, som ble vist i <strong>Stavanger</strong>. I første etasje i Victoria<br />
Hotell lå (Victoria finemath<strong>og</strong>raf)), der det var både en inngangsdør <strong>og</strong> en<br />
utgangsdør. Her ble forøvrig vist den første «talefilm», en riktig kjempe-<br />
sensasjon.
greie sorten», så kunne han kanskje vise seg overbaende <strong>og</strong> se over med en<br />
liten synder som gjerne ville «sidda øve».<br />
Forestillingene den gang strakte seg som regel over en times tid. Det var<br />
en- <strong>og</strong> to-aktere som ble spillet. Det vakte formelig oppsikt da den første fem-<br />
akters forestilling ble vist. I pausene - mens «maskinisten» skiftet ruller -<br />
kunne rabalderet fra barna ofte bli slik at vaktmannen måtte mønstre flok-<br />
ken med morske blikk, <strong>og</strong> nåde den stakkar som han da mente ikke satt rolig<br />
nok! Da ble det utkastelse, uten nåde.<br />
Det var ikke sjelden at en noe lengre film gikk som «fortsettelse» - lik en<br />
avisføljetong. Det var jo en smart måte å få tilskuere på. Ville folk se hvordan<br />
det gikk med handlingen, måtte de jo bare komme igjen neste uke.<br />
Filmene kunne gjerne inndeles i fire forskjellige grupper: De morsomme,<br />
forbryterfilmene, indianerstykkene, <strong>og</strong> endelig «de som bare handlet om<br />
kjzrlighet». For datidens barn var de i siste gruppen mindre attraktive, de<br />
var tøysete <strong>og</strong> gørr kjedelige. Blant «heltene» i sistnevnte gruppe kan nevnes:<br />
Valdemar Psilander, Nikolay Johannesen, Henny Porten, Mary Pickford,<br />
Asta Nielsen, Alf Blutecher, Olav Føns 0.a. I gruppen «lystspill» fantes komi-<br />
kerne Max Linder <strong>og</strong> Lehman, for ikke å snakke om Charlie Chaplin. Mens<br />
sistnevnte var noe grovere i virkemidlene, var Linder den mere kultiverte ko-<br />
miker, som helst opptrådte i floss <strong>og</strong> selskapsantrekk. Indianerfilmene var<br />
naturligvis barnas favoritter. Buffalo Bill var alle gutters helt. Mange 12erte<br />
å synge:<br />
Har du aldri sett Buffalo?<br />
Han fanger indianere med lasso.<br />
Og hvis han ikke lasso har;<br />
sti har han revolveren kla~<br />
Til å begynne med var det ingen sensur med filmene, men etterhvert som<br />
den amerikanske filmproduksjonen utartet med sine revolverdramaer, ble<br />
det nødvendig med sensur <strong>og</strong>så i Norge.<br />
Etter en tid ble det slutt med den private kinodriften. Kommunen overtok<br />
noen av «bi<strong>og</strong>rafene» <strong>og</strong> gjorde vedtak om å bygge et elegant <strong>og</strong> stort kino-<br />
bygg midt i byens sentrum - på Arneageren. Det var en fantastisk begivenhet<br />
da «Filmteateret» i 1927 kunne innvies med stor festivitas. Fast orkester var<br />
etablert, med kapellmester Haugland som leder. På åpningsdagen var det<br />
forsterket til 12 musikere. De spilte i over to timer, bare med 3 minutters<br />
pause. Åpningsfilmen var «Ben Hun), storslagen <strong>og</strong> av de mest imponerende<br />
i prakt <strong>og</strong> oppsetning som har vzrt forevist, delvis i farger. ((Disse var til dels<br />
grumsete <strong>og</strong> utydelige, men enkelte vitnet godt om hvor langt filmteknikken<br />
på dette område er nådd,» heter det i Aftenbladets reportasje fra begiven-<br />
heten. Men «lyden» var det hele tiden orkesteret som besørget.
Sosial-stsnad i <strong>gamle</strong> dager<br />
De som er vokset opp etterat Norge ble et priviligert velstandssamfunn, der<br />
ingen behøver å lide nød, vil nok ha vanskelig for å kunne sette seg inn i eldre<br />
tiders fattigdom <strong>og</strong> formen for offentlig støtte. På en noe spøkefull måte ble<br />
det i boken «Adle kan snofla)), på sidene fra <strong>og</strong> med 18 til <strong>og</strong> med 26, pekt<br />
på noen av ulikheten mellom «den gang» <strong>og</strong> «nå». Å vaere hjelpetrengende<br />
fattig <strong>og</strong> arbeidsledig i eldre tider var en høyst alvorlig sak. Det var i sannhet<br />
fortvilet for mange foreldre når de sto uten inntekter <strong>og</strong> manglet mat <strong>og</strong> klaer<br />
til sultne barn <strong>og</strong> seg selv. Å søke fattigvesenet var den siste utveien, tung å<br />
vandre for aerekjaere mennesker, som så gjerne ville klare seg selv.<br />
Sigurd Rygh som fra 1933 til -37 var forsorgssjef i <strong>Stavanger</strong> (før han ble<br />
kemner), har utarbeidet en interessant skildring av utviklingen fram til siste<br />
verdenskrig, under tittelen<br />
Tilbakeblikk - finansielt <strong>og</strong> sosialt<br />
Først skal gjengis et brev til de såkalte rodeforstandere fra året 1893, da Ale-<br />
xander L. Kielland var formann i Fattigkommisjonen. Innholdet gir inn-<br />
trykk av hvor problematisk det var for dem som var nødt til å «krype til kor-<br />
set» i håpet om å få en aldri så beskjeden almisse.<br />
Til Rodeforstanderne.<br />
Forat standse den fra gammel Tid indførte Uskikk at fattige i stort Tal <strong>og</strong> til<br />
alle Tider henvender sig til Fattigkontoret for at erholde saakaldt Extrahjaelp<br />
uden anden Gnind end den, at den Hjaelp, de før har, er forliden, har Fattig-<br />
kommisionen besluttet at al saadan Hjaelp skal bevilges af den. Man maa<br />
derfor anmode D'Herrer Rodeforstandere om bestemt at tilholde de Fattige,<br />
som søge saadan Hjzlp, at henvende sig til Fattigkornmissionen med Ansøg-<br />
ning om Hjaelp, ikke til Forstanderen*. I det hele bør den Regel skarpt ind-<br />
skjærpes, at der ikke tilstaaes n<strong>og</strong>en Extrahjælp mellom Fattigkommissions-<br />
møderne, uden hvor en pludselig opstaaet saerdeles Nød, foranlediget ved<br />
Sygdom, Dødsfald eller lignende Aarsager, gjør øieblikkelig Hjaelp absolut<br />
nødvendig. Ellers bør hver eneste Henvendelse om Fattighjzlp ske til Fattig-<br />
* Ordningen med at de hjelpsøkende hadde adgang til personlig å møte frem i styrets møter <strong>og</strong> få det<br />
samlede styre i tale opprettholdtes til 1940 da <strong>forhold</strong>ene radikalt endredes.<br />
Jfr. Jonas Dahi's «Paa <strong>gamle</strong> Tomter» s. 196. S.R.
kommissionen, der har sine Møder hver første Tirsdag <strong>og</strong> Onsdag i Maane-<br />
den. Denne bestemmelse bedes D'Herrer Rodeforstandere gjøre de Fattige,<br />
der søge om Hjzlp, bekjendt med. I Forbindelse hermed skulde man <strong>og</strong>saa<br />
stille den Anmodning til Rodeforstanderne, at de i Ansøgningerne til Kom-<br />
missionen udtaler sig mest muligt om Ansøgernes Vilkaar i enhver Hense-<br />
ende, forat Kommissionen kan faa den fornødne Kjendskab til Vedkommen-<br />
des Forhold <strong>og</strong> derefter bestemme en passende Bevilgning.<br />
<strong>Stavanger</strong> Fattigkornmission den 22de August 1893<br />
Paa Dens Egne-<br />
Kielland<br />
O. Norheim<br />
Under høykonjunkturen 1916/20 sto byen under de radikales ledelse med<br />
stor virksomhet, lavt skattøre, underskudd <strong>og</strong> gjeldsøkning. Fra 1922 under<br />
konservativ ledelse redusertes gjelden fra 52 mill. kr. til ca. 40 mill. kr. De<br />
konservatives parole om å betale byens gjeld <strong>og</strong> de radikales forslag om<br />
gjeldsnedskrivning forentes tildels ved betydelig underhåndsoppkjøp av byens<br />
ihendehaverobligasjoner som gjerne sto i en underkurs på 20 - 30 %.<br />
Store, brysomme nødsarbeidslån fra først i 1920-årene ga som konklusjon<br />
hos byens borgermester at det var billigere å yte forsorgsbidrag enn å sette<br />
igang arbeide, en uttalelse menigmann merket seg <strong>og</strong> aldri tilga ham.<br />
I 1932 sattes igang «arbeid for forsorgsbidragene)) idet timetallet stipulertes<br />
på grunnlag av hevet understøttelse - 24 - 28 - 32 - 36 timer ukentlig. Etter<br />
en tid ble det misnøye, konflikt <strong>og</strong> demonstrasjon der samtlige byens fagforeninger<br />
deltok, hvoretter «arbeid for bidragene)) ble nedlagt. I 1935 ble<br />
opptatt et innenbys «Borgerlån» hvorved utførtes, med vanlige lønnssatser,<br />
div. ønskelige arbeider, b1.a. Haugesundsgatens gjennombrudd ved St. Johs.<br />
kirke.<br />
I de harde tretti-åra fram til 1937 var der stadige budsjettunderskudd som<br />
skyldtes veldige, årvisse overskridelser på forsorgsbudsjettet. Forsorgstyrets<br />
flertall holdt fast ved systemet med bidrag «etter individuell bedømmelse)),<br />
mens et mindretall foreslo «faste satser» (egentlig et spørsmål om bevisbyrde<br />
for 0-inntekt). Fraksjonenes syn som forentes ved at det internt ble innført<br />
faste «trekk-dager» hvorved fremkom noenlunde ens bidrag etter familiens<br />
størrelse. De store køer redusertes dertil ved utbetaling av bidrag for 2 eller<br />
flere uker til presumptivt pålitelige. Ekspedisjonsarbeidet deltes internt i 3<br />
«distrikter» som hadde hver sin inspektør for hjemmekontroll m.v. (Dette<br />
uten personaløkning, bare intern plassering). De 3 damer (alle ifølge Bertram<br />
C. Middelthon, med «ben i nesen«) som kom til å stå i bresjen var: Sara<br />
Berge, Astri Rosenvold <strong>og</strong> Gunhild Stangeland. Inspektørene var E.<br />
Sandsberg-Eriksen, Peder Halvorsen <strong>og</strong> Lilly Helland. Kassereren I. Birke-
dal <strong>og</strong> bokholderen Harald Berge (senere trygdesjef i <strong>Stavanger</strong>) hadde 2 as-<br />
sistenter <strong>og</strong> bud. Sekretariatet med sjefen hadde rom i 2nen etasje. Hjem-<br />
stavnskorrespondanse, institusjonsanbringelser <strong>og</strong> alskens rekvisisjoner be-<br />
sørgedes her, likesom det måtte være en appellinstans <strong>og</strong> betjening av<br />
personer som henvistes p.g.a. fyll <strong>og</strong> misbruk m.v.<br />
Kontant-mangel var lenge årsak til kjempekøer. Dette <strong>forhold</strong> bedret seg<br />
stadig <strong>og</strong> opphørte helt fra <strong>og</strong> med november 1937, samtidig med at forsorgs-<br />
sjefen avanserte til kemner. Da denne tilfeldighet senere ble påpekt repliserte<br />
Borgermester B.C.M. med; «Da jeg (i ungdommen) var ansatt ved <strong>Stavanger</strong><br />
Støberi & Dok, betaltes vanligvis årlig aksje-utbytte. Da jeg sluttet der var<br />
det <strong>og</strong>så slutt på aksje-utbyttet)).<br />
Av de <strong>gamle</strong> møteprotokoller vil en kunne se at bevilgningene i 1930-årene<br />
i prinsippet var svært variert både i tid <strong>og</strong> beløp. Kontoret hadde, mellom<br />
de månedlige møter, adgang til å supplere med «ekstrahjelp» etter beste<br />
skjøn.<br />
Juleutdeling hos hu' tante Sara i 1936. (Jordanger).<br />
I 1937 gikk en for <strong>Stavanger</strong> kommunes vedkommende over til såkaldte<br />
«reelle budsjetter)), som i praktiken fikk sitt uttrykk ved at de akkumulerte<br />
regnskapsunderskudd som vesentlig skyldtes forsorgsvesenets årlige over-<br />
skridelser, ble ført opp til avskrivning over en årrekke.<br />
En eldre praksis med engangsbevilgning av større beløp som «hjelp til<br />
selvhjelp)) (lastebil - fiskebåt -verksted -bolighus - selvbygg - gårdsbruk) fort-<br />
satte med vekslende hell i 1930-årene.<br />
På den tiden kunne en ikke undgå opptrinn ved høyre- <strong>og</strong> venstre- radi-<br />
kaleres aksjoner. Da Quisling hadde torgmøte var der uro <strong>og</strong> politiet inn-<br />
fandt seg med sin eneste ((Svarte-Marja)) omtvundet av piggtråd som en<br />
((spansk rytter)). Ultrakommunistene leide seg en tid et lokale i Steinkar-<br />
gaten, der de drev framstilling av køller etter politiets modell. Det ble samme-
steds gitt opplzsring i triks hvorved en kunne skaffe seg gratis gass <strong>og</strong> elektrisitet.<br />
En gruppe planla å sprenge gasskjelen i luften. En annen skulle «hilse<br />
på» forsorgssjefen privat. Politiet ble orientert av sin faste «tyster», politiet<br />
organiserte vakt i «Understøttelsen» <strong>og</strong> en betjent vakt i privatbolig. Utpå<br />
natten hørtes en rekke hyl <strong>og</strong> glam på gaten, men intet skjedde.<br />
Etter en NS-valgseier høsten 1934 trådte Gudbrand Lunde inn som medlem<br />
av forsorgsstyret (1935-37). Han foreslo gratis tannbørster til de forsorgsunderstøttede,<br />
hvilket ble vedtatt. Da en på et «natt-møte» hadde mat <strong>og</strong><br />
kaffe insisterte han på å ville dekke utgiften for sitt vedk. Det var Sara Berge<br />
som besørget bevertningen fra
folk, enten de var «innante» fjordene i Ryfylke, eller fra Jaerbygdene, var det<br />
viktige festdager som de gledet seg til lenge i forveien.<br />
Egentlig var det jo for å drive forretning bøndene dro til byen, noe skulle<br />
kjøpes, noe selges. Hesten spilte en viktig rolle, men ku, sau <strong>og</strong> gris byttet<br />
<strong>og</strong>så eiermenn. I tillegg skulle det festes. Omreisende kramkarer skulle bli av<br />
med varene sine, tivoli med karusell som roterte ved bruk av mannekraft, før<br />
de hadde funnet opp den elektriske motoren, som lydløst <strong>og</strong> behendig påtok<br />
seg jobben, menasjerier, vokskabinetter, loppesirkus <strong>og</strong> hva det nå kunne<br />
vaere av artige ting lokket skånselsløst penger ut av folks lommer.<br />
Ungguttene skulle «vise seg», spandere fornøyelser <strong>og</strong> rød brus på jentene,<br />
<strong>og</strong> det var, som nevnt, mer enn nok å velge i.<br />
Alle drakk forresten ikke bare noe så uskyldig som farget mineralvann,<br />
nei, både øl, laddevin <strong>og</strong> enda sterkere saker var lett tilgjengelig for hvem som<br />
helst. Mange utskeielser <strong>og</strong> pengeforlis fulgte i alkoholens fotefar. Det ble et-<br />
terhvert slik at markedslivet utartet i så negativ retning at det for ramme alvor<br />
ble drøftet om hvorvidt en like gjeme burde sløyfe hele «marken». I 1844 tok<br />
<strong>Stavanger</strong> Amtstidene opp spørsmålet helt seriøst. I en artikkel heter det<br />
b1.a.:<br />
((Markedet er nu forbi, de fleste folk er reist hjem i det bedste veir <strong>og</strong> med<br />
sydlig vind som snart vil føre dem fra det støiende markedsliv til deres frede-<br />
lige <strong>og</strong> stille hjem. Vareomsetningen skal ikke ha vaert betydelig, når undtas<br />
brennevin, som i markedstiden finner rask <strong>og</strong> villig avsetning. Under henvis-<br />
ning til at den ubetydelige fordel som høstmarkedet bringer handelsmen-<br />
nene, intet veier mod den store skade i moralsk henseende, foreslår bladet at<br />
markedet må bli ophevet. Markedet fører med sig en veldig tilstrømning af<br />
folk fra bygderne, <strong>og</strong> drukkenskab <strong>og</strong> andre laster gis rigelig naering. Det<br />
naevnes <strong>og</strong>så den store fare for brand, der let kan føre til en katastrofe, når<br />
så mange til dels berusede mennesker uforsiktig omgåes med ild <strong>og</strong> lys».<br />
På den tiden hadde <strong>Stavanger</strong> et brennevinssamlag, der folk kunne kjøpe<br />
akkurat så mye de ville av «sterke saker». I tiilegg fantes det atskillige skjen-<br />
kesteder med øl, vin <strong>og</strong> brennevin. Og svaert mange handelsmenn hadde rett<br />
til å selge ø1 <strong>og</strong> vin i flaskevis. Som om ikke alt dette var nok, fantes en<br />
mengde beryktede «buler» - med navn som Klingshei-huset (tegning av dette<br />
på side 59 i boken ((<strong>Stavanger</strong>ske rariteter«), Lilandshuset, Krigen, Moster<br />
Ane, Sekken, Svadden, Sviven, Tonglå, Valken - samtlige store fallgruber for<br />
både byfolk <strong>og</strong> landsfolk, slett ikke bare i markedstiden. Og ikke å for-<br />
glemme Kjempe-hålå, som drev sin virksomhet i fullt lovlige former. De som<br />
ble arrestert for overstadig beruselse ble satt inn på «stalten», nedenfor Petri-<br />
kirken.<br />
I 1884-årene ble <strong>forhold</strong>ene behandlet i et usigelig langt dikt av den kjente
som b1.a. har skrevet ((Tenk, hvor i <strong>gamle</strong> dager», <strong>og</strong> ((<strong>Stavanger</strong>, det er ingen<br />
filleby». Han var født på Sørlandet i 1840, men levde det meste av sitt liv i<br />
<strong>Stavanger</strong>. De første årene var han kjent som en svxrt aktiv avholdsmann,<br />
tilsluttet Godtemplarordenen. Blant de mange sangene fra hans hånd <strong>og</strong> i<br />
hans ånd, angikk flere ((drikkens forbandelse)) <strong>og</strong> betydningen av å leve uten<br />
å inngå noe vennskap med den lumske forføreren - alkoholen. Det langt-<br />
trukne beskrivende diktet som det nedenfor gjengis mesteparten av, var til-<br />
egnet avholdspioneren Asbjørn Kloster:<br />
Det marked var, <strong>og</strong> bonder kom der overalt fra landet;<br />
de kom tilfods, de kom med hest, men <strong>og</strong>saa over vandet.<br />
Paa torvet fuld trafik der var med kjob <strong>og</strong> salg af varer,<br />
<strong>og</strong> gjennem byens gader gik, der folk i store skarer:<br />
Og Politiet var paa post i stok <strong>og</strong> fuld mundering<br />
der var ei heller mangel paa kommers <strong>og</strong> arrestering.<br />
Konstabler patruljered om paa hjerner <strong>og</strong> langs' trapper;<br />
<strong>og</strong> n<strong>og</strong>le forte orden paa de offentlige sjapper:<br />
D<strong>og</strong> var der en, hvor ingen var, der hørtes klang av glasse,<br />
<strong>og</strong> saa I0d der musik, som skrev sig fra en lirekasse.<br />
At det var kortspil inde der, var <strong>og</strong>saa godt at mærke;<br />
thi slag paa slag i bordet faldt med udraab som var sterke.<br />
Og at der ble paa samme tid en mengde 01 opdrukket,<br />
det var saa godt at hore paa al korken, som ble trukket.<br />
Der gik en strom af r0g <strong>og</strong> damp ifra den stygge bule,<br />
<strong>og</strong> alt imellem lød der hyl som i en roverhule.<br />
Omsider blev der slagsmaal aJ <strong>og</strong> verten stak nu kroppen<br />
i doren ud <strong>og</strong> skreg om hje@ mærkeverdig rod i toppen.<br />
Med hængehage stod han der; <strong>og</strong> som en melsek næsten<br />
stak maven frem, <strong>og</strong> oiet flod i spiritus forresten.
Paa grund af skriget <strong>og</strong> den larm som h~rtes ble der standsning<br />
af folkemassen udenfor; der stod som en forskandsning.<br />
Mens der fra sjappen slynget blev forbandelser <strong>og</strong> eder;<br />
10d der fra massen rundtomkring en mcengde vittighedec<br />
«See bare, hvilke fjcs han har; den tingesten jeg ser der!<br />
Mon han har drukket nesen op? Nei, lidt tilbake er dec<br />
Og se saa hvor den samme fyr er bleven fed <strong>og</strong> gj~det!<br />
Men underligt, om ikke han er- n<strong>og</strong>et 10s i kjødet!<br />
Det var et prcegtigt eksemplar - men h0r; hvor tyk i rgsten!<br />
Mon virkelig han holder ud saalcenge som til hosten?«<br />
Saaledes verten haanet blev, <strong>og</strong> det fra alle kanter;<br />
thi naar det marked er; saa er der nok af skøierfantec<br />
Imidlertid hans amter holdt slig st~i, at der var ingen,<br />
som vilde gaa i bulen ind <strong>og</strong> raade bod paa tingen.<br />
Med bedst det var kom der en mand <strong>og</strong> stansed op ijlokken.<br />
Mon han var syg som han stod der <strong>og</strong> stgtted sig paa stokken?<br />
Det var han v&, for ellers gik han denne helst foruden;<br />
ialfald bar han syge trek, var graalig bleg i huden.<br />
Men aiet lyste af en ild, der dybt i hjertet rammer;<br />
mod vcerten som i d~ren stod det formelig skj0djlamme~<br />
Omkring hans mund et udtryk laa, der talte imod drikken<br />
<strong>og</strong> disse love, som er med <strong>og</strong> holder paa trafikken.<br />
Forbitret selv paa disse som paa hele svineriet,<br />
stod han <strong>og</strong> herte, vcerten skreg om hjcelp fra politiet.<br />
D<strong>og</strong> ingen hjceIr, var der at se men saa var der en kvinde,<br />
som raabte h~it: «Au, herregud, jeg har min mand derinne!«<br />
Der laa i disse ord en bm, mens der i hendes mcele<br />
laa n<strong>og</strong>et haablgst eller trist, kan hcende begge dele.
Lidt snak der ble nu hist <strong>og</strong> hec men da der saa blev stilhed,<br />
henvendte han son? gik med stok, til kvinden sig med mildhed.<br />
Diktet skildrer nå videre hvordan politiet kommer <strong>og</strong> arresterer hele hur-<br />
ven. Den fremmede syke mannen går da til politimesteren <strong>og</strong> ber om at kvin-<br />
nens mann må slippe å komme på arbeidsanstalten.<br />
Det er en skam for by <strong>og</strong> land med disse tvangsanstalter,<br />
som bmges for at gj0re folk til aereløse pjalter:<br />
Et samfund som tillade kan at spiritus leveyes,<br />
<strong>og</strong> det til daglig drikkebrug; maa grundigt repareres.<br />
Først friste folk, <strong>og</strong> falder de sua mer end andre pleier<br />
saa tage aen fra dem rent, -jo det er gode greier?<br />
Det ender med at mannen blir sloppet løs, <strong>og</strong> den fremmede fnlger ham<br />
til hjemmet. Siden holder mannen helt opp å drikke. Den fremmede forsvin-<br />
ner, <strong>og</strong> en dag flere år etterpå leser mannen i avisen om hans dødsfall. Hans<br />
kone sier:<br />
«Men er han borte, lever d<strong>og</strong><br />
alligevel hans minde,<br />
<strong>og</strong> det vil leve laenge her<br />
hos baade mand <strong>og</strong> kvinde.<br />
Og sikkert er det at hans død<br />
nu mangen taare koster) -<br />
Saa talte hun til pris for ham,<br />
hvis navn var Asbjørn Kloster:<br />
En skjebnesvanger dag oppga Tellef<br />
Haraldstad sitt avholdsprinsipp, <strong>og</strong><br />
kom i sin siste livsperiode til å bli en<br />
begersvinger av de store. Han lot til å<br />
trives best i skienkestuene sammen<br />
med svirebrødre. A. Kloster
En av dem som kjente Haraldstad i avslutningsperioden var Theodor<br />
Dahl. I «Molboposten» 1925 ga Dahl en livlig skildring av sin åndsfrende,<br />
under tittelen<br />
Jeg ser han for meg ganske tydelig komme stigende hitover Jernbaneveien.<br />
Fast i steget, rank i ryggen, med hodet litebitte gran på skrå - likesom halweis<br />
veirende eller anende ut mot menneskene <strong>og</strong> naturen. Der lever liksom en fer-<br />
dig spøk om munnen hans, det ligger der <strong>og</strong> dirrer <strong>og</strong> vil frem under de store<br />
buskete sersjantbarter. En spøk kanskje i bunden stil, en strofe som er kom-<br />
met farende i sinnet henne i gaten etsted. Kanskje handler det om en mann<br />
i byen eller om en situasjon i Europa, om en blomst eller en katt eller en kon-<br />
stabel. Og øynene som ligger der godslige <strong>og</strong> halvsmiler under de store flet-<br />
tede øyenbrynene ser så snildt på menneskene, <strong>og</strong> hester som drar forbi. Han<br />
er på vei til «Willemsen», ti han elsket begeret på en skjøn måte - han som<br />
oss andre, som er glad i ordet <strong>og</strong> naturen. Og han kunne med sin penn hylde<br />
vinen, begeistres over Norges natur, han kunne fortelle om da han gikk til<br />
Svaneapoteket etter medisiner til Mons Haraldstad (katten), da han lå på det<br />
siste. Han skrev de landsberømte «hestevers» -hjertelige <strong>og</strong> fine <strong>og</strong> han diktet<br />
om hendelser <strong>og</strong> tilskikkelser på livets mange veier.<br />
Slik minnes jeg ham komme stigende hitover Jernbaneveien i den brune<br />
frakken kret av tid <strong>og</strong> slit, svingende sin rørstav i tempo <strong>og</strong> takt med tanker<br />
<strong>og</strong> rim som levde i hans sind.<br />
Og han var en velkommen gjest på «Willemsen». Det satt som oftest en<br />
liten skare omkring ham. En liten lyttende skare. Det var fiskere fra Tunge-<br />
neset med dampende snadder - det var hodekålmennesker fra Jåtten - det var<br />
hysefiskere fra øyene; bymennesker <strong>og</strong> øldrikkere.<br />
Han hadde mye av sine samlede verker i indrelommen, Haraldstad.<br />
Trøyen var halweis bålen av vers som sprengte på, <strong>og</strong> han ga av overflod av<br />
indrelommens innhold. Etterhånden inneholdt lommen et temmelig fast re-<br />
pertoir <strong>og</strong> de lyttende bad, ettersom glassene vokste, om dette eller hint dikt.<br />
Hans berømte lassaronvise stod nærmest alltid som en god nummer en, <strong>og</strong><br />
det er humor i denne visen. Den grep umiddelbart med sin sarkasme <strong>og</strong> sin<br />
realistiske skildring av drankernes gang mot den absolutte elendighet. Den<br />
slutter med disse trøstesløse ord:<br />
Ludden driver verket, det gjør den udmerket.<br />
Overalt hvor denne haves lassaroner laves.<br />
Det er slig en vare, at jeg siger bare:<br />
Kom med fla;ken! Op med proppen!<br />
Drit paa heile kroppen!
Han leste med slik salvelse, nesten poetisk - med sterke trykk på ord som<br />
skulle godt frem. Han skrev <strong>og</strong>så spøkende om kjserligheten, han skrev om<br />
politikken, om humbugen i den, om alle de som gikk på politiske gummisko<br />
<strong>og</strong> danset politisk humbugvals. Og han kunde bryte ut i stemning over <strong>Stavanger</strong><br />
på denne måten:<br />
<strong>Stavanger</strong> er vor egen by<br />
saa rig paa m~nd <strong>og</strong> kvinder,<br />
<strong>og</strong> trygt vi lever her i ly<br />
av rigtig store minder:<br />
Fra Hafrsfiord de stiger frem<br />
fra Utstein <strong>og</strong> fra Sole, -<br />
vi lærte alt at elske dem<br />
den gang vi gik i skole.<br />
At samfundspulsen endnu slaar;<br />
vi ikke mer forlange<<br />
det merkes naar du bare gaar<br />
paa gaten i <strong>Stavanger</strong>:<br />
Jeg skal tilslutt fortelle en liten tildragelse slik som H. fortalte meg:<br />
Det var en høstmarken for mange år siden, da min gode kamerat Alexander<br />
L. Kjelland redigerte ((<strong>Stavanger</strong> Avis», som da hadde tilhold hos Mortvedt<br />
på Torvet, så kom e' ind til han alexander <strong>og</strong> så sa han til me':<br />
Du Haraldstad, sa han, kan'ke du lave noe morsomt å sette på vindue, så<br />
folk på torve kan få noe å le a'.<br />
E' skal gjøre det, Alexander, sa e' til 'an. Så jagte e' han ut fra det lille kontore<br />
hanses <strong>og</strong> så skrev e' følgende om høyre <strong>og</strong> venstre:<br />
Manden skulde frem med grisen, men den satte sig imod<br />
Dr<strong>og</strong> han i den, gik den bagud, saa den mere laa end stod.<br />
Fluks udbr~d han, kjed av spaserr dit konservative asen.<br />
Det slo ned i Alexander som ild i tørt gress, for han skjønte en spøk <strong>og</strong> han<br />
kunne le. Ja, for det var nettopp det han Alexander kunne, <strong>og</strong> han lo gudhjelpeme'<br />
så han holdt på å briste. Så satte han diktet på vindue' <strong>og</strong> torve' lo.<br />
Og hele byen lo. Og landet lo. Og den gangen lo <strong>og</strong>så venstre, for det var den<br />
gangen venstre kunne le, men mest lo Alexander å e' av at folk lo.<br />
Alexander sa:<br />
- Dette skal' du belønnes for, Haraldstad.<br />
Å han tok to kroner å flidde me å sa:<br />
Drik de' ei flaske vin, Haraldstad, du har fortjent 'o.<br />
Men da ble e' sån småharm <strong>og</strong> svarte:<br />
- Behold tokronestykke, Alexander, forme e' lie fattige, å kjøp de' ei flaske<br />
vin sjel, for e' vet at du liger de' å e' tviler ikkje på at du trsenger det».
De <strong>gamle</strong> Stavange- landsteder<br />
Et senere kapittel i boken vil omhandle den i sin tid kjente familien Moe på<br />
Valberget. Den yngste av de seks sønnene var cand. phil. Håkon Asche Moe,<br />
som var sterkt opptatt av lokalhistoriske saker <strong>og</strong> en ganske produktiv skri-<br />
bent. Hans foreldre kjøpte i 1867 et 15 ?h mål stort jordstykke like ved Mos-<br />
vannet, nmmest det som idag kalles
nord lå det rikt utstyrte <strong>og</strong> naturskjønne Bjergsted <strong>og</strong> Bakkeland, i nordvest<br />
Svensens herlig beliggende Egelund, ved Store Stokkavatn, Johan Nymans<br />
<strong>og</strong> Møllers «stykker». Vestover var det Holmeegenes, Axel Kiellands<br />
sommersted med stort gårdsbruk <strong>og</strong> vidstrakt park. Denne eiendommen<br />
gikk helt fra Fribryggen, som den gang var felles vaskeplass for byfolk ved<br />
Mosvannsparken, til Sekundaerstasjonen. Den omfattet hele Kiellandsmyren<br />
<strong>og</strong> den lund Kielland plantet langs vannet. Når Andr. Buch's navn feilaktig<br />
settes i forbindelse med sk<strong>og</strong>en, må dette skyldes at avdøde Buch bygde<br />
seg et hus i sk<strong>og</strong>en. Av andre landsteder nevnes Leas ved borgernes ekserserplass,<br />
Rønnebergs Fredheim <strong>og</strong> på Tjensvoll Erik Jon Dahls, Lars Larsens,<br />
Ole Johan Bådes, Moes, Kongsgårdlaererne Eckoffs, Haugland <strong>og</strong> Nordlands<br />
landsteder. Rasmus Årres landsted naer Store Stokkavatn grenset til<br />
Sandal, Jacob Middelthons sted. Sørover lå de største landstedene, Falcks,<br />
Hindal, Wilh. Hansens Hillevåg <strong>og</strong> Sundts Mariero. I Paradis lå flere mindre<br />
landsteder, blandt andre Finnes. På Storhaug <strong>og</strong> spredt over Hetlandshalvøya<br />
fantes landsteder i alle utgaver. Vakrest av dem alle var Helliesens Rarnsvik.<br />
I øst lå Sølyst, stilig i sin enkelhet. Til sjøen i øst grenset Dreyers landsted<br />
med rik <strong>og</strong> egenartet beplantning. Allerede den gang var det enkelte som<br />
søkte langt bort fra byen. L.B. Ovregård hadde eiendom i Sauda <strong>og</strong> Ths.<br />
Thiis på Ims, begge med store fruktplantninger.<br />
Felles for alle landstedene var - akkurat som på utlandets kongeslott omkring<br />
år 1600 - at sommerhuset manglet utstyr. Møbler <strong>og</strong> husgeråd ble flyttet<br />
to ganger i året. Praktisk på sett <strong>og</strong> vis, men <strong>og</strong>så tungvint.<br />
Med det nye oppholdsstedet forandret både familie <strong>og</strong> tjenerskap sine livsvaner.<br />
Bortsett fra husfar <strong>og</strong> voksne barn som hadde sitt arbeid i byen, kom<br />
de alle til å spille rollen som landsfolk i tiden fra midten av mai til slutten<br />
av september. For mange ble disse sommeroppholdene av uvurderlig betydning,<br />
både legemlig <strong>og</strong> åndelig.<br />
Sansen for naturskjønnhet er tidligst oppstått blant bymenneskene. Landboerne<br />
svelget i herligheten året rundt, <strong>og</strong> satte neppe i samme grad pris på<br />
dem som byens folk, disse som kom fra støvråk <strong>og</strong> rammel fra kjerrehjulene<br />
på gatenes brosteiner. De som regelmessig i en årrekke plutselig ble stilt overfor<br />
vårens vidunder, kunne bekrefte det. Hos de fleste av dem ble det nemlig<br />
innrisset naturbilder av uforgjengelig art, isaer bilder i forbindelse med eiendommelige<br />
belysnings<strong>forhold</strong>, som den nordiske natt, slik Chr. Richardt har<br />
malt i to uforglemmelige linjer:<br />
«Da favnes kveld <strong>og</strong> gry i stille gløden,<br />
<strong>og</strong> aftenr~den kysser morgenreden.«<br />
At landstedene i den første tid ble et søkt tilfluktssted for eiernes slekt <strong>og</strong> ven-<br />
ner, kunne nok synes både morsomt <strong>og</strong> tilgivelig. Det ble for alle en under-
holdning i tvangfrie former, så velgjørende forskjellig fra selskapeligheten i<br />
bestestuene i byen. Men i samme grad som denne smaken for landlivet økte<br />
hos en tallrik slekt, minket den, av lett forståelige grunner, hos eierne av land-<br />
stedene. Resultatet var at den en gang så stolte <strong>og</strong> glade eieren følte den rene<br />
motbydelighet for den overveiende del av snylterne, som på friernes vis i<br />
Odysseen ble dem en landeplage ved sine hyppige <strong>og</strong> ofte uanmeldte besøk.<br />
Mange solgte sine jordstykker av denne grunn. Herligheten som hadde<br />
kostet dem oppfinnsomhet, arbeid <strong>og</strong> penger, gikk tilbake til sine opprinne-<br />
lige eiere, jordbrukerne<br />
De fleste anleggene forfalt. Det var vanskelig å holde dem i fin stand når<br />
en bare bodde der et par måneder i året. Sentvoksende <strong>og</strong> utsøkte blomster-<br />
busker ble ribbet for torgsalg, vakre trzr ble hugget ned <strong>og</strong> brukt til brensel,<br />
<strong>og</strong> etter få år var mangt et vakkert landsted en gru å se.<br />
Familien Moe, hadde fra midten av forrige århundre <strong>og</strong> et godt stykke inn<br />
i vårt eget, sitt «hovedsete» så nzr Valbergstårnet som vel mulig. Helt til be-<br />
gynnelsen av 1986 sto på husveggen et skilt med inskripsjonen «Moes aktie-<br />
trykkeri)), lett synlig for alle som befant seg i øvre delen av Breigaten <strong>og</strong> kik-<br />
ket opp mot tårnet, eller forserte den steile bakken til topps.<br />
Men ferre <strong>og</strong> ferre ble det etterhvert for hvem skiltet tilkjennega annet enn<br />
at det i husets kjeller måtte drives et «trykkeri». Det gjorde det imidlertid slett<br />
ikke lenger. Skiltet var sannsynligvis blitt stående av pietetshensyn. Eien-<br />
dommen <strong>og</strong> den nedlagte bedriften har nemlig sin egen historie, nzrmest i<br />
likhet med «Dreyers Grafiske Anstalt» i Hetlandsgaten, der inskripsjonen<br />
fortsatt får stå urørt over hoveddøren, selv etterat den svzre murbygningen<br />
er blitt fylt av «oljefolk» i utallige kontorer i de mange etasjene.<br />
Boktrykker <strong>og</strong> avisutgiver Arnt Moe var ikke «innfødt» stavangermann,<br />
idet han kom til verden i Christiania i året 1823. Han gikk i boktrykkerlzre<br />
hos Grøndahl, men havnet som fagutlzrt i <strong>Stavanger</strong>, der han ble gift med<br />
Ingeborg Regine, født 1825, datter av blokkdreier <strong>og</strong> hattemaker Asche (som<br />
stammet fra Aske på Rennesøy). Hennes eldste søster var skipsreder<br />
Hummelands hustru.
Moe startet sitt trykkeri på Valberget omkring 1850. I 1852 begynte han<br />
å utgi venstre-avisen «<strong>Stavanger</strong>en», som holdt det gående i omlag 47 år, til<br />
1899, da den gikk inn i «<strong>Stavanger</strong> Avis». Det fortelles at avisen en tid hadde<br />
en ung østlending som redaktør. Han så ut som en riktig yndig liten guttunge,<br />
<strong>og</strong> folkevittigheten var ikke sen om å kalle ham for «Bad'ne på Valberjev.<br />
26. Dltobot 18-9<br />
-<br />
*tasti *immmcr lam esa*cb*a 0s rap' M"= aaitis. !am -"BBLS immbiau q, jabiiw honermci >n* nann P,= .. it ~ i i ~ ~ ~ bnn , t
Jomfni Hen Aske<br />
Når en skal skrive om folk <strong>og</strong> <strong>forhold</strong> i <strong>gamle</strong> dager <strong>og</strong> i den anledning har<br />
en rekke dokumenter å fordype seg i, som stammer fra en tid som ligger forut<br />
for ens egen, kan en bli en smule forvirret. En støter bla. på personer som<br />
en i beste fall har hørt antydet for et halvt århundre siden, men som en var<br />
uklok nok til ikke å få vite mer om av dem som selv hadde førstehånds-<br />
kjennskap til personene fordi de var nære slektninger.<br />
I forbindelse med Moes familie har det dukket opp et navn på en kvinne,<br />
som det ville være ønskelig å ha kjent noen flere detaljer om.<br />
Kvinnen det her dreier seg om er Jomfru Henrikke Aske. Det kan neppe<br />
herske tvil om at hun var en søster av Arnt Moes hustru, <strong>og</strong> må ha vært en<br />
aktiv <strong>og</strong> allsidig personlighet. Av ett av originddokumentene framgår det at<br />
hun drev forretningsvirksomhet i <strong>Stavanger</strong>. I manntallet for 1875 er hun<br />
oppført som eier av br.m 776 i Kongsgaten, ved Breiavatnet, huset der foto-<br />
graf Hakon Johansen i mange år har drevet sin virksomhet. Den 22/9 1893<br />
sendte hun følgende skrivelse:<br />
- Herved tillader jeg mig at ansøge den =rede Bygningskommisåon om<br />
Tilladelse til at sztte en ildfast Ark paa mit Hus, Br. nr. 776 ved Parken<br />
paa den siden som vender ud til Bredevandet.<br />
Arbodigst<br />
H.M. Aske (sign.)<br />
At søknaden ble innvilget står arken på taket den dag i dag som det beste<br />
bevis!<br />
I henhold til et brev fra firma Lemaitre & Berginann i Paris bestilte hun<br />
i april 1865 endel hodeplagg for en sum av tre spesiedaler. Men firmaet i Paris<br />
mener øyensynlig at beløpet blir for lite, de antyder en sum av 400 fr. <strong>og</strong> utber<br />
seg svar om jomfmen aksepterer tilbudet. Om hun så gjorde foreligger ikke<br />
noe synlig bevis.<br />
I januar 1881 skriver hun til Kristiania <strong>og</strong> omtaler et boktrykkeri som hun<br />
eier:<br />
«Hr. Høiesteretsadvokat Schiander.<br />
I Desember f.a. sendte jeg til Byskriverkontoret i Kristiania en leiekont-<br />
rakt mellem mig <strong>og</strong> Halfdan Moe angaaende det mig tilhørende B<strong>og</strong>tryk-<br />
keri, til Tinglzsning. Jeg tør herved bede Dem om at de Godhedsfuld vil<br />
bevise mig den Tjeneste, at lade den ovennævnte Leiekontrakt afhende
paa Byskriverkontoret <strong>og</strong> derefter tilstille mig samme saasnart det var Dem<br />
muligt. Som De vil erindre kjøbte jeg B<strong>og</strong>trykkeriet paa Auktionen i Laarsins<br />
Bo? hvorfor De var Inkassator.<br />
<strong>Stavanger</strong> den 9. januar 1881<br />
Arbodigst<br />
Henrikke Aske (sign.)<br />
A~I:: Valbjergeel, <strong>Stavanger</strong><br />
I april året etter foregikk det en intens telegramvirksomhet mellom Sta-<br />
vanger <strong>og</strong> Kristiania:<br />
17/4 1882: Aske, Tolbodgaden 36, Kr. a.<br />
Hold ti1 yderste paa 6000. Hvis ikke saa lad gaa. Moe<br />
SD.: Hvis fcrste bud aldeles uopnaaeligt, så afslut. Moe<br />
24/4 1882: Averter trykkeriet endu en gang, Sig op folkene. Moe<br />
Henrikke synes <strong>og</strong>så å ha vzrt utgiver <strong>og</strong> redaktør av et dameblad. I hvert<br />
fall skriver hun et brev til selveste Henrik Ibsen, datert <strong>Stavanger</strong> 18/11 1890:<br />
«(Efter 40 Aars Forlob ved jeg ikke om jeg har den Bre at vRre erindret<br />
af HI: Ibsen. Jeg k-om som Selskabsdame med Jomfru Lowold til Grimstad,<br />
vi var hos Sorenskriver Prois. Christoffer Due var en daglig Gjmt i Prois's<br />
m, Hun saa undertiden i mine Noder <strong>og</strong> bad en Dag om Ibsen maatte faa<br />
laane dem, hvilket var mig kjert, uagtet jeg ikke dengang havde seet Ibsen.<br />
Jeg fik dem naturligvis tilbage af Due, som fortalte mig hvor morsomt Ibsen<br />
tegnede <strong>og</strong> skrev.<br />
Sidste gang jeg saa Dem varpaa et Bal hos <strong>gamle</strong> Madam Bie i Grimstad.<br />
Siden har jeg fulgt Deres Arbeider fra Brynjulf Bjarnes Tid til Henrik Ibsem,<br />
som nu er Verdensberomt.<br />
Jeg er saa fri at tilsende Dem et Blwor Damer, saafremt det ikke vil gj0e<br />
Dem alt$or stort Bryderi at se lidt i dem, om De godhedsfuldt vilde afgive De-<br />
res dom herom, er jeg Dem meget taknemmelig.<br />
Jeg er medarbeider i ((For Hus <strong>og</strong> Hjem» flor en Deg. Hvad der giver mig<br />
Mod til at bede om Deres Mening om Bladet, er at jeg ser, De agter kvinden<br />
hoit <strong>og</strong> haaber meget af hende.<br />
Kan «For Hus <strong>og</strong> Hjem» faa mange til at slutte sig til Bladet, vil for-<br />
haabentlig et stort Savn i Vore Hjem blive afljulpet.<br />
Deres ærbodige<br />
Froken Henrikke Aske,<br />
<strong>Stavanger</strong><br />
Det har ikke vært mulig å finne noe svar fra Ibsen, men dermed ikke sagt<br />
at brevskriversken ventet forg~eves.
Maleren Sigurd Moe<br />
- født 1860 - regnes blant en av de stavan-<br />
gerske «anerkjente» billedkunstnere om-<br />
kring århundreskiftet.<br />
Hans første «Inspirator» var nok den<br />
kjente tegnelarreren Bernhard Hanson,<br />
men den virkelig interessen for malerkun-<br />
sten ble stimulert da han begynte som elev<br />
hos marinemaler Benetter i dennes atelier<br />
i den <strong>gamle</strong> steinkirken på Sola (som un-<br />
der siste krig ble rasert av tyskerne av hen-<br />
syn til flytrafikken, men som det nå er pla-<br />
ner om å gjenreise). Her traff han b1.a.<br />
Amaldus Nielsen <strong>og</strong> ble av ham opp-<br />
muntret til å velge kunstnerbanen.<br />
I 1884/5 <strong>og</strong> /92 oppholdt Sigurd Moe seg i Mun<br />
ellers ble han bofast i fødebyen <strong>og</strong> på Jarren.<br />
I boken ((Profiler <strong>og</strong> Paletter)) (1965) har forfatteren, Gabriel Schanche<br />
Hidle, tegnet et <strong>forhold</strong>svis fyldig <strong>og</strong> korrekt bilde av maleren, <strong>og</strong> interesserte<br />
lesere henvises til den beskrivelsen.<br />
Jeg sitter med et langt original-brev fra Sigurd til sin bror Haakon, fra 9/3<br />
1915 (to år før sin død 10/2 1917). Han oppholdt seg da i Sauda. Det lar til<br />
at <strong>og</strong>så han hadde evnen til å uttrykke seg skriftlig. I brevet kommer han inn<br />
på tvistighetene mellom myndighetene <strong>og</strong> eierne av «Mostun», Haakons<br />
bok «Smukke Havehjem)), som han har lest «med en ganske usedvanlig In-<br />
teresse)) <strong>og</strong> mener «har krav på at blive anmeldt af kyndige <strong>og</strong> høit-<br />
kultiverede Mennesker)). - om vzer <strong>og</strong> <strong>forhold</strong> i Saude: «Minus 4 gr. C er jo<br />
en <strong>forhold</strong>svis pyntelig kulde. Her er vakkert nu, men om ikke længe kom-<br />
mer Syndfloden! Og det bliver sikker en ordentlig Vaede, thi her er Masser<br />
af Sne at øse af. Jeg har <strong>og</strong>saa hørt af (malerkollega) Røstvig - at August Ja-<br />
cobsen <strong>og</strong> Abrahamsen skal have planlagt en Tur til Madeira. Røstvig finder<br />
Ideen god - <strong>og</strong> Madeira <strong>og</strong>saa. Ikke tror jeg paa Turen, <strong>og</strong> det sandsynligste<br />
er vel at ingenslags Madeira bliver nydt. Thi de to Herrer kan umulig ro en<br />
Baad - saa ulige i Stof. Hils (violinisten Ludvig von) Moltke fra mig <strong>og</strong> spørg<br />
om han er blevet letsindig paa sine aldrende Dage. Det fortarlles nemlig at<br />
han gaar på Frierfødder! Men det er kanskje bare Tøv. Forresten?)) Brevet<br />
slutter ganske artig slik: «Ja - nu mangler jo bare Sporv<strong>og</strong>n forbi «Mostun«!<br />
Hilsen til alle - lev vel! Sigurd
<strong>og</strong> Haakon Asche Moe<br />
Boktrykker Arnt Moe hadde til å begynne med tilbrakt noen somre med sin<br />
familie på Mariero, Wilhem Sundts tidligere så prektige sted, som allerede<br />
den gang var kommet på de opprinnelige hender. Allerede som boktrykker-<br />
lærling hos Grøndahl var Moe kommet i berøring med en av hovedperso-<br />
nene i den tids naturbegeistring, Henrik Wergeland. Moe besørget mange<br />
korrekturer for ham. (Vekk fra bygatene <strong>og</strong> støvet - <strong>og</strong> i nærmere kontakt<br />
med naturen!» ble som et motto både for boktrykkeren <strong>og</strong> hans hustru. Det<br />
var sistnevnte sammen med sin søster, gift med skipsreder Humrneland, som<br />
kom til å velge utmarksstykket ved «Mosevandet» på den østre siden av<br />
Tjensvollsveien, som nylig var anlagt, like overfor Bernhard Hansons Minde.<br />
Prisen var en skilling pr. alen.<br />
Snart sto det et sommerhus ferdig tømret. Rundt omkring ble plantet<br />
blomster, busker <strong>og</strong> trær, <strong>og</strong> dyrket poteter <strong>og</strong> grønnsaker. Flere år sto det<br />
hele omgitt av et plankegjerde. Det gikk nemlig ikke lang tid før de innså at<br />
den sure vårvinden måtte stenges ute for å få noe til å gro. Det var fru Moe<br />
som hadde planlagt det opprinnelige anlegget. På det tidspunktet lå det bare<br />
en hage til ved Mosvannet, nemlig Schankeholen, men her stengte de hagen<br />
fra vannet med et mannshøyt plankegjerde.
Noen år senere ble Mostun delvis omlagt av den kjente P.H. Poulsssn,<br />
som i sin tid var <strong>Stavanger</strong>s eneste <strong>og</strong> dyktigste anleggs- <strong>og</strong> handelsgartner,<br />
med store leveranser over hele landet. Som anleggsgartner arbeidet han bare<br />
i landskapsstil. Fra hans tegnebrett utgikk planer til nesten alle større hager<br />
i <strong>og</strong> ved <strong>Stavanger</strong>.<br />
Det ble yngste sønnen, Haakon, som overtok familielandstaedet ved Mos-<br />
vannet <strong>og</strong> fra 1896 drev det som handelsgartneri, med sjeldne botaniske<br />
vekster som spesialitet.<br />
Av <strong>gamle</strong> brev <strong>og</strong> dokumenter framgår det. at mye skjedde på Moes eien-<br />
dom i 1914 - 15. Det synes som om eieren har søkt om å få bygge et nytt vå-<br />
ningshus, eller forbedring av det opprinnelige. På den annen side har det<br />
vzrt tale om at kommunen skulle overta det hele, <strong>og</strong> i den anledning har bedt<br />
om å få et «bud». Dette ble formidlet av overretssakfører Bernt B. Tsrstrup,<br />
som i et brev, datert 18/11-14 uttaler:<br />
c.. Jeg tillader mig herved at meddele Dem, at Formandsskabet ikke<br />
finder at kunne kjøbe Deres eiendom for kr. 43.000, idet prisen findes at<br />
vaere for høi ...c<br />
Samme sakfører skriver 13/1 1915:<br />
«I anledning Deres aerede af i dag meddeles, at jeg har tilskrevet Stavan-<br />
ger bygningskommission <strong>og</strong> forlangt uopholdelig afgjørelse af Deres byg-<br />
geandragende. Ligeledes har jeg forbeholdt Dem erstatningskrav hos<br />
kommunen for dennes optraeden ... «<br />
I et fyldig brev av 3. februar 1915, trykt som manuskript <strong>og</strong> sendt til alle<br />
intesserte parter, heter det blant annet:<br />
Til Stavager Magitraf <strong>og</strong> Fomumdskal,<br />
Sidst i juni forrige Aar indleveredes et Byggeandragende, som det endnu -<br />
mere end 7 Maaneder efter - trods den største Paagaaenhed <strong>og</strong> senest under<br />
Trudsel om Erstatnings-Ansvar ikke er lykkedes at faa anderledes afgjort end<br />
mundtligt gjennem Bygningskommissionens Formand, som har udtalt, at<br />
Byggetilladelse vil blive givet, «men der vil ingen faa Lov til at bo i Huset)),<br />
en Ytring, som uagtet den synes afgiven i Desperation, d<strong>og</strong> skal foranledige<br />
følgende:<br />
Fra Begyndelsen af Nittiaarene, da en første Taxt over Isolationsterraen<br />
rundt Mosevandet blev avholdt, har jeg havt Fornemmelsen af at sidde som<br />
Leier <strong>og</strong> Forpagter af min Eiendom. Gjennem Aarene er dette Indtryk bleven<br />
accentueret eftersom Byen successivt <strong>og</strong> med Aars Mellernrum dels har ind-<br />
kjøbt det meste af Vandets Omgivelser <strong>og</strong> dels allerede før 1900 stillede
Prydbuske for Blomstersalg ... Eiendomskomiteens Formand mener vi<br />
nok, at Komiteens Bud af ifjor (25.000 kr) skulde dække baade Taxtbeløt<br />
for Jorden, 29.000 kr., den altfor beskedent beregnede Godtgjørelse f<br />
Gartneriets Flytning: 5.000,- Vand-, Is- <strong>og</strong> Fiskeret 2.500 samt de assurere'<br />
Bygningers Brandtaxt 11.000,. Der blev budt en Alenpris af 14,5 Ore for<br />
Anlæg, som af kyndige <strong>og</strong> samvittighedsfulde Taxatører allerede i 1900 satt<br />
en Værdi af 64,5 Ore. Det skal her nævnes, at Skattetaxten efter Ingeniørvz<br />
senets Opgave regner med et Aral af 15,5 Maal. Eiendommen er imidlert<br />
indkjøbt efter 18 Maal. Difference mellom de to Opgaver maa skyldes B<br />
kartets feilagtige Strandlinje for Eiendommens Vedkommende ... Ved n<br />
Forlangende er ikke i nævneværdig Grad Hensyn taget til Stedets Affek<br />
onsværdi. «Mostun» blev i 1867 af mine Forældre kjøpt som Lyngmark (<br />
af disse gjennom Aarene med meget Arbeide <strong>og</strong> megen Bekostning oparbc<br />
det som Lyststed. Min Familie har i lange Aar experimentert med Nytte- (<br />
Prydvæxter, <strong>og</strong> adskillige mere sjeldne Tmr <strong>og</strong> Buske vidner om betyde1<br />
Interesse.<br />
Isolations-Tankens Førstemand, afdøde Stadsingeniør Lange, havde Oie f<br />
Stedets Skjmhed <strong>og</strong> Følelse for Eierens Hengivenhed, han lovede derfor i s<br />
Tid ved en Befaring at tage de største Hensyn til eventuelle Servitut-Forslag,<br />
bfte han <strong>og</strong>saa holdt. Som et beklagelig Faktum skal anføres, at Eiendomsk<br />
miteens formand paa samme Sted <strong>og</strong> under befaring ifjor fandt det passen1<br />
at sige, at Byen efter Erhvervelse kunde bortleie min Eiendom til Bondeun<br />
domslaget, fordi ((frisk Bondedrid)) ikke vilde skade Drikkevandet ...<br />
Jeg nærer det Haab, at Bystyret tzller en Majoritet, for hvilken Ret <strong>og</strong> B<br />
lighed er Hovedsag.<br />
Tjewold Gartneri 3. Februar 1915<br />
Ærb~digst H Asche Moe (sign.)<br />
Asche Moe var en sjelden personlighet, naturelsker, vitenskapsmann, fl<br />
tig skribent i aviser <strong>og</strong> tidsskrifter. Han gjorde allsidige opptegnelser av 1<br />
tenskapelig interesse <strong>og</strong> syslet med lokahistorie.<br />
Flere av hans arbeider er kommet ut på fremmede språk, således «Dat<br />
of flowering for native and garden plants at <strong>Stavanger</strong>)), utgitt av Det norsl<br />
Vitenskapsakademi, med støtte av Nansen-fondet.<br />
Haakon var i besittelse av en fin <strong>og</strong> nobel karakter. Det hindret likevel ikl<br />
at han stundom kunne virke en smule avvisende <strong>og</strong> kjølig. Men det klæd<br />
ham. Og en ble ikke av den grunn mindre glad i ham. Det var som regel allt<br />
interessant å være i selskap med ham. Helbreden var de siste leveårene ikl<br />
så bra, men han søkte alltid å praktisere et fornuftig levesett <strong>og</strong> klarte seg fo<br />
bausende godt. Til den 8. april 1937, da døden kom <strong>og</strong> satte punktum.
idealisten <strong>og</strong> kommunepolitikeren, Stadsfysikus Eyvin Dahl. Moe's forbe<br />
holdt seg d<strong>og</strong> rett ti1 å reise en enkel, men <strong>forhold</strong>svis rumrnefig hytte i del<br />
søndre enden av sk<strong>og</strong>en, der det til å begyrsne med var så usjenert at det gikl<br />
an A ta seg et solbad.<br />
«TdyJlen» her ble iddlertid av kort varighet. Dahl var leder for ((Frisind<br />
Hovedhuset (t-v.) <strong>og</strong> den midlertidige hytten (2.h.)<br />
barnelag)) <strong>og</strong> det førte med seg at tallrike skarer av de livsglade ungdommeni<br />
invaderte området som fyrrige niaur <strong>og</strong> gjorde det uråd for de eldre, opprin,<br />
nelige eiere, å leve fredelig <strong>og</strong> tilbaketrukket, slik de var vant til.<br />
En stavangerdame skrev på den tiden til Moe <strong>og</strong> spurte om hun kunne B<br />
kjc3pe et mål av eiendommen. Svaret hun fikk den 15. mai 1934 hadde dennt<br />
ordlyden:<br />
«Det vvilde ha varrt oss kjzrt om vi hadde kunnet avstå en grunn 1 Malle<br />
Hien. Dr. Dahl er imidlertid eier av det hele. Vi har bare bruksrett til en bygslei<br />
tomt. Stedet huer oss ikke lenger. l[ Izngden vil visstnok heller ikke andre tri-<br />
ves der. Hvad mener De om Hommersand? Der er lunt, varmt, derti<br />
bekvemt.«<br />
Selv gjorde søskentrioen kort prosess, rev hytten <strong>og</strong> fraktet materialene ti<br />
Hommersåk, der somerboligen ble gjenreist i et gaanmelt sandtak.<br />
1 mellomtiden hadde forøvrig selvsamrne «trio» foretatt en annen like<br />
oppsiktsvekkende handling, nemlig å kjerpe Rosenberggaten 20, en lavloftel
Hun kan være blød, blid <strong>og</strong> sentimental, <strong>og</strong> hun kan på Ironiens Skarpeste<br />
Svøbe piske sin Elsker paa Knæ <strong>og</strong> ud af Døren. Hun er alt i alt en Eksistens,<br />
der burde følge Ferdinands Raad: gifte sig jo før jo heller. Om ikke med ham,<br />
saa med en anden.<br />
Det var denne Karnilla Gaarsaftenens Debutantinde Frk. Ella Moe præ-<br />
senterede Bergens Publikum.<br />
Valget av Rollen var dristigt, ja, saa dristigt at Debutantinden neppe selv<br />
har havt fuld Klarhed derover. Thi man søger nu sjelden vanskelighederne<br />
den første Gang.<br />
I Forhold til Oppgaven var Resultatet en Overraskelse.<br />
Det var lykkes Debutantinden at samle den svævende Karakter i en indivi-<br />
due1 Opfatning. Jeg kan ikke overalt anerkjende dennes Berettigelse, ligesaa-<br />
lidt som jeg overalt kan beundre Instruktionen. De sidste Scener hvor Kamil-<br />
las graadkvalte Ironi skal jages op i Crechendo mod Slutningsdissonanten<br />
manglede den rette Fart <strong>og</strong> Sammenhæng. Indignationen blev servert med<br />
Panser <strong>og</strong> Tiltag <strong>og</strong> stemningen derved brudt. Men Rollens rige Stemnings-<br />
skala gav tiltrods for manglende Teknik <strong>og</strong> samlende Spil neppe en eneste<br />
falsk Tone. Frk. Moe's Replikbehandling var dertil sikker <strong>og</strong> udpræget natur-<br />
lig. Hendes Organ er blødt <strong>og</strong> bøieligt <strong>og</strong> høyst velklingende.<br />
Skiller man sig i den Grad heldigt fra en Opgave, saa svær <strong>og</strong> i almindelig<br />
Forstand saa lidet taknemmelig som Kamilla i «Det hele er Ingenting», da<br />
maa en fornyet Optræden imødesees med mere end alrnindelig Interesse. I<br />
det moderne Rollefag - ikke blege Paraderoller, men med Karakter, Kjød <strong>og</strong><br />
Blod -vil frk. Moe sikkert finde nok af Opgaver, som hendes Evne <strong>og</strong> Naturel<br />
ulige mere tilfredsstillende vil kunne magte)).<br />
Etter debuten søkte Ella Moe om ansettelse ved teateret i Bergen, <strong>og</strong> fikk føl-<br />
gende positive svar:<br />
Bestyrelsen for Bergens Nationale Scene<br />
2. Marts 1885<br />
Frøken Ella Moe, stav ange^<br />
Jeg har herved den Ære at meddele Dem som svar paa Deres Ærede af<br />
22. f.m. at forsaavidt Deres Debuter vandt Bestyrelsens Bifald, saa at man<br />
saa, at De for Scenen har med Held kunde anvendes, vil Bestyrelsen strax<br />
kunne tilbyde Dem Engagement.<br />
Onskende Dem velkommen til Bergen, har jeg den Ære at tegne<br />
Deres cerbødige<br />
Oluf N Wingaard<br />
formand i Bestyrelsen
En skulle anta at Ella Moe, med tanke på den vellykte debut <strong>og</strong> etter det<br />
positive brevet fra Den nationale Scene, ville gå en lysende framtid imøte som<br />
Thalias tjenerinne. Men ett eller annet skjedde som satte en bom for karrie-<br />
ren. Det skal ha hatt noe med ((rivalisering)) å gjøre, ikke i Bergen, men ved<br />
Christiania Theater, der hun - så vidt jeg i sin tid oppfattet det - hadde fått<br />
løfte om ansettelse Primadonnaen ved teateret skal ha vaert gift med sjefen<br />
- Hejberg - <strong>og</strong> hun forlangte å få den rollen som var tiltenkt Ella.<br />
Den forsmådde <strong>og</strong> grenseløst skuffede unge damen skrev et brev til sin<br />
bror Haakon, der hun fortalte om sitt nederlag. Han sendte henne følgende<br />
broderlige svar:<br />
<strong>Stavanger</strong>; I. marts 1886<br />
Kj~re Ella!<br />
Det var ikke frit for at meddelelsen i dit sidste brev en kort tid forbauset mig,<br />
men ved nøjere eftertanke kom jeg til, at det slet ikke var n<strong>og</strong>et at gjøre ståhej<br />
af. Sagen er vel simpelthen den: Hejberg er en Knaegt, <strong>og</strong> theatret er svagt<br />
i financiel henseende.<br />
Holger Sinding sa engang n<strong>og</strong>et ganske godt i «Illustrert Tidende)): «Her<br />
hos os fordrer man af en scenisk kunstner eller kunstnerinde at de med en<br />
gang skal vaere helstøbte, mens man i udlandet uddannes i flere år både med<br />
hensyn til organet <strong>og</strong> til optræden)).<br />
Hvis jeg virkelig følte ved mig selv, hvis jeg stolte på min egen dygtighet<br />
<strong>og</strong> mine anlæg, stolte på mig så'n at jeg med sikkerhed vidste: Jeg har begavelsen,<br />
bare jeg får rolier der stemmer med min begavelse, mit anlaeg <strong>og</strong> nature1<br />
- da, ja, da, tror jeg ikke jeg vilde betaenke mig på at debutere i Kristiania<br />
- forudsat at det blev bedre med rollefordelingen der end i Bergen. Men dette<br />
kan man vel ikke så godt være viss på?<br />
Som sagt, hvis jeg følte tilstraekkelig kraft hos mig til at ta fat på ny, <strong>og</strong><br />
hvis jeg var sikker på ikke at komme ud for en slig svinepels af en instruktør<br />
som Hejberg, ja, da vilde jeg ikke betarnke mig.<br />
Det er jo ikke morsomt at blive taget ved nzesen slig af en tølper som ham.<br />
Jeg har svzert liden tid - der er megen lzesen, <strong>og</strong> liden tid til overs.<br />
Lev vel! Vaer hilset<br />
Håkon<br />
Hvorom aliting er, endte teaterhistorien som en skjebnesvanger tragedie<br />
for den lovende <strong>Stavanger</strong>-debutanten, som mer <strong>og</strong> mer kom til å trekke seg<br />
resignert tilbake. De årene jeg i min oppvekst vanket i Asche Moes hus, ble<br />
jeg aldri så mye kjent med Ella at vi hadde en virkelig samtale, jeg anså henne<br />
naermest som folkesky <strong>og</strong> utilnærmelig. Først de siste årene hun levde kom
jeg na=rmere 1 kontakt med henne, <strong>og</strong> ble faktisk talt hennes «rådgiver» <strong>og</strong><br />
((hjdpesmmnn, da hun sto alene i verden, som den siste av den store søskenflokken.<br />
Hvorfor huil aldri kom til å inngå noe ekteskap, er uvisst. Det eneste personlige<br />
brevet hun etterlot seg viser imidlefild at hun i sin ungdom hadde<br />
Men lørdag kl. 4 møder Du pligtskylåigst oppe ved Berentsens, saa gaar<br />
vi til, ja, hvad heder det nu9 - naa ja, til «Baades», <strong>og</strong> saa skal jeg love at vzre<br />
forsonet ved det fmste kys.<br />
Indtil da får du leve af en aldeles ubeskrive~g masse kys, som herved sendes<br />
Dig, bedaarende «elverplge» som Du er - ja, det kan Din egen - - -<br />
bevidne<br />
'Var det endda et gyse&$, skraekkeligt veir, saal»<br />
Ellas store kjaerlighet dreide seg ikke minst i hennes voksne <strong>og</strong> eldre år,<br />
først <strong>og</strong> fremst om dyrene. Fuglene <strong>og</strong> kattene hadde i henne en god venn<br />
<strong>og</strong> beskytter.<br />
Da hennes siste bror, Haakon døde 8. april 1937, ble deres hus i Rosenberggaten<br />
<strong>og</strong> hytten i Hommersåk, solgt. Ella fikk seg et vaerelse på Handelsstandens<br />
Aldershjem på Eiganesveien. Senere uttalte hun ønsket om å få bo i et<br />
privat hjem <strong>og</strong> spurte orn hun kanne få leie en stue i vårt hus, noe både min<br />
mor <strong>og</strong> tante sa seg enige i. Eike fior krigsutbruddet søkte hun seg inn på «Mders<br />
Hvile» på Storhaugveien, <strong>og</strong> der ble hun boende til sin d ~d, 2. mai 1950,<br />
88 år gammel. Selve sørgehmiden <strong>og</strong> den etterfølgende minnestund fant<br />
sted på aldershjemmet. Som tidens skikk var, fulgte siorgeskaren etter båren,<br />
kjørt i en av Svelas likv<strong>og</strong>ner, tål Lagård Gravlund, der den ble senket på<br />
frniliegravstedet, ved siden av foreldre <strong>og</strong> siosken. Den eneste gjenlevende<br />
slektningen takket for deltakelsen, nemlig nevøen:<br />
Finn Moe<br />
Av Ingeborg Regine <strong>og</strong> Arnt Moes åtte barn var det bare legen Arnt Oskar<br />
som ble gift <strong>og</strong> fikk barn, nemlig sønnene Leif <strong>og</strong> Fhn. Leif bodde til sin<br />
død i en hytte på Jaeren, der han var sysselsatt med landskapsmaling, uten<br />
at han vel egentlig kom til å «slå igjennom)). Finn gjorde det bedre, riktignok<br />
etter noen vanskelige ungdomsår i utlendighet, naermere bestemt i Paris.<br />
Han var født 12. oktober 1982, tok artium <strong>og</strong> studerte senere ved franske<br />
universiteter <strong>og</strong> høyskoler. I 1927 ble han korrespondent for hbeiderbladet<br />
i Berlin, fra 1929 til 1932 var han sjef for Arbeidernes Pressekontor. Han ble<br />
fast utenriksmedarbeider i Arbeiderbladet <strong>og</strong> kom til USA i desember 1940,<br />
<strong>og</strong> var sjef for den norske kringkstingstjeneskn der til 1943. Deretter var<br />
han pressekonsulent ved det norske utenriksdepa&enienteL i London. Etter<br />
krigen var han ellers fast kronikør i NE. I 1946 ble han rådgiver for FN's<br />
generalsekretaer. Samme år ble han Norges faste representant ved FN, fra
1948 som ambassadør. I 1948 - 49 var han Norges faste delegerte i Sikkerhets,<br />
rådet. Han gikk så tilbake til Arbeiderbladet som utenriksredaktør. 1 1950 blt<br />
han valgt som representant i Stortinget, etter å ha vaert varamann siden 1945<br />
Som stortingsmann representerte Finn Moe ofte Norge i utlandet. Har<br />
deltok i Europarådets møter <strong>og</strong> var i to år visepresident der, var videre med.<br />
lem av Nordisk Råd <strong>og</strong> aktiv på mange måter. Blant annet var han sterkt inte.<br />
ressert i <strong>forhold</strong>et mellom øst <strong>og</strong> vest, <strong>og</strong> gikk iherdig inn for avspenning mel-<br />
lom ytterpunktene.<br />
Allerede i 1929 fikk Moe Universitetets gullmedalje for en filosofisk av-<br />
handling om pragmatismen. Han fikk utgitt flere bøker om Arbeiderbeve-<br />
gelsens internasjonale historie.<br />
Finn Moe døde 6. august 1971, da bosatt i Hamar. Han var gift, men<br />
hadde ingen barn. Dermed satte han - som sistemann - sluttstreken for bok-<br />
trykker <strong>og</strong> redaktør Moes en gang så tallrike familie.<br />
Han arvet familiens sølvtøy, malerier <strong>og</strong> fot<strong>og</strong>rafier. Det havnet på<br />
Hamar, der fruen hadde sine nzrmeste slektninger.<br />
Fire stiler av Andrem 1Moe<br />
Redaktør Arnt Moes fjerde sønn, Andreas, født 1861, har etterlatt seg en del<br />
stilebøker fra den tiden har gikk på Katedralskolen i årene 1877 - 80. Den ene,<br />
om «Borgervebningsdagen», er allerede kommet på plass i nærvzrende<br />
bok. Fire av de andre tas <strong>og</strong>så med, fordi de på en fornøyelig måte handler<br />
om noe som har med lokalmiljøet for over hundre år siden, å gjøre.<br />
En jagttw til Maldeforen<br />
En Morgen tidlig i 0ctober dr<strong>og</strong> jeg med Gevzr udover til Malde. Da jeg<br />
var kommet til Maldeforen bemærkede jeg mellem Sivene en flok Ænder,<br />
som stadig dukkede <strong>og</strong> satte det speilblanke Vand 1 en gyngende Bevaegelse.<br />
Jeg gaar ludende frem mellom Lyngtuerne, indtil jeg naar den med høit siv<br />
bevoxede Strandbred. Sagte kryber jeg gjennem sivene <strong>og</strong> vover knapt at<br />
aande. Jeg spænder Hanen, Ænderne strække forskrækkede Halsen i Veiret.<br />
Jeg lzgger an, Skuddet knalder <strong>og</strong> døde ligger to Stykker. Jeg springer til,<br />
gaar ud i Vandet, som kun naar til Knzerne, faar Tag i Enderne <strong>og</strong> putter<br />
dem gemytlig ned i Jagttasken.<br />
Jeg gaar videre <strong>og</strong> det varede ikke længe inden jeg får @ie paa en ualmin-<br />
delig stor Flok Stzr, som holder maaltid paa en Ager. Jeg kommer bag et<br />
Gjzrde <strong>og</strong> er allerede nzsten paa Skudhold, da hele Flokken pludselig flyver<br />
op, men i sin Uskyldighet slaar den sig ned i en R<strong>og</strong>n, neppe 30 skridt borte<br />
fra det Sted hvor jeg med mit velladede Gevzr ligger skjult. Jeg benytter An-<br />
ledningen <strong>og</strong> hilser dem Godmorgen med en rigtig god Hagelladning, hvilket<br />
har til Følge at 10 stykker af dem finder sin Plads i min Jagttaske.
andre Bygninger saaes Ganns Potteris Skorsten <strong>og</strong> tillige hørte vi flere «Gji<br />
ges» Galen. Der kunde ikke længere være Tvivl om, at vi vare ankomne<br />
Sandnes, <strong>og</strong> vor Formening blev strax efter til Vished, thi Døren aabnedl<br />
<strong>og</strong> konduktøren nævnede Stedets Navn. Altsaa steg vi ud <strong>og</strong> styrede str:<br />
kursen til Planteskolen, som i sin halv vinterlige, halv vaarlige klædning, tc<br />
sig meget vakkert ud.<br />
Sandnzs havde intet tiltrækkende for os, men derimod tør vi anbefa<br />
Pottemagere <strong>og</strong> Yndere af smuds <strong>og</strong> Søle stedet, da vi føle os forvissede oi<br />
at de hver iszr vil finde sig vel der.<br />
Det var derfor med ublandet Gl~de vi klokken n<strong>og</strong>et over 7 igjen . befanc<br />
os i vor lune kupe <strong>og</strong> klokken 8 i vort eget, gode stavanger.<br />
26/3 18:<br />
En ferietur til Hykm i Suldal<br />
«Haukelid» havde allerede begyndt at sætte sig i Bevægelse, da jeg <strong>og</strong> to 2<br />
mine Kamerater steg ombord forat følge den til Sand. Henimod kl. 2 om e<br />
termiddagen ankom vi dertil, <strong>og</strong> efterat vi havde provianteret os, t<strong>og</strong> vi stra<br />
paa Veien som fører til Suldal. Regnen øsede ned i Strmme <strong>og</strong> af denn<br />
Grund t<strong>og</strong> vi efter neppe en Fjerdingsveis Gang ind paa Gården «Heien><br />
hvor vi overnattede. Den nzste Dag dr<strong>og</strong> vi videre, idet vi fulgte Elven, sor<br />
lig en Sølvstribe bugter sig gjennem Dalen. Henimod Aften naaede vi Su<br />
dals Prestegaard <strong>og</strong> t<strong>og</strong> ind hos Odde Moen, som uagtet han var Klokke<br />
var saa ublu at han forlangte 5B for en Potte daarligt Tyndtøl, n<strong>og</strong>et vor Pen<br />
gebeholdning i kngden ikke kunde taale. Senere paa Kvælden bestilte 1<br />
Skyds over Suldalsvandet <strong>og</strong> allerede Klokken 9 sagde vi Odde Moen <strong>og</strong> han<br />
Tyndtøl Farvel <strong>og</strong> for for en frisk Kuling henover Suldalsvandet. Mzegtig<br />
Fjelde hæve sig paa begge Sider af Vandet <strong>og</strong> kun hist <strong>og</strong> her klæder Furue<br />
<strong>og</strong> Birke det nøgne Fjeld. Vinden t<strong>og</strong> med Magt i Seilene <strong>og</strong> truede mangel<br />
gang med at kantre den lille Færing, <strong>og</strong> Strømmen var på sine Steder sa<br />
stærk, at Baaden næsten stod stille, det var derfor med liden Fornøielse<br />
hørte til Skydsfolkenes Fortælling om dem som var omkomne paa Suldals<br />
vandet. Vi havde nu naaet vort Maal: Gaarden Vaage. Konen i huset stod<br />
Døren med Hænderne i Siden <strong>og</strong> nedlod sig ikke engang til at svare paa vor<br />
venlige «Godaften», <strong>og</strong> da vi i al Uskyldighed spurgte, om det var muligt a<br />
faa L<strong>og</strong>i for natten, ytrede hun med en vigtig Mine, at hun ikke vidste det<br />
vi saa saa «løgne» ud 0.s.v.<br />
((Farvel)), sagde vi <strong>og</strong> strax t<strong>og</strong> vi fat paa Veien til Hylen. Opefter Heiernt<br />
bar det, idet vi istemte en lystig Sang, som Fjeldene rundtomkring gjent<strong>og</strong>e<br />
Paa Toppen standsede vi forat betragte den herlige Natur som omga os. Bag<br />
os udfoldede Dalen sin Frodighed <strong>og</strong> Ynde, foran os hævede sig Hylsskaret:<br />
mørke <strong>og</strong> truende Fjelde. Nu bar det nedover igjennem Hylsskaret hvis stor-
den. Men efterhaanden ant<strong>og</strong> den en varmere kolorit <strong>og</strong> lagde en bred, gyl<br />
den vej henover vandet. Over den øvrige Bade laa der et ubestemt graat hall<br />
mørke, hvorfra der stundom kom et enkelt par frem, gled lydløst over guld<br />
veien, idet det fik en glorie om sig fra issen til fodsaalen, <strong>og</strong> tabte sig i mørke<br />
langt borte. Der var <strong>og</strong>saa de hoveder, som maaneskinnet gjorde gyldne, mei<br />
ganske faa. De holdt sig især for sig selv i udkanterne af vandet, hvor de<br />
var isbelagte buske <strong>og</strong> trær, som funklede i maaneskinnet.<br />
Der hørtes et knald. De fleste havde slet ikke seet den raket som oppsendte<br />
fra holmen <strong>og</strong> som var signalet til festens begyndelse efter solens nedgang<br />
Der blev en løben fra alle mulige kanter af vandet, par efter par kom ren<br />
dende. Alle løb frem efter en gylden vej, thi maanen stod højt oppe bag hol<br />
men, <strong>og</strong> de mange veje førte allesammen til rom, toddyen, <strong>og</strong> holmen mec<br />
alle dens andre herligheder.<br />
Baalet var nylig endt. Der steg store, sorte røgskyer op fra tønderne. Ned<<br />
ved jorden saa man en enkelt liden blaalig flamme, som efterhaanden fil<br />
overhaand, delte sig i utolmodige store <strong>og</strong> smaarødlige flammer, der slikkedt<br />
op mod himmelen <strong>og</strong> fordrev røgen. Der laa en klar, rødlig belysning ovei<br />
holmen <strong>og</strong> de nærmeste omgivelser, <strong>og</strong> de fleste ansigter fik et højrødt ly<br />
sende skjær over sig. Drikkevarene kom saare vel med <strong>og</strong> baalet endu bedre<br />
thi det var begyndt at blæse. Men indenfor indhegningen havde man inger<br />
nød. Man lo <strong>og</strong> pratede <strong>og</strong> morede sig fortreffeligt. Stemningen naaede sir<br />
højdepunkt da fyrværkeriet gik tilvejrs <strong>og</strong> lagde et vexelvist rødt, gult ellei<br />
grønt skjær over scenen. Alle de ansigter der befandt sig tæt sammenstuede<br />
udenfor indhegningen, saa i den skiftende belysning ud som en række orien-<br />
talske lamper. Men de maatte sees paa afstand. Paa nært hold var glandsen<br />
næsten for sterk fra øjnene, som syntes at ligge dybt inde i de magre, blegendc<br />
ansigter. Det var fattige børn som <strong>og</strong>saa delt<strong>og</strong> i festen - paa sin maade. De<br />
fleste stod med hændeme i lommen <strong>og</strong> slikkede sig om munden, thi det var<br />
blevet bitterligt koldt. Af <strong>og</strong> til førte de sine forfrosne hænder op til Munden<br />
<strong>og</strong> aandede paa dem. Men saa føltes de saa kolde igjen, naar de holdt op<br />
dermed. Saa lod de det være en lang stund, til fristelsen blev dem for stærk.<br />
Alle de smaa, uskyldige barnemunde gik op <strong>og</strong> ned med en ubehagelig, kla-<br />
prende lyd. De bed tænderne fast sammen, men kulden aabnede Munden<br />
igjen, <strong>og</strong> saa klaprede de atter - uafladeligt.<br />
Det var dejligt at se paa fyrværkeriet, men dejligere skulde det være -<br />
tænkte en <strong>og</strong> anden - at eje en frakke eller bare en hel trøje. Thi det var saa<br />
koldt, saa koldt, saa bitterligt ko-ldt ...<br />
((Dette er min sidste norske Stil,)) anmerker Andreas Moe. Hans norsk-<br />
lærer ved Katedralskolen var på det tidspunktet Malte L.angberg.(Årstallet<br />
er 1880).
Den opprinnelige gaten til Bjergsted var en fortsettelse av den lange Løk-<br />
keveien, som starter ved Kannikparken <strong>og</strong> ender ved den nordlige inngangs-<br />
porten til folkeparken. Rett innenfor denne sto det en musikkpaviljong <strong>og</strong><br />
lenger borte det <strong>gamle</strong> herskapshuset som desverre gikk opp i flammer under<br />
krigen, da det var okkupert av de tyske stridskreftene.<br />
For å gjøre adkomsten til Bjergstedparken både lettere <strong>og</strong> kortere ble det<br />
anlagt en ny gate, som tok av fra Løkkeveien like ovenfor Sandvigen skole,<br />
(som ble jevnet med jorden i 1982) <strong>og</strong> forbi den største av gassbeholderne.<br />
På bildet ser vi i forgrunnen den svære dampveivalsen med den steilende<br />
messinghesten i fronten. Veivalsens faste standplass var på Nytorget, med<br />
innkjørsel fra Langgaten. Nåer den jo havnet på Kjelvene, <strong>og</strong> er degradert<br />
til å gjøre tjeneste som lekeapparat. Den trommelen som der inne er koplet<br />
til skal forresten være en bearbeidet del av «Kongsteinen» som i sin tid ble<br />
sprengt i stykker <strong>og</strong> fjernet. En må vel ha lov til å kalle denne forhistoriske<br />
dampveivalsen for et tungtdrevet, larmende monstrum. Den kunne ikke<br />
unnlate å vekke oppmerksomhet der den i langsomt tempo ble ført gjennom<br />
gatene, mens den fra skorsteinen spydde ut sine røykskyer. For å unngå å<br />
knuse kummelokkene av støypegods når den broltende sneglet seg av sted,<br />
måtte det gå en markør foran <strong>og</strong> varsle føreren, så han kunne manøvrere<br />
utenom de kritiske punktene, eller det ble lagt jernplater over disse.
Det kunne ha vaert naturlig å anta at den nye gaten ble anlagt for å gjøri<br />
det lettere å komme fram til parkområdet i 1925, da den store jubileums<br />
utstillingen ble avholdt. Dette året ble nemlig den hvite hallen i midten opp<br />
ført. Selv gikk jeg på middelskolen, <strong>og</strong> brukte mitt partoutkort hver enesti<br />
dag, fordi det var så mye interesant å se <strong>og</strong> høre fra ettermiddagen <strong>og</strong> til seni<br />
på kvelden. Det mest sannsynlige er imidlertid at den nye gatestubben ble an.<br />
lagt i forbindelse med Norges Varemesse, som ble holdt i <strong>Stavanger</strong> fra 16.<br />
til 23. juli 1933.<br />
Til venstre ligger Bybergstykket, med små fjellknauser <strong>og</strong> naturlige ujevn-<br />
heter i terrenget. Uten å være parkrnessig utformet ble Bybergstykket etter-<br />
hvert en ytre del av parkområdet.<br />
Ved siden av utstillingsbygget kan en på bildet se en høy oppbygging som<br />
sikkert var en gigantisk inngangsportal til Varemessen. Vi ser en rekke telt,<br />
blant annet et stort med inskripsjonen<br />
«Utlodnings-basar>).<br />
Lilleborgs oljetanker til høyre ble senere fjernet, <strong>og</strong> i stedet kom et depot<br />
for kopra, som ble fraktet opp fra Strandkaien, der lastebåten lå <strong>og</strong> losset<br />
de svaere kvanta av oljeråstoffet, som ble tippet ned i lukene i taket på<br />
fabrikkområdet.<br />
Gaten ble senere ført videre mellom Bjergsted <strong>og</strong> Bybergstykket, slik vi<br />
kjenner den i dag. Lastebilene hadde begynt å erstatte de firkantede heste-<br />
kjerrene, men var uten tippeanordning, så arbeiderne måtte forsyne seg med<br />
sand <strong>og</strong> singel ved hjelp av spadene.<br />
Parti fra Strandsiden fot<strong>og</strong>rafert i 19330-årene. Kaien stoppet et stykke forbi den <strong>gamle</strong> toll-<br />
boden. Alle husen mot sjsen ble etterhvert revet for å få et starre kaiområde. Gassverkets<br />
starste gassbeholder var et kjent landemerke i mange år:
<strong>Stavanger</strong> Forsorgsvesen eide fram til tretti-åra en del småhus omkring i de<br />
<strong>gamle</strong> bydelene. De ble bortleid til mindre bemidlede familier med barn.<br />
Hver vår var det vanlig at «vesenet«s huskomite, med formannen, Johs. M=land,<br />
i spissen, ja, iblant end<strong>og</strong> med borgermesteren som deltager, besøkte<br />
hvert av disse husene for å lytte til ønskemål fra beboerne <strong>og</strong> planlegge årets<br />
vedlikehold. Resultatet var at boligene lenge var velholdte <strong>og</strong> verneverdige.<br />
I Lillegaten 3 på Stra'en bodde en familie med 6 - 8 barn. Det ble ellers<br />
drevet et lite hjemmebakeri i huset.<br />
En stille, lys sommernatt i 1935, ble huskomiteens formann <strong>og</strong> forsorgssjef<br />
S. Rygh (som forteller dette) varslet om at Lillegaten 3 sto i lys lue. Da de to<br />
herrene straks etter innfant seg på åstedet, sto mann, kone <strong>og</strong> barneflokken<br />
rundt omkring <strong>og</strong> så at hjemmet deres brente ned til grunnen.<br />
Pr. telefon ble det ordnet med rom på Arbeidsgården i Hillevåg for farnilien<br />
- bortsett fra mannen, som det ikke var plass til. Ektefellene ville imidlertid<br />
absolutt følges, <strong>og</strong> på ((fattiggårdenn ville de ikke.<br />
Følgelig måtte en finne et hotell. Hele familien, sammen med M~land <strong>og</strong><br />
Rygh, vandret omkring <strong>og</strong> vekket den ene hotellverten etter den andre, men<br />
forgjeves. Fullt hus over alt, ble det hevdet.<br />
Etterat hele «flåden» hadde trålet Skagen, Holmen <strong>og</strong> Ostervåg, kom de<br />
siden til Kinamisjonens hospits på Bergeland. Også her var det fullt, men i<br />
den pene resepsjonen var det en mengde korgstoler, hvor samtlige i følget<br />
kunne plasseres, <strong>og</strong> i verste fall få lov å sitte natten over.<br />
Da plutselig hørtes en stemme som minnet mistenkelig om en av stedets<br />
kjente emisaerer. På stivt bokmål med Ryfylke-aksent lød det: «Så skulde det<br />
atter en gang siges at der ikke var mm for dem i herberget!)) Det var forsorgssjefen<br />
selv som for anledningen opptrådte som ernisaer <strong>og</strong> siterte fra juleevangeliet<br />
midt på sommeren. Hans «kommentar» hadde stor virkning.<br />
Dører gikk opp <strong>og</strong> ble lukket, lys ble slått på, vaelsespiker purret <strong>og</strong> lagenhauger<br />
<strong>og</strong> dyner endevendt. Innen et kvarter var hele den brandherjede familien<br />
hyggelig innkvartert <strong>og</strong> fikk end<strong>og</strong> litt å spise før de køyet. De ble boende<br />
i hospitset til de var blitt skaffet ny bolig, nye klzr m.m.<br />
Lillegaten 3 ble ikke bygget opp igjen. På det tidspunktet var det ingen<br />
husmangel i byen. En åpen plass <strong>og</strong> en god utsikt over fjorden minner om<br />
hvor det lille huset en gang lå.
Bolette Wieses Pigeskole<br />
De to siste private pikeskolene i <strong>Stavanger</strong> var Rings ved Breiavatnet <strong>og</strong> Bo-<br />
lette Wieses på hjørnet av Hospitalsgaten <strong>og</strong> Laugmandsgaten 7. I andre eta-<br />
sje i sistnevnte hus hadde borgermesteren senere sine kontorer, mens det i før-<br />
ste etasje ble innredet et stort butikklokale, der <strong>Stavanger</strong> kommunale<br />
Elektrisitetsverk i flere år drev sitt utsalg av artikler som knyttet seg til den<br />
nye, epokegjørende energikilden som i 1909 gjorde sitt innt<strong>og</strong> i byen.<br />
Frøken Bolette Sofie Wiese var født i Bergen 5. mai 1822. Som to-åring<br />
kom hun til sin bestemor, med etternavnet Knagenhielm, på Kaupang i S<strong>og</strong>n.<br />
Der ble Bolette til hun var 23 år - i 1845. Da reiste hun til <strong>Stavanger</strong> for å bli<br />
guvernante for familien Kohlers barn i Hillevåg, ble senere larrerinne ved frø-<br />
ken Arnholdts skole. Men i 1856 startet hun sin egen skole. Her virket hun<br />
i hele førti år, til 1896, da hun hadde fylt 76 år. Ved avskjeden fikk hun over-<br />
rakt en sølvskål fylt med fire tusen kroner, som var innsamlet blant hennes<br />
<strong>gamle</strong> elever fra alle verdens kanter, i takknemlig erindring for hva hun hadde<br />
varrt for dem både som pedag<strong>og</strong> <strong>og</strong> menneske. Samme året ble skolen pålagt<br />
å holde eksamen, men allerede i 1899 nedla den sin virksomhet. De tre siste<br />
årene ble den ledet av Bolettes søster, Johanne Wiese, som i mange år hadde<br />
varrt larrerinne ved skolen.<br />
Lunsebrettet<br />
Det finnes i dag neppe mange <strong>Stavanger</strong>e som husker denne betegnelsen på<br />
et ellers godt kjent sted i byens sentrum. Stedet er nemlig foran det nye kultur-<br />
huset, der frelsessoldatene pleier framføre sine åndelige viser til gitar- <strong>og</strong><br />
trekkspilltonefølge, der de veldressede amerikanske mormonmisjonarrene<br />
søker å informere tvilende nordmenn om de himmelske gulltavlene <strong>og</strong> der<br />
de iherdige politiske propagandistene strør om seg med flygesedler <strong>og</strong> agita-<br />
sjon for sine respektive fortrinlige partier.<br />
Det offisielle navnet er nok Arneageren, som stammer fra den tiden da<br />
Arnes gårdsbruk lå her. Eiendommen var ikke så ganske liten, men den ble<br />
etterhvert stykket opp <strong>og</strong> bebygget, slik det skjer når en bykommune i stadig<br />
vekst uavbrutt har behov for større arealer.
Arneageren var i <strong>gamle</strong> dager et samlingssted for både bymann <strong>og</strong> bonde.<br />
Sjøfolk som ikke befant seg ute på bølgen den blå, møttes gjerne her ved den<br />
øvre delen av Søregaten, der det <strong>og</strong>så var flere bevertningssteder <strong>og</strong> «liv <strong>og</strong><br />
røre». Mens denne gaten på folkemunne ble kalt «Subakanalen», gikk den<br />
åpne plassen under betegnelsen «Lunsebrettet», et uttrykk som stammer fra<br />
seilskutetiden. Maten til sjøs var den gang (i sterk kontrast til vår tid!) nøye<br />
tilmålt, den ble i byssen lunset ut i porsjoner til hver enkelt av mannskapet.<br />
Det brettet som oppdelingen ble foretatt på <strong>og</strong> som maten ble transportert<br />
på fra byssen til ruffen, kaltes «lunsebrettet». At det som stedsbetegnelse ble<br />
brukt, kan bekreftes av de eldste stavangere <strong>og</strong> b1.a. av en vise av tolder Be-<br />
rnhard Johannesen: «My old <strong>Stavanger</strong> home», trykt i 1903.<br />
For mange år siden gikk den kjente lokalhistorikeren Arth. J. Tønnesen<br />
inn for at det <strong>gamle</strong> morsomme <strong>og</strong> tradisjonsrike navnet ble offisielt gjeninn-<br />
ført. Kunne ikke det vzre en fortreffelig id6 når Kulturhuset snart skal tas<br />
i bruk?<br />
Et dikt om Serlandsbanen<br />
Da Sørlandsbanen i 1938 hadde nådd fram til Kristiansand fra Oslo, skrev<br />
en av anleggsarbeiderne, Hans H. Hetland fra <strong>Stavanger</strong>, en sang i gammel<br />
rallarvise-stil. «Et dikt om Sørlandsbanen 1938)) satte han selv som tittel.<br />
Hetland var oppom hos meg med manuskriptet <strong>og</strong> jeg har siden i alle disse<br />
årene hatt det liggende i min kuriositetssarnling. Sangen hadde, som seg hør<br />
<strong>og</strong> bør, utallige vers. Jeg har plukket ut åtte av dem <strong>og</strong> har i det vesentlige<br />
beholdt opphavsmannens egen stil, bortsett fra endel korrigering av rim <strong>og</strong><br />
rytme.<br />
Jeg føler meg forvisset om at den gladlynte <strong>gamle</strong> rallaren, som selv mente<br />
å ha en «lyrisk åre)), viile ha satt stor pris på om han hadde sett visen på trykk<br />
i en bok. Forhåpentlig vil mange av leserne gjøre det samme.<br />
(Mel.: «Oppi h<strong>og</strong>a Nord...)))<br />
Tenk, at banen nå har nådd til Kristiansand!<br />
Gleden den er stor i hele Norges land.<br />
Men den videre skal rulle på den brede skinnegang,<br />
til <strong>Stavanger</strong> fram, - en banestrekning lang!
Dette anlegg krevet har så tunge tag.<br />
Banen d<strong>og</strong> forseres videre hver dag.<br />
fike gir de seg, arbeiderne, f ~r de har nådd sitt mål.<br />
Fjellet det må vike for det hårde stål!<br />
Når vi en gang denne dagen lever opp,<br />
på hver stang skdJlagget heises h0yt i topp.<br />
For de folk som du skal reise, det en glede stor vil bli,<br />
<strong>og</strong> en lettelse for landets industri.<br />
Det er mange ting som da vil spille inn,<br />
- det jo synes som den soleklare ting:<br />
Der er megen jord å dyrke, som kan give folket br~d<br />
dersom landet vårt en gang blir stedt i n0d.<br />
Den <strong>gamle</strong> sangforfatteren tenkte neppe på at før et par år var gått skulle<br />
Norge bli okkupert av de mektige hitlerske horder <strong>og</strong> i fem år virkelig bli<br />
((stedt i nerd». Det måtte nzrmest vzre utenkelig at en slik ulykke skulle inn-<br />
treffe i et så fredelig område av verden. I femte verset heter det nemlig:<br />
Men vi håper at det ikke slik vil gå.<br />
Nordens folk, som kjent, jo freden bygger på.<br />
La oss fremtiden da bygge på det gode vennskaps-bånd,<br />
- dermed rekker vi hverandre broderhånd<br />
Her, langs S~rlandsbanen har vi fjell <strong>og</strong> sk<strong>og</strong>.<br />
J~rens b~nder player jorden med sin pl<strong>og</strong>.<br />
Og på sj~en med sin redskap, der tar fukeren sin tur:<br />
1 fabrikkene der heres donk <strong>og</strong> dur.<br />
Vi på banen ventet har i mange år,<br />
men omsider vi så glad ved målet står.<br />
Der er nedlagt store summer som seg da forrente kan,<br />
takket vcere alle dem som har holdt stand.<br />
Takk til pionerene, som f0rst tok fatt,<br />
<strong>og</strong> de arbeidsfolk som slit <strong>og</strong> strev har hatt.<br />
Tankene de samles nå om årene som komme vil,<br />
<strong>og</strong> det norske folk vi 0nsker lykke til!
<strong>Stavanger</strong> by har i tidens 10p vært velsignet med et clykkensjirkløvem med<br />
etternavnet DAHL, nemlig kvekeren/handelsmannen Endre Dahl, prestedskribenten<br />
Jonas Dahl, journalktenflorfatteren Theodor Dahl, <strong>og</strong><br />
legen/lokalpolitikeren Eyvin Dahl. Alle høyst forskjellige typer, ingen heller<br />
i legemlig slektskap med hverandre.<br />
Samtlige er blitt aret ved at gater i byen bcerer deres navn; Endre's gate<br />
ligger ved Storhaug All4 Theodor's går fra Tanke Svilands gate opp mot<br />
Kampenplatået (d<strong>og</strong> uten at ett eneste hus har matrikkelnummer til den<br />
vesle bakken). Eyvinds's gate er heller ikke lang <strong>og</strong> folkerik, der den ligger<br />
oppe på Vålandshaugen. Jonas er be~ret med en «Plass», ikke langt fra<br />
Sentralsykehuset.<br />
Vi må her i boken n0ye oss med å omtale to av personene.<br />
Theodor Dahl<br />
-født 4/11 1886, var vel en av<br />
de mest markante pressefol-<br />
kene som har beveget seg i<br />
det stavangerske <strong>og</strong> jærske<br />
miljøet. Han hadde sin egen<br />
sapregede stil både som<br />
skribent <strong>og</strong> ellers i sin ferd.<br />
En kollega skildret ham ved<br />
et jubileum så treffende at<br />
det neppe kan gjøres bedre:<br />
Theodor var en mann<br />
som stakk av fra alt <strong>og</strong> alle,<br />
<strong>og</strong> som likevel på en måte<br />
hørteimed til alt <strong>og</strong> alle. Be-<br />
standig like levende, like<br />
uforanderlig. Han kunne<br />
allverdens historier om all-<br />
verdens mennesker, men det<br />
var neppe noe menneske Egn.: H. Imsland<br />
som ikke på sin side kunne en eller annen historie om Th. Dahl. Det begynte<br />
allerede tidlig å gro legender omkring hans person. Dahl gjorde aldri noe for-<br />
søk på å være som de andre. Han var en av disse få som bar sin hatt som<br />
han ville, <strong>og</strong> selve hatten var <strong>og</strong>så noe for seg selv. Hans slips var uten side-
stykke, hans slipsnål besto av en flintestein, hans urkjede av en stor kjetting<br />
rundt halsen. Hans lommeur var til å trekke opp med en nøkkel.<br />
Theodor Dahl var utenfor partiene. Han bedømte ikke noen etter klasse<br />
eller klzer eller yrke eller sosial prestisje. Han samlet på mennesker, <strong>og</strong> han<br />
fant noe szermerket <strong>og</strong> noe verdifullt ved de fleste. Hans omgang var stor <strong>og</strong><br />
uensartet. Han hadde en viss svakhet for prester, gravere <strong>og</strong> vektere, han var<br />
på talefot med advokater <strong>og</strong> kunstnere, forretningsfolk <strong>og</strong> arbeidere, <strong>og</strong> han<br />
påtreftes ikke sjelden på strøket i fortrolig samtale med en eller annen<br />
lassaron.<br />
Egentlig hørte ikke Th. hjemme i sin samtid. Og han ville neppe ha klart<br />
det hvis han ikke hadde så rikt et sinn at han kunne drømme <strong>og</strong> dikte den<br />
om etter sitt eget hode. Han likte å snakke om fortiden, han elsket <strong>gamle</strong> ting<br />
<strong>og</strong> <strong>gamle</strong> mennesker, likte å leve i minnet. Det var minner, naturkjensle, fin<br />
iakttagelsesevne <strong>og</strong> et uutømmelig fond av anekdotestoff <strong>og</strong> barndomsinn-<br />
trykk som gjorde Dahl til den dyktige forteller <strong>og</strong> som skapte diktertrangen<br />
hos ham.<br />
Han var tolv år gammel da han foretok sin første store reise ut i verden,<br />
fra <strong>Stavanger</strong> til Regefjord. Han skulle besøke folket sitt der, men reiste for<br />
langt <strong>og</strong> kom til Flekkefjord med tre kroner <strong>og</strong> seksti øre i lommen. Da det<br />
ikke var rom for ham i noe herberge, måtte han gå ute om natten. Han slo<br />
seg i lag med den <strong>gamle</strong> vekteren Kristen, <strong>og</strong> det ble en gild <strong>og</strong> opplevelsesrik<br />
natt.<br />
Th. Dahl var hele sitt liv ((romantikeren)) mer enn noe annet. Og romanti-<br />
kerens kjennetegn er først <strong>og</strong> fremst den sterke fantasi, evnen til å ane - <strong>og</strong><br />
det skjer best i skumring <strong>og</strong> dunkelhet, «den dimme kveldåmen, tussmørket,<br />
den skyme hildrende natten <strong>og</strong> den grå demringen)), bedre enn i den nakne<br />
dagklare virkelighet, der synsranden setter grense.<br />
Dahl vandret hele sitt liv i sin barndoms fabelhage både som menneske,<br />
forfatter <strong>og</strong> journalist. I hans sinn levde en verden av merkelige typer, gro-<br />
teske, tragiske, komiske. Og rike stoffkilder hadde han i tillegg til humør, iakt-<br />
tagelsesevne <strong>og</strong> allsidighet, noe som preget hans litterme arbeider <strong>og</strong> hans<br />
deltagelse i lag <strong>og</strong> lyd. Han var en ypperlig muntlig beretter. I en krets av ven-<br />
ner var han det naturlige midtpunkt. Best gjorde han seg når han fikk sitte<br />
ved enden av sitt trekvite langbord, foran to talglys, med langpipen. ((Talg-<br />
Ijosfest)) kalte han det. Som pressemann var han nødt til å avfinne seg med<br />
den realistiske verden han <strong>og</strong>så befant seg i, men han rustet seg mot tidens<br />
kulde ved hjelp av varmen fra talglysene i de <strong>gamle</strong> stakene, ved hjelp av reg-<br />
ler <strong>og</strong> rim <strong>og</strong> portretter av svunne tiders szrmerkte «typer», raringer <strong>og</strong> mer-<br />
kverdige personligheter. Spøkelser var han fryktelig redd for, <strong>og</strong> døden opp-<br />
tok ham mye. Han rustet seg mot den ved å dikte skjønne legender om den,<br />
ved å gå morgenturer på kirkegården <strong>og</strong> der gjerne delta i dypsindige drøftel-
ser med graverne. Men takket være sin rike humoristiske sans - som kanskje<br />
egentlig bundet i sorg <strong>og</strong> melankoli - fikk han utløst latter <strong>og</strong> glede blant sine<br />
medmennesker <strong>og</strong> gjorde livet levelig for sitt eget vedkommende.<br />
*<br />
Det hendte naturligvis ofte at Theodor Dahl ble bedt om å underholde på<br />
møter <strong>og</strong> tilstelninger. Han hadde sin egen stil når han sto på et podium <strong>og</strong><br />
mange satte pris på å lytte til det han hadde å berette.<br />
Totalavholdsforeningens ungdomslag hadde i trettiårene bygget et stort<br />
forsamlingslokale på et landsted de hadde anskaffet seg ute på Vaulen. For-<br />
mannen i underholdningskomiteen hadde ved en spesiell anledning b1.a. fått<br />
pastor Arne Varden i St. Johannes menighet som taler <strong>og</strong> Theodor Dahl til<br />
å lese selvopplevde historier <strong>og</strong> fortelle sine jzerske «slåser».<br />
De to skulle hentes <strong>og</strong> befordres til lokalet i en drosjebil, som var rekvirert<br />
av formannen. Først hentet han Varden <strong>og</strong> fortsatte deretter til Paradisveien<br />
80, der Theodor bodde høyt oppe på tiTimpelen», som villaen kaltes. Under-<br />
veis dit ut spekulerte underholdningsformannen med spenning på hvordan<br />
han på beste måten skulle få presentere presten <strong>og</strong> skrønemakeren for hve-<br />
randre.<br />
Han kunne ha sluppet å bekymre seg det ringeste, viste det seg, for idet<br />
Th. skulle presse sitt korpulente legeme inn i drosjen, utbrød han umiddel-<br />
bart, henvendt til geislighetens representant: «Det er svzert så feide du e' blitt,<br />
din madprest ! ».<br />
«Du har nå ikkje någe du sjøl sko ha sagt når det gjelle' tykkelsen,)) svarte<br />
prelaten. «Har du sitt deg i speielen i de' sista?«<br />
Varden <strong>og</strong> Th. var jo begge jærbuer <strong>og</strong> godt kjente helt fra barndommen,<br />
de var i høy grad på bølgelengde, så noen presentasjon var helt unødvendig.<br />
*<br />
Dahl var jzerbu på sin hals <strong>og</strong> likte seg best når han fikk streife omkring<br />
i sin barndoms rike. I 1920 bygde han seg en hytte på Håbakken i Time, midt<br />
i lyngheia, men med et godt utsyn til alle kanter. Her i hytta døde han <strong>og</strong>så,<br />
søndag 5. mai 1946 klokka 14. En av vennene hans, Magnus Espeland, for-<br />
teller om hendelsen:<br />
«Laurdag den 4. mai var han komen til hytta, samen med sin gode ven,<br />
Bjarne Ogreid. O.G. Kverneland (Bustian) kom <strong>og</strong> dit <strong>og</strong> var med <strong>og</strong> planta<br />
ein del blomar i hagen. Theodor lurte på om han fekk oppleva å sjå at dei<br />
blømde til sommaren. Han var sjøl litt uviss på det. Søndag sat desse tre i<br />
hagen <strong>og</strong> naut sola <strong>og</strong> ein ny vår. Brått vart Tehodor sjuk <strong>og</strong> ropte til Bjarne<br />
at han måtte koma med dråbane. Han fekk dråbane, kom seg til att, <strong>og</strong> gjekk<br />
inn <strong>og</strong> la seg på ein benk. Han la seg på sida med eine handa under hovudet<br />
<strong>og</strong> sovna for godt. Det heile stod på ein liten halvtime. Då eg kom heim frå<br />
ei reise til Sirdalen like etter fekk eg høyra at han nett var slokna. Eg gjekk
då straks opp til Håbakken - <strong>og</strong> der på benken låg min gode ven Theodor<br />
Dahl - som om han sov. Dette var eit tungt slag - med sorg <strong>og</strong> sakn for<br />
mange.«<br />
*<br />
I Pølsesvingen ved Hillevågsvatnet står det ellers et velformet bronsehode,<br />
laget av bildeh<strong>og</strong>geren Hubert Wilfan. Ingen trenger vaere i tvil om hvem<br />
dette hodet forestiller, ingen av dem som er så pass oppi årene at de har opp-<br />
levd denne saeregne dikteren <strong>og</strong> pressemannen.<br />
Stadsfysikus Eyvin Dahl<br />
Søndag 1. juli 1922 kom det en ung østlandsk lege til <strong>Stavanger</strong>. Ingen tok<br />
imot ham, ukjent <strong>og</strong> sulten var han. Til slutt satte han seg - ifølge myten -<br />
på en trapp i Kirkegaten. Han spurte en gutt som passerte om det ikke fantes<br />
kafeer i denne byen.<br />
«Jo, bare gå opp den trappå du sitte på, så komme du rett inn i (godtem-<br />
plarkafeen) Promenaden)), svarte gutten. Og det passet ganske bra, for den<br />
unge legen var selv totalavholdsmann <strong>og</strong> derfor i god takt med byens rytme<br />
- den gang (men så langt fra den nåværende!).<br />
Eyvin Dahl var født i Halden 10. juli 1895. Etter å ha tatt en fin eksamen<br />
<strong>og</strong> praktisert som kandidat ved Rikshospitalet <strong>og</strong> Ullevål sykehus <strong>og</strong> vaert<br />
assistentlege ved Aker sykehus, dro han til <strong>Stavanger</strong>, der han ble reservelege<br />
ved kirurgisk avdeling på «byens sykehus)).<br />
Men snart begynte han å bli kjent som en saerpreget <strong>og</strong> allsidig samfunns-<br />
engasjert personlighet. Helt fra 1928 <strong>og</strong> til sin død i 1962 var han medlem<br />
av Bystyret <strong>og</strong> satt nesten like lenge i Formannskapet, foruten i tallrike styrer<br />
<strong>og</strong> komiteer.<br />
Han tilhørte en velstående borgerlig familie, men vagte selv den radikale<br />
siden i politikken. Etter krigen manglet han bare noen ganske få stemmer på<br />
å bli valgt inn på Stortinget for kommunistene. Den lengste perioden tilhørte<br />
han imidlertid Arbeiderpartiet.<br />
Etter foreldrenes død arvet han en ganske pen sum penger, som han umid-<br />
delbart brukte til å reise sitt eget sykehus: ((Doktor Dahls Klinikk)), i Birke-<br />
landsgaten 2 - 4, den <strong>gamle</strong>, nedlagte Platou skole, som gjennomgikk store<br />
forandringer <strong>og</strong> til slutt ble rabitz - pusset utvendig. Han fikk ingen offentlig<br />
støtte til driften, <strong>og</strong> da denne dessverre gikk med store underskudd, måtte<br />
Dahl etter tre år se seg nødsaget til å gi opp virksomheten. Han byttet eien-<br />
dommen med en herskapelig villa i Admiral Cruysgaten 13 (som i dag eies<br />
-.<br />
48
Dahl utfolder seg for barna fra balustraden i Bjergsted med en margarinkasse som<br />
talerstol. (Foto: Sig. Tang- Wa)<br />
av Jehovas Vitner <strong>og</strong> kalles «Rikets Sal«). Senere havnet han i et gammelt<br />
mindre hus opp av Laikkeveien, Henrik Steffensgt. 10 som han utvidet en<br />
smule.<br />
Ellers hadde han kjøpt Asche Moes eiendom å Madlalia (Jfr. kapittelet om<br />
«Moe-dynastiet)) i nzrvzrende bok).<br />
Det er ikke tvil om at Dahl var en omstridt person, svarrt mange beundret<br />
ham som den idealisten han var, mens han for enkelte var en «r0d klut)) som<br />
helst burde ha evakuert til Russland, for aldri å vende tilbake.<br />
Tidlig i sin politiske karriere uttalte han en gang: «Jeg skal etter evne pirke<br />
ved de råtne <strong>forhold</strong> i <strong>Stavanger</strong> Forsorgsvesen.» Senere kom han selv i en<br />
årrekke til å sitte som medlem av styret, med borgermester Middelthon som<br />
formann <strong>og</strong> pastor Erling Haaland som biskopens representant.<br />
Allerede i 1937 ble han ansatt som Stadsfysikus <strong>og</strong> fikk da en ganske stor<br />
myndighet i bysamfunnet.<br />
En av de tingene, som ikke ble allment forstått <strong>og</strong> satt pris på, var hans<br />
motvilje mot privat drevne spebarnshjem, i første rekke Emma Nielsen-
Ogreids anerkjente institusjon i Strømvik. (Jfr. kapittelet om fruen senere i<br />
boken). I 1938 innledet Dahl en aksjon mot Emmas virksomhet. Saken kul-<br />
minerte med et rabaldermøte i Bethania, der den kjente advokaten Trygve<br />
Wyller, gikk til motangrep. Resultatet ble at hjemmet måtte nedlegges. Dr.<br />
Sven Oftedal var med i avviklingsstyret. Da krigen kom i 1940 måtte det un-<br />
der evakueringspanikken opprettes et fødehjem på Riska. Det rikholdige in-<br />
ventar <strong>og</strong> tøy fra Strømvik, som var omhyggelig pakket <strong>og</strong> lagret, kom da<br />
til uvurderlig nytte.<br />
Før gemyttene etter striden om spebarnhjemmet i 1938 var kommet til ro,<br />
fikk fru Nielsen-Ogreid en dag telefonoppringning fra Eyvin Dahl. Han øn-<br />
sket å tale til soldatene i Soldathjemmet, som <strong>og</strong>så ble drevet av nevnte frue.<br />
«Hva skal stadsfysikus da tale om?» ville hun vite.<br />
«Om Jesus Kristus,)) svarte Dahl.<br />
«Kjenner De ham?» var fruens reaksjon.<br />
Selv om han jo neppe regnet seg selv som kristen, var han så vel bevandret<br />
i Bibelen som noen prest med teol<strong>og</strong>isk embetseksamen. Såvidt vites var<br />
hans foreldre medlemmer i en kristelig frimenighet i Halden.<br />
*<br />
«Jeg reiser rundt <strong>og</strong> pifter, jeg,» sa organisasjonssekretaer C. Strøm.<br />
«Dahl pifter ikke, han!» Men han konsentrerte seg desto mer om sitt arbeid.<br />
Som stadsfysikus holdt han en høy standard på helsevesenets område <strong>og</strong><br />
kunne ved frigjøringen vise til fordelaktige resultater.<br />
En stor del av byens arbeidsdyktige befolkning ble av politipresidenten <strong>og</strong><br />
stadsfysikus i okkupasjonstiden utskrevet som blodgivere under en eventuell<br />
katastrofe, som heldivis uteble.<br />
Eyvin Dahl var en konsekvent <strong>og</strong> uredd forkjemper for en alkoholfri kul-<br />
tur, <strong>og</strong> deltok (sammen med b1.a. sin kollega, Sven Oftedal) i arbeiderav-<br />
holdslaget «Frisinn», Brødregaten 20. Han la heller ikke her fingrene imel-<br />
lom, men sa sin hjertens mening om rusdrikken <strong>og</strong> dens håndlangere, både<br />
fra talerstolen <strong>og</strong> i brosjyreform.<br />
Han var <strong>og</strong>så en ildsjel når det gjaldt arkivgransking, <strong>og</strong> det er en av hans<br />
fortjenester at <strong>Stavanger</strong> fikk sitt Statsarkiv. R<strong>og</strong>aland Historie- <strong>og</strong> Ætte-<br />
s<strong>og</strong>elag brakte ham sin hyllest <strong>og</strong> takk i lagets Årbok 1962.<br />
Det må <strong>og</strong>så sies at om Eyvin Dahl <strong>og</strong>så i sin legepraksis viste seg som en<br />
slett «økonom», var han et medmenneske med et varmt hjerte. Fattige <strong>og</strong> ar-<br />
beidsledige pasienter fikk han seg ikke til å ta betaling av når de konsulterte<br />
ham, noe de gjorde i stor utstrekning. Han var i første rekke småkarsfolkets<br />
velgjører <strong>og</strong> venn.<br />
Tre ganger var Eyvin Dahl på besøk i Sovjetunionen, <strong>og</strong> flere turer tok han<br />
<strong>og</strong>så til 0stTyskland. Den 28. juli 1962 døde han i Berlin, 67 år gammel.
Kunstmaleren Ola Varhaug<br />
En kjent mann i byens sentrale gater<br />
fra 1920 <strong>og</strong> utover i mange år var ma-<br />
leren <strong>og</strong> portrettegneren Ola Var-<br />
haug. Jeg får meg ikke til å følge<br />
«Molboposten«s eksempel når bla-<br />
dets redaktør konsekvent satte kunst-<br />
nertittelen foran Varhaug-navnet i<br />
anførselstegn, for å redusere mannen<br />
til null <strong>og</strong> niks, selv om jeg nok uten<br />
vanskelighet forstår hensikten. Ola<br />
ble ikke betraktet som noen seriøs<br />
«maler», om han nok i sine unge år<br />
vitterlig viste å ha anlegg, både når<br />
det gjaldt interiører <strong>og</strong> eksteriører.<br />
Etter at han ble avhengig av kunstige stimulanser <strong>og</strong> trengte penger til naftakjøp<br />
på apotekene, smørte han ihop enorme mengder med sine typiske<br />
« J~rmotiver)) - gjerne malt på utrangerte rullegardiner - som han solgte for<br />
priser helt ned til en krone eller to. I tillegg var han meget innpåsliten når det<br />
gjaldt å kapre kunder som var villige til å la seg «tegne». Før de antastede<br />
forbipasserende hadde fått tid til å vri seg unna, hadde Ola skriblet ned de<br />
første blyant-konturene på sin blokk. Arbeidet gikk fort unna, men resultatet<br />
var det neppe noen som sa seg tilfretls med. Likheten mellom «modell» <strong>og</strong><br />
«produkt» var lite merkbar <strong>og</strong> neppe verd mer enn de ørene som offeret<br />
måtte sone med.<br />
Det fortelles at en av de personene som gang på gang ble plaget av kunst-<br />
maleren ble irritert <strong>og</strong> sa:<br />
«Si meg, Varhaug, hvorfor ligger De ikke på Jæren nå <strong>og</strong> maler motiver<br />
derfra, som før? Jeg er virkelig luta lei av det <strong>gamle</strong> huset De stadig vekk byr<br />
meg. Reis sørover <strong>og</strong> mal ute!«<br />
Da skal Ola Varhaug ha svart slik:<br />
«De <strong>gamle</strong> store mestere malte ute fra begynnelsen av. Siden malte de bare<br />
inne. Jeg maler bare ute inne, men jeg kan naturligvis <strong>og</strong>så male ute ute, men<br />
det er da ingen grunn til å male ute ute, når en kan male likeså godt ute inne.«<br />
Så sant, så sant!
«Norges siste an» Macody Lund<br />
Julius Frederlk Macody Lund ble født i B863 i Nedre Strandgt. 55, <strong>Stavanger</strong>.<br />
Faren var skipperborger, senere reder Jens Gabriel Frederik Lund (1803-1877)<br />
<strong>og</strong> Juliane Frederikke Hansen hvis far var tollbet,jeM i <strong>Stavanger</strong>. Navnet<br />
Macody (skotsk) skriver seg fra bestemor Susanne g.m. Jorgen Cabslelsen<br />
Lund, lodsoldermann i <strong>Stavanger</strong>, bror av den kjente Jocum Brinch Lund,<br />
kalt ((Kongen i Farsund)).<br />
Det bekjente «HUSAN» («A Farnily Castle in Norway(
1884-89. Publiserte i I903 avhandling om «Fisk, penge- kultur <strong>og</strong> politik))<br />
(1903). Fikk Houens legat <strong>og</strong> Nan~enfondet~ i 1909 tillike statsstipendium.<br />
Utga «Norges økon. system <strong>og</strong> verdi<strong>forhold</strong> i middelalderen)) (1909).<br />
Fra 1914 medlem av komiteen for Akershus' restaurering. I 1919 utga han<br />
det meget omstridte verk «Ad Quadratum)) (<strong>og</strong>så i engelsk <strong>og</strong> fransk ut-<br />
gave). Hans planer om restaurering av Nidarosdomen basert på Macody's<br />
komposisjonssystem for middelalderisk kirkebygning førte ikke frem.<br />
<strong>Stavanger</strong> formannskap ga ham i oppdrag å lage en utredning om <strong>Stavanger</strong><br />
Domkirke's oppbygning <strong>og</strong> utbetalte ham et honorar på forskudd. Det ble<br />
med forskuddet.<br />
I sine siste år bodde Macody dels i den <strong>gamle</strong> familiegården Husan i Far-<br />
sund, dels i Oslo, der han døde i 1943. Under den annen verdenskrig ble han<br />
forvist fra Oslo av tyskerne. Ved enhver leilighet ga han okkupantene det<br />
glatte lag. Et uttall av anekdoter lever etter ham.<br />
Macody var i sin tid stortingssten<strong>og</strong>raf, men fikk sparken. Han forlangte<br />
nemlig at stortingsmøtene skulle holdes ettersom det passet ham, en oppfat-<br />
ning som hans overordnede på ingen måte kunne si seg enig i.<br />
En dag Stortinget diskuterte en sak som interesserte Macody Lund, ble<br />
denne ivrig der han satt på sin sten<strong>og</strong>rafplass.<br />
Han reiste seg opp, grep ordet <strong>og</strong> holdt en flammende tale hvori han er-<br />
klzrte seg dypt uening med taleren <strong>og</strong> ga uttrykk for den mening at denne<br />
var en idiot. <strong>Folk</strong>ets kårne ble så forbløffet over denne opptreden i helligdom-<br />
men, at ingen kom seg til å gripe inn. Og først etter at Macody hadde talt<br />
både lenge <strong>og</strong> vel, ble han grepet av to av stortingets betjenter <strong>og</strong> slept ut av<br />
salen. Da han kom i døren snudde han seg <strong>og</strong> ropte: - Jeg går, men jeg skal<br />
komme fryktelig tilbake.<br />
Og han holdt ord. Han kom tilbake med domkirestrid <strong>og</strong> Ad Quadratum<br />
<strong>og</strong> kostet staten hundretusener av kroner.<br />
En tid etter utbruddet av verdenskrigen 19114-18 vedtok Stortinget de såkalte<br />
Castbergske barnelover. Macody mente han burde si et alvorsord til Kongen<br />
i den anledning.<br />
- Deres Majeste skal nekte å sanksjonere disse lover!<br />
Nei, Kongen hadde aldeles ikke tenkt å nekte sanksjon. For det første var<br />
han enig i loven. For det annet - hvis jeg nekter sanksjon, vil det resultere<br />
i at @unnar Knudsens regjering innleverer sin avskjedsansøkning. Og da vil<br />
jeg stå uten regjering.<br />
Macody Lund hevet stemmen:
-Deres Majestet skal ta meg til statsminister. Å, Herre Konge, hvor vi to<br />
sammen skulle karnøfle stormaktene i Europa!<br />
I krigsåret 1942 fylte direktør Anders Sandvig på Maihaugen, Lillehammer<br />
80 år - Lund sendte sin venn dette telegrammet:<br />
«Din nasjonale samling på hauen.))<br />
- vil stå trygt når den andre går på rauen.))<br />
1 1937 inngikk Macody Lund <strong>og</strong> Kirsten Stabel1 ekteskap. De hadde begge<br />
vaert gift før. Seremonien fant sted i biblioteket på Husan. - Dommerfull-<br />
mektig James Maroni hadde funnet ut at han burde bruke et riktig gammelt<br />
vielsesritual, <strong>og</strong> Macody var skjønt enig.<br />
Maroni leste. Et stykke ute i teksten forekom ordet «underdanig)?.<br />
(Hustruen skulle vaere sin mann underdanig). - Stopp, sa brudgommen. - A<br />
nei, hvor vakkert det var. Les det en gang til!<br />
Den gang han i 1934 var i <strong>Stavanger</strong> <strong>og</strong> skulle holde foredrag i formann-<br />
skapet om Domkirken, traff han konsul Sigval Bergesen som sa til ham.<br />
- Hør nå, Macody, nå skal De holde foredrag for byens formannskap, <strong>og</strong><br />
det er en alvorlig forsamling. Pass på at De ikke banner så meget, det passer<br />
seg ikke. Macody svarte:<br />
- Nei, vet De hva, konsul - jeg banner da bare i dannet selskap!<br />
Den 7. november 1940 ble det varslet brann på Husan <strong>og</strong> tyskerne var<br />
skyld i ulykken. Det var et hardt slag for Macody Lund, som nettopp lå som<br />
pasient på Farsund sykehus. Han virket fullstendig knust. Men så glimtet det<br />
bak monokkelen:<br />
- Ha! Vårherre var av samme mening som jeg, at Husan var altfor godt<br />
for disse barbarene. Og siden jeg ikke greidde å holde kortskallene ute, så<br />
overtok Han jobben. Han røykte dem ut! Man kan muligens si det var drasti-<br />
ske midler Han bruke - men kanskje var det nødvendig!
Kristelig virksomhet<br />
utenom det vanlige - i Gamle <strong>Stavanger</strong><br />
1. ((Nattmisjonen)) <strong>og</strong> Storm - Monsen<br />
2. «Lesehjemmet» <strong>og</strong> lærer Seren Emil Lura<br />
3. «Arken» <strong>og</strong> Emma Nielsen - Ogreid<br />
4. ((Alles frelse)) <strong>og</strong> lærer Hans Nævland<br />
I ett av sine satiriske rimerier i 1926, kom Gunnar Salvesen (omtalt i fjor-<br />
årets bok ((<strong>Stavanger</strong>ske rariteter)), side 17) inn på sitt yndlingstema: Stav-<br />
anger - «forsagelsens peneste, dydigste by.»<br />
Han var så menn ikke alene om å peke på dette szrtrekket ved befolk-<br />
ningen i Vestlandets nest største by, strategisk plassert i den angivelige<br />
«mørke kyststripe)).<br />
Det har lenge vzrt en yndet sport å latterliggjøre noe som i bunn <strong>og</strong> grunn<br />
er et verdifullt trekk ved landsdelen. Den som utelukkende ser på religion <strong>og</strong><br />
alkoholbekjempelse som gledes- <strong>og</strong> kulturdrepende faktorer i samfunns-<br />
livet, overser behendig den positive siden av saken. Det er vel verd å kon-<br />
statere at det neppe er representanter for de foraktede ((dydens apostler)), be-<br />
sjelet av de angivelige utidige tante-snerpede moralbegreper, som fyller<br />
landets fengsler, dømt for mord, ran, overfall, skapssprengning, hzrverk,<br />
narkotikasmugling, promillekjøring osv.<br />
For en objektiv iakttager kan det neppe herske tvil om at jo friere <strong>og</strong> mer<br />
tøylesløst samfunns<strong>forhold</strong>ene får utvikle seg, ved at lowerk <strong>og</strong> forordnin-<br />
ger stadig blir uthulet <strong>og</strong> «liberalisert», desto større vi1 til gjengjeld de nega-<br />
tive virkningene bli.<br />
For dem som i en årrekke har ivret for å få en radikal kursendring, skulle<br />
det jo vzre en sødmefylt oppmuntring å konstatere at det stadig vekk <strong>og</strong> i<br />
galopperende tempo går i ønsket retning. Bare de ikke i pur seierslykke blir<br />
fristet til å innbille seg selv eller andre troskyldige sjeler at alt som skjer kan<br />
kalles for «framskritt»!<br />
*<br />
Uansett hva mitt personlige livssyn må vzre, finner jeg det ikke riktig, i<br />
en beskrivelse av <strong>forhold</strong>ene i vår <strong>gamle</strong> by, å underslå denne siden av folke-<br />
livet <strong>og</strong> mentaliteten. Da spekteret er usedvanlig rikt, har jeg imidlertid<br />
måttet nøye meg med å plukke ut fire av de mest egenartede religiøse<br />
«skuddene» på stammen. Ikke minst fordi de nå praktisk talt bare tilhører<br />
historien. Men de har så visst ikke fortjent å bli helt glemt.
Hakon Storm - født 9. juni 1879 - var sønn av major Storm, som i mange<br />
år drev den kjente privateide Storm Skole, tvers over forsamlingslokalet<br />
((Bethania)) i Waisenhusgaten. Det sies om Hakon at han var født melan-<br />
koliker, ideaiist <strong>og</strong> kunstner. Hjemmet han vokste opp i kan ikke karakterl-<br />
seres som ((religiøst)), men kristendommen ble likevel respektert. Det ble<br />
diskutert litteratur, kunst <strong>og</strong> politikk, <strong>og</strong> store, flotte selskaper ble gjerne<br />
holdt. Guttens morfar, byf<strong>og</strong>den, var han meget glad i. En dag fikk han lov<br />
til å gå på apoteket <strong>og</strong> be om å få en boks med drops for femti øre, notert<br />
på morfaren. En ny farmasøyt som ikke kjente den lille gutten gjorde inn-<br />
sigelser. Hakon ble da irritert, slo neven i disken <strong>og</strong> sa: «Hører De ikke hva<br />
jeg sier? De skal skrive det på byf<strong>og</strong>den.)) Apotekeren sto i bakgrunnen <strong>og</strong><br />
lo av episoden. Morbroren var kammerherre hos kong Oscar 11. Uten å ha<br />
vokst opp i noe religiøst miljø, var heller ikke kammerherren upåvirket av<br />
kristendommen. Når han i sin melankoli følte seg ulykkelig gikk han ut på<br />
marken, der ingen så hm, rakte hånden opp mot himmelen <strong>og</strong> utbrød: «Du<br />
kjenner meg, du Jesus.))<br />
Hakons mor kjøpte på en utenlandsreise en bok med gjengivelse av male-<br />
riene i slottet ((Belvedere)). Oppe på loftet gjemte gutten seg bort med boken<br />
<strong>og</strong> studerte maleriene mens tårene randt. Det vitner om et følsomt kunstner-
sinn. En gang tidligere oppdaget hans tante at den lille gutten 1å på sofaen<br />
<strong>og</strong> følte på et av maleriene med sine små fingrer. Hun tok dette som et tegn<br />
på at han var født kunstner. Ved 10-års alderen fikk han malerskrin <strong>og</strong> begynte<br />
selv å male. Motivet var en mark i snøløsning. Som 12-åring malte han<br />
en tregruppe? som selveste Eilif Petersen var begeistret for <strong>og</strong> fikk ham til å<br />
utbrfle flere ganger: «Ganske merkelig.)) Sammen med Fritz Thaulow malte<br />
han 1 14-års alderen. Thaulow skrev til hans foreldre <strong>og</strong> betegnet ham som<br />
et stort talent. Hakon beundret Enif Petersen, <strong>og</strong> sistnevnte overtalte major<br />
Storm til å sende sønnen til Det Kongelige Danske Akademi. Der gikk han<br />
tre semestre fra han mr 15 år. Blant hans omgangskrets var kunstnere som:<br />
Herman Bang, Thomas <strong>og</strong> Wilhelm Krag, Carl Ewald <strong>og</strong> Helge Rode. Han<br />
var sammen med Edvard Munch i Italia. Den beste kunstnervennen hans var<br />
ingen ringere enn Gustav Vågeland. Selv sa han en gang: «Ingen har kjent<br />
Gustav Vigelands så godt som jeg.»<br />
Hakon Storm var f ~dt Idealist, han avskydde alt lavtliggende, uskjønt <strong>og</strong><br />
simpelt, elsket alt rent, vakkert <strong>og</strong> godt. Ikke engang «hvite løgner)) kunne<br />
han akseptere, fordi han var helt sann inntil margen i sin sjel. Han led like<br />
mye når andre ble utsatt for simple anfall, som om det skulle rammet ham<br />
selvo<br />
I sine første ungdomsår betegnet han seg selv som en zrlig tviler. Men han<br />
ønsket at evangeliget var sant, at Jesus var Guds sønn <strong>og</strong> verdens frelser, slik<br />
det ble framstilt. Han ba <strong>og</strong> søkte hjelp i Bibelen. En natt gikk han opp på<br />
et fjell ved <strong>Stavanger</strong> (kanskje Ullandhaug eller Byhaugen) <strong>og</strong> i ensomhet utoste<br />
sitt hjeste for den allmektige Da fdte han at han ble fylt av Guds Ånd<br />
<strong>og</strong> visste fra samme stund at Jesus var sann Gud <strong>og</strong> hans frelser. Han ble så<br />
grepet at han lovte at han hele livet ville følge den veien Gud hadde utstukket<br />
for I-iarn. Han var da 22 år gammel.<br />
Fra de tidligste barneår hadde Zlakon i sin hjemby en god venn, nemlig<br />
Ludvig Moasen<br />
- f~dt 3. oktober 1874 -+ Hans får var skipskaptein, men «blev» på sjøen.<br />
Moren ga sønnen en god oppdragelse, om hun nok var temmelig «streng».<br />
Som barn gikk han på søiidagsskolen, <strong>og</strong> var så interessert <strong>og</strong> oppvakt at han<br />
etterpå gikk hjem for å lese mer om «dagens tekst» i bestemorens store Bibel.<br />
Da Frelsesarmeen kom til Norge, ble han grepet av den glød <strong>og</strong> iver disse<br />
krne-pioi~erene var besjelet av. Dette var riktig noe for hans virkelyst. Han<br />
bar benker <strong>og</strong> gikk =render for dem. Snart meldte han seg til tjeneste som<br />
soldat i krneen, fikk rod trøye <strong>og</strong> lue med band på. Som kjent var Frelseshzren<br />
til å begynne med utsatt for hån <strong>og</strong> forfølgelse, noe <strong>og</strong>så Ludvig fikk
erfare. En gang hadde noen tatt luen hans <strong>og</strong> puttet råtne egg oppi, hvorpå<br />
de trykket den ned på eierens hode, en annen gang hadde et par sterke karer<br />
med makt åpnet leppene hans <strong>og</strong> spyttet skråtobakk inn i munnen hans. Men<br />
jo mere han måtte gjennomgå, jo sterkere ble han grepet av evangeliets kraft.<br />
Da han var 16 år syntes moren at det gikk for vidt. Hun sendte ham til<br />
sjøs med en kjent kaptein, men ingenting kunne få gutten til å svikte sin guds-<br />
tro. Den praktiske utdannelsen han fikk ombord kom ham til nytte hele livet.<br />
Som kokkens medhjelper fikk han god innsikt i matlaging. Han lzrte <strong>og</strong>så<br />
å bli en ypperlig maler. Senere - da sjølivet var over - ble han fink murer <strong>og</strong><br />
ble <strong>og</strong>så utdannet som feier.<br />
I 1903 var han feier i Skien. En kald vinternatt, da det var is over alt, falt<br />
han ned 60 fot fra det taket der avisen «Varden» holdt til. Han havnet på den<br />
steinharde gårdsplassen. Ingen kunne tro at det gikk an å komme levende fra<br />
et slikt fall. Men Ludvig klarte det, selv om han fikk et slemt brudd på rygg-<br />
raden, ble lammet <strong>og</strong> bare kunne bruke høyre hånd. I tillegg var <strong>og</strong>så synet<br />
borte. Så ulykken var sannelig stor nok for en slik aktiv person som det her<br />
dreide seg om. Selv har han uttrykt seg slik: «Mit hode føltes stadig, med<br />
ganske små mellemrum, som en eneste stor svulst, det skulde springe hull<br />
på.» Han hadde fått ordinert morfin for å lindre smertene <strong>og</strong> ble derved mor-<br />
finist. En natt etter store lidelser ble han fristet til å ta sitt liv. Tre ganger grep<br />
han om den lille flasken. Det var som noen fristet ham med dette resonne-<br />
mentet: «Du er lam <strong>og</strong> blind, en krøpling for hele livet <strong>og</strong> dertil en byrde for<br />
dine omgivelser, forstår du ikke at du er i veien <strong>og</strong> fullstendig overflødig?))<br />
Da han tredje gangen grep flasken, følte han det som om en hjelpende hånd<br />
fra oven hindret ham. Fra det øyeblikket smakte han ikke mere morfin. Han<br />
spurte legen om det ikke var mulig å bli lagt på en båre <strong>og</strong> bli båret ut på<br />
gårdsplassen i solen, som en liten aweksling. Men legen mente det ville for-<br />
verre hans stilling <strong>og</strong> påskynde døden.<br />
Senere kom Ludvig Monsen tilbake til <strong>Stavanger</strong>, <strong>og</strong> etterhvert skulle det<br />
skje store ting. Vennskapet med barndomsvennen Hakon Storm ble gjen-<br />
opptatt. De bodde i hver sin bydel, men på samme tid følte de at den høyere<br />
makten de begge to trodde på, talte til dem <strong>og</strong> «innga oss noen nye tanker))<br />
som skulle utvikle seg fra år til år.<br />
Samarbeidet begynte den 15. juni 1909. Den dagen sto den nye invalide-<br />
v<strong>og</strong>nen i gården. Sammenlignet med våre dagers strømlinjeformede, batteri-<br />
drevne framkomstmidler var Ludvigs høyst primitiv. Den besto rett <strong>og</strong> slett<br />
av en håndkjerre på to store hjul. På kjerren var det plassert en 10s karm, slik<br />
at det minnet om en seng. Ved hodeenden var det montert en kalesje som<br />
ble slått opp i regnvær eller hvis solen ble for sterk.
En mørk voksduk gjorde tjeneste som ((sengeteppe)). Brukeren av v<strong>og</strong>nen<br />
hadde selv konstruert den. Han skildrer startdagen slik: «For første gang ble<br />
jeg av fem voksne mennesker båret ned i v<strong>og</strong>nen. Jeg kan ikke si annet enn<br />
at jeg var forferdelig nervøs, fordi legen hadde fraradet oss på det bestemteste.<br />
Men hadde Herren nu virkelig talt til min broder <strong>og</strong> meg, så ble det jo<br />
Hans sak at oppholde krøblingen. Vi ville jo ikke søke vår egen aere, men<br />
Hans «som hadde sendt oss <strong>og</strong> som er Gud <strong>og</strong> ingen ydermere.)) Så var det<br />
da bare å gå på. Den første dagen holdt de tre møter på Solvang, hvor en<br />
skare mennesker var samlet. Etter å ha vitnet om Herrens godhet i <strong>Stavanger</strong>,<br />
reiste de innover i Ryfylke, for der å få et lite landopphold i stillhet <strong>og</strong> ro. Det<br />
var på Imsland. Den første dagen der inne ba bøndene om de ikke ville holde<br />
møte. Da dørene i bedehuset var for smale til å få v<strong>og</strong>nen inn, måtte de ha<br />
friluftsmøter. Men da søndag kom, ville folket ha møter i bedehuset. En av<br />
styremedlemmene gikk da hjem etter en sag <strong>og</strong> det ble saget et hull i veggen,<br />
slik at v<strong>og</strong>nen kunne komme inn!<br />
Like etter fikk de en forespørsel fra Andreas Lavik om de ville komme til<br />
Bergen som hans gjester. De ble på kaien møtt av formannen i Indremisjonen~<br />
redningsarbeid. Han førte dem til «Kvinnehjemmet», der det bodde<br />
22 av de mest forkomne unge kvinner. Det ble arrangert flere møter, ikke bare<br />
på «hjemmet», men <strong>og</strong>så på St. Jørgens hospital for spedalske, på fengselet<br />
<strong>og</strong> arbeidsanstalten, foruten i Misjonshuset <strong>og</strong> Korskirken.<br />
Under sitt virke blant de forkomne <strong>og</strong> ulykkelige mennesker i Bergen sto<br />
det klart for dem at et «redningsarbeid» ville vaere like viktig i <strong>Stavanger</strong>.
Dermed reiste de hjem igjen <strong>og</strong> stiertet <strong>Stavanger</strong> Natmlssion. Den 6. februar<br />
I910 innredet de «Herberget for snenw» på Søvberget. Det ble Makon som<br />
måtte ta seg av de hrkomne «klåenter» når de kom tili herberget. Det fortelles<br />
at han måtte ta et skort papir <strong>og</strong> legge på badegolvet, der menaiene kunne<br />
legge fra seg de fillene de var iført, fm de kunne vaske seg- De var så fulle<br />
av sår etter utøy at lasene til dels hang fast i sårene. Etter et renselsesbad <strong>og</strong><br />
iført nytt tray, fikk de spise seg mett <strong>og</strong> legge seg i en ren seng. Fillene ble lagt<br />
i sekk1 <strong>og</strong> brendt på sykehuset. brs-tåellg nok fikk Storm-Monsen oppleve<br />
"ode skuffelser <strong>og</strong> oppmuntringer ved dette barrnhjefiighetsa~beid~<br />
Det neste de tok fatt på var å ta seg av unge gutter som kom til byen for<br />
å søke arbeid, slik at de skulle unngå å fii tvilsomnne «kamerater» <strong>og</strong> komme<br />
på ville veier i b~iljøet~ Den 10. november 1912 startet dette arbeidet med<br />
et møte i Arbeiderfore^eningens store lokale i Bergelandsgaten. Cuttehjemmet<br />
((Betlehem» hadde sine lokaler i det som senere ble kalt «Imslandssalen» i<br />
St. Hansgaten 8. Der var plass for 18 gutter. <strong>Stavanger</strong> Aftenblad rapporterte:<br />
«Det er likefrem utrolig hvor hyggelig <strong>og</strong> pent det er blitt der inde. Vaerelsene<br />
er boldt i lyse, vennlige farver, skinnende nmalt over alt. Einoleumsløpere<br />
langs ganger <strong>og</strong> gulver, vakre gardiner, indbydeilde senger <strong>og</strong> hist <strong>og</strong> her
lomster. Tviler da n<strong>og</strong>en på at de mange som i årenes løb vil finde ly inden<br />
«Betlehem«s lune vegger vil få indtrykk av at de er hjemme?«<br />
Når det gjaldt herberget på <strong>Sølvberget</strong> gikk det sin gang. Men de hadde<br />
behov for et større sted for alle alkoholslavene, som blant sine rekker <strong>og</strong>så<br />
omfattet dyktige håndverkere. Storm-Monsen fikk da kjøpt en øy,<br />
«Marøen», en halv times rotur fra byen. Det opprinnelige hus hadde bare<br />
to rom <strong>og</strong> kjøkken, men ble utvidet til en bygning med 11 væi-elser, kjøkken<br />
<strong>og</strong> uterom. En låvebygning ble reist <strong>og</strong> jorden opparbeidet - slik at de kunne<br />
fø 4 kuer, en hest <strong>og</strong> endel småfe. Navnet ble forandre til ((Berøa),. Kurstedet<br />
hadde sin offentlige innvielse St. Hansaften 1913. Hakon hadde ellers kj~pt<br />
en stor motorbåt for penger han hadde arvet etter sin familie. Den kostet fem<br />
tusen kroner <strong>og</strong> fikk navnet «Ebenezer».<br />
Ailerede like-før julen 1909 hadde Hakon <strong>og</strong> Ludvig tatt til med å utgi et<br />
lite blad:<br />
Da Byen laa klæat i fesiaragi.<br />
!,,,\t<br />
,,C,,:<br />
:(Il:<br />
,,:,,,t,t,,t,,t<br />
:,?:it: ,,~:!,~ci',,,,-,,v. c1 I~,ff~f~~,t<br />
a,,tt,t ,,,,, r[, IXiiitcn~~~ttblc~<br />
iibcn Qii. intrt Ulrni :>iiqcn ?\cni~c:. hcc fiiiibc<br />
Ved husbesøk hadde det lyktes å få mange abonnenter. I løpet av et par<br />
uker var antallet kommet opp i seks tusen. På postkontoret var de mektig<br />
imponert, heter det.<br />
Bladet brakte et fyldig referat fra<br />
~Aabningsdagen paa «Bersra», der det b1.a. heter:<br />
Saa oprandt Dagen da der skulde samles til Fest, <strong>og</strong> for <strong>Stavanger</strong><br />
Natmission var den en glædens Dag. D<strong>og</strong> havde det vzret travlige Dage for<br />
alle for at faa det saa festsmykket <strong>og</strong> velstelt som muligt, <strong>og</strong> det forvoldte<br />
at Nztterne maatte tages med, men det er jo Natmissionen, saa der er intet<br />
at bebreide disse Troens Stridssøstre <strong>og</strong> Brødre for, thi Nat som Dag er lagt<br />
paa Herrens Alter. Gud til Pris <strong>og</strong> Ære!<br />
Saa kom da den 23. juni (1913) med solsmil <strong>og</strong> en fin Nordenbris, der<br />
gjorde godt i Solens Hede. Fra tidligste Morgenstund fik man straks Forstaaelse<br />
af, hvad det vil sige at stelle til fest. «Ebenezer» laa flaggsmykket <strong>og</strong><br />
begyndte sin travle Dag før Solen endnu hadde tittet frem fra sit Leie.<br />
.
Det var endel indbundne sammen med Pressen, som skulde komme på<br />
visit i Forbindelse med Aabningsdagen, <strong>og</strong> vor ven Gustav Gunvaldsen<br />
skulle staa for seremonien med at gjendøbe Marøen til «Ber~a». Når det nye<br />
hvide Flag ble heist <strong>og</strong> udfoldet af en aegte Afholdskjaemper var det just på<br />
sin Plats. Thi «Berøa» er et hjem <strong>og</strong> Tilflugtssted for de ulykkelige hvis<br />
vaste Fiende er Alkohol-Dzmonen. Det ble Fest, Glaede <strong>og</strong> Jubel for alle<br />
tilstedevaerende som nu kunde udbryde: ((Store ting har Herren gjordt <strong>og</strong> vi<br />
blev glade.» Gunvaldsen holdt en hjertevarm Tale om Guds Godhed <strong>og</strong> med<br />
anerkjendende Ordelag orn Natrnisjonens Arbeide <strong>og</strong> Velsignelse. Han omtalte<br />
Begyndelsen med den lille Kvist, som skjød op af tør Jord, nemlig<br />
«Herberget» <strong>og</strong> Forgreningen, «Betlehem», Hjem for unge Gutter, <strong>og</strong> nu<br />
0en her.<br />
Om kvelden blev det en sand Myriade af Mennesker <strong>og</strong> i hundredevis var<br />
den Aften Lovovertraedere <strong>og</strong> skaffet Storm megen Møie <strong>og</strong> Kamp. Naar en<br />
taenker på en Mand, som Storm arbeide Nat som Dag før Aabningsdagen<br />
ikke har nydt mer en 1 ?h Times Hvil i de to forgangne Dage, <strong>og</strong> saa blive<br />
stillet i Gabet mod en stridslysten Hob efter at have gjort sit yderste for at<br />
gjøre alt så koselig som muligt, da kan man let forstaa, at den Stilling er ikke<br />
attraa-vaerdig. Men det skal engang aabenbares, hvad <strong>Stavanger</strong>s Befolkning<br />
har havt i denne beskedne unge Mand, der har ofret sig for andre <strong>og</strong> tjener<br />
Jesus. Klokken 2 om Natten dr<strong>og</strong> de sidste Rester fra «Baerøa» <strong>og</strong> til Byen,<br />
<strong>og</strong> en Nydelse var det da at faa aande frit <strong>og</strong> nyde lidt Mad i Ro for saa at<br />
hvile en liden Stund for at tage Kampen op paa ny. Alle var de begeistrede<br />
over hvor vakkert der var paa «Berøa», saavel inde som ude. Hjemmet har<br />
Plads for fire Patienter, som lider af Alkohol, <strong>og</strong> vil enhver blive optaget paa<br />
Hjemmet saa langt Plads er, <strong>og</strong> som maatte ønske det. Kuranstalten
«Bzrøa» er frit for By <strong>og</strong> Landdistrikterne, <strong>og</strong> L<strong>og</strong>er <strong>og</strong> Afholdskorpe-<br />
rationer, som har alkohollidende Mznd, som de ønsker at hjzlpe <strong>og</strong> som<br />
de tror vil have Gavn af et Ophold paa «Berøa», er Stedet aabent for, <strong>og</strong> maa<br />
vedkommende gaa ind paa en Kur af mindst ?h Aar. «Berøa» er helt isoleret<br />
<strong>og</strong> opretholder Forbindelserne med Omverdenen med sin egen dertil<br />
indkjøbte Motorkutter «Ebenezer».<br />
Motorkutteren ~Ebenezen)<br />
Det store underet<br />
I oktober 1914 begynte «brødrene» en serie møter søndag ettermiddag i<br />
Arbeidersamfundets lokale. De innbød b1.a. alle kristelige organisasjoner,<br />
avholdsfolk, fredsvenner <strong>og</strong> ellers alle ledende <strong>og</strong> styrende kvinner <strong>og</strong> menn.<br />
Ved siden av mye nød <strong>og</strong> elendighet i byen hadde på den tiden moderne rasjo-<br />
nalisme <strong>og</strong> fritenkeri grepet om seg. Møteserien varte fram til juletider.<br />
Ludvig var på denne tiden meget nedbrudt. Det virket som om lammelsen<br />
skulle bli fullstendig. Dette gjorde ham trist til sinns, selv om han bevarte<br />
gleden i Gud.<br />
Den 11. januar snakket brødrene sammen om det videre arbeidet for Guds<br />
rike, <strong>og</strong> Ludvig nevnte da at Gud i lengre tid hadde talt til hans sjel om et<br />
bestemt emne (gjengitt nedenfor).<br />
Dagen etter formet Hakon annonsen som skulle innrykkes i avisene. Den<br />
hadde denne ordlyden:
Er evangeliet sandhet? Er Jesus sand Gud?<br />
Et specielt m0de vil blive afioldt nu om smdag den 17. januar kl. 3pr~ck<br />
i Arbeiderforeningens lokale. Til m~det vil Darwinkternes Forening <strong>og</strong> alle<br />
Byens Prester blive skriftlig inviteret, ligesom vi herved vil indbyde hver<br />
eneste Socialkt i <strong>Stavanger</strong>; der vedkjender sig sit Parti, somt alle Rationa-<br />
Ikter <strong>og</strong> Gudsforncegtere (der n~gter Jesus som sand Gud). Alle Tvilere <strong>og</strong><br />
de som funderer på Kristu-) som Gud, er hjertelig velkomne.<br />
Fra denne dag ba de natt <strong>og</strong> dag om at Guds navn måtte bli zret. De hadde<br />
ellers skrevet til Indremisjonen, Kinamisjonen, Metodistene, Frelsesarmeen<br />
<strong>og</strong> flere prester <strong>og</strong> bedt om forbønn for dette møtet.<br />
Så opprant den store merkedagen, 17. januar 1915. Møtet ble åpnet med<br />
den kjente sangen «Sett deg for et hellig mål». Deretter leste Hakon noen<br />
ord av 1. Korint. 13. kap. <strong>og</strong> framholdt Guds kjzrlighet. Ludvig's tale fulgte<br />
så, den angikk til å begynne med de vantro <strong>og</strong> gudsfornekterne, for så å slutte<br />
med en anmodning til de bekjennende kristne i forsamlingen om å sitte<br />
bedende så at Jesu navn måtte aeres. Da han hadde talt en tid følte han seg<br />
fullstendig maktesløs, <strong>og</strong> en dødsens angst betok ham. Men en liten stund<br />
etter kom et lett støt gjennom kroppen hans, som ville det rive sønder hvert<br />
ledd <strong>og</strong> lem. Selv beskriver han det slik: «Så kom der noe av det mest under-<br />
bare jeg har opplevd i mitt liv. En yndig stemme, så himmelsk <strong>og</strong> ren, mild<br />
<strong>og</strong> øm, der talte det mest dyrebare spr<strong>og</strong> jeg noensinne har hørt. Stemmen<br />
kom fra Jesu egne læber <strong>og</strong> ud fra Hans egen mund. Og de var for meg mere<br />
enn ord <strong>og</strong> penn kan skrive, <strong>og</strong> lød så: ((Ludvig, stå opp!»<br />
Den lamme reiste seg <strong>og</strong> den blinde fikk synet. Hans åndelige bror, Hakon<br />
skildrer det slik: «Jeg satt på en stol ved siden av v<strong>og</strong>nen i bønn mens den<br />
ene dødens bølge efter den annen overskyllet min sjel inntil vekten av møtets<br />
forfaerdelige alvor <strong>og</strong> evighets-betydning knuget mit hoved mot gulvet, <strong>og</strong><br />
kjente jeg meg sammen med min broder dypt nede i dødens bitre vande, et<br />
forfzrdelig øieblikk. - Men etterpå kom Guds milde fred <strong>og</strong> jeg hørte<br />
Herrens stille stemme si til meg: «Reis deg opp!» Men jeg nølede. Da sa<br />
stemmen igjen: ((Vaer snild, reis deg opp!» Jeg reiste meg rolig opp på mine<br />
føtter <strong>og</strong> kjente fra oven en velsignelsens strøm gjennem meg, <strong>og</strong> som jeg sto<br />
således ved v<strong>og</strong>nen begynte min broder å reise seg opp, <strong>og</strong> jeg gav ham
hånden. H~~a/ac% der gikk gjenlaem min sjel <strong>og</strong> hvad jeg opplevet i min ånd er<br />
altfor v ~ldg <strong>og</strong> hellig til å kunne utsige med menneskelige ord. Ved Jesus<br />
av Nazaret sto min broder helbredet ved nnin side!!<br />
Dette underet i Bergelandsgateil i 1915 vakte selvsagt stor oppmerksomhet,<br />
ikke bare i <strong>Stavanger</strong>, men langt videre i landet <strong>og</strong> utenfor grensene.<br />
De troende jublet, mens de vantro søkte å finne «naturlige>, årsaker. De sistnevnte<br />
hevdet at den lmme i v<strong>og</strong>nen nok hadde «md» seg i lengre tid på<br />
forhånd, men verntet med å stige fram før på det store m~tet som var berammet.<br />
At to så sannhetskj~rlige <strong>og</strong> oppriktige predikanter som Storm-Monsen's<br />
skulle fare med «fusk <strong>og</strong> fanteri» må vel ansees som utelukket. For dem<br />
passet ikke uttrykket: «Hensikten helliger middelet.» Elelbredelsen var en<br />
realitet.<br />
Etter hvert coin ryktet spredte seg, fikk brødi-ene «kaldelse» fra alle kanter.<br />
De tok til å reise som forkynnere i Norge, Sverige, Danmark <strong>og</strong> Amerika.<br />
i Stockholm ble det en beveget tid. Rideiade politi måtte holde styr på<br />
menneskemassene. 1 bpet av seks uker hadde de bedt med over tusen sjeler<br />
<strong>og</strong> det fortelles at hundre syke ble friske.<br />
li Uppsala opplevde de at den kjente professor Wddemar Rudin (en av de<br />
(
Alliansemisjon kunne fortsette sin virksomhet. I 1947 lyktes det å få kjøpe<br />
en som var velegnet, på Ormøen.. Hvilehjemmet ((Iasin Terata)) ligger høyt<br />
oppe på øya <strong>og</strong> ser på avstand ut som et lite eventyrslott. Her oppbevares<br />
Monsen-Storms invalidev<strong>og</strong>n, <strong>og</strong> ellers er det en samling av krykker <strong>og</strong><br />
stokker som er etterlatt av syke som ble helbredet under oppholdet.<br />
*<br />
Den 4. mai 1949 døde plutselig Ludvig. For Hakon var det forståelig nok<br />
et smertelig savn, selv om han nok følte seg sikker på at de snart skulle<br />
((møtes igjen hos Gud <strong>og</strong> da være sammen for evig».<br />
Dødsfallet førte imidertid til at Hakon sluttet som ((predikende evange-<br />
list)). Han ressonerte slik: Herren hadde sendt dem ut sammen <strong>og</strong> når den<br />
ene nå var borte, var den livsgjerningen slutt. Men han fortsatte som redak-<br />
tør av «Den Klare Morgenstjerne)) <strong>og</strong> deltok i misjonsmøtene på hvile-<br />
hjemmet <strong>og</strong> ba «med glød <strong>og</strong> troesfrisk inspirasjon» for alle som ba om<br />
forbønn.<br />
Det hendte <strong>og</strong>så noe annet, som mange syntes var oppsiktsvekkende: Pre-<br />
dikanten gjenopptok sin kunstneriske virksomhet, som han hadde startet<br />
med i sine ungdomsår. Fra 1953 <strong>og</strong> framover produserte han en rekke male-<br />
rier - over åtti i tallet, <strong>og</strong> hadde i 1962 en separatutstilling i Kunstner-<br />
forbundet da han var 82 år.<br />
Kritikerne var på pletten, noen selvsagt negative, andre positive, slik det<br />
gjerne pleier være. Blant de siste var direktøren for Bergen Museum, magi-<br />
ster Peter Anker, som b1.a. skrev om Hakons bilder: ((Takket vzre sinnets ren-<br />
het - <strong>og</strong> igjen kommer karakteren inn - hos den aldrende predikant <strong>og</strong> maler,<br />
har de en eiendommelig tiltrekningskraft <strong>og</strong> uskyld som mennesket vel<br />
hadde i Edens hage da de nettopp var skapt i Guds bilde. Maleriene malt i<br />
sinnets renhet blir <strong>og</strong>så mottatt sådan av dem som ser dem med sinnets ren-<br />
het. Han var en stor beundrer av alt det Gud har skapt, mennesker, naturen,<br />
dyrene. Ofte kunne han si når han så en delikat vakker frukt: «Har du tenkt<br />
på at den har Gud skapt i kj~rlighet for å glede oss?»<br />
Den 21. april 1966 var heller ikke Hakon blant de levendes tall. Men i<br />
<strong>Stavanger</strong> bør minnet om disse to åndelige brødre bevares.<br />
Det kan blant annet gjøres ved å oppkalle en gate etter dem:<br />
Storm-Monsens gate.<br />
Forslaget er herved oversendt gatenavnskomiteen.
L~kkeveien 132. Lurm privathjem ovenpå <strong>og</strong> m0telokaler i I. etg.<br />
Like ved Nytorget - nærmere bestemt i Kongsteinsgaten 7, bodde det i sin<br />
tid (omkring 1850) en skomakermester, som i tillegg til sitt håndverk hadde<br />
kongelig utnevnelse som vaksinatør. Mannens navn var Søren Samuelsen<br />
Lura. Han var en alvorlig kristen, rimeligvis haugianer. Da han kjente døden<br />
nærme seg, sies det, satte han den minste gutten sin - 4 år gammel - opp på<br />
bordet, ved siden av en oppslått bibel. Gjentatte ganger leste han det første<br />
verset av Predikeren 12: «Tenk på din skaper i din ungdoms dager». Vesle-<br />
gutten måtte gjenta verset til han klinne det utenat. (Mange i vår tid vil nok<br />
betegne metoden som en form for velrnent «indoktrinering«).<br />
Gutten bar navnet Søren Emil Lura. Det syntes å vEre både rett <strong>og</strong> rimelig<br />
at pjokken skulle gå i farens fotspor <strong>og</strong> bli skomaker, <strong>og</strong> slik ble det <strong>og</strong>så til<br />
å begynne med. Men da han gikk på skolen hadde han vist å ha så gode evner<br />
at enkelte mente hans rette plass i livet slett ikke var skomakerkrakken, men<br />
kateterstolen. To av byens gjeve menn, den navnkundige presten Lars Oftedal<br />
<strong>og</strong> rektor ved Katedralskolen, - Johannes Steen (som senere ble Statsmi-<br />
nister) stilte seg som garantister, slik at den unge lovende mannen kunne få<br />
ta larrerseminaret. Etter endt utdannelse kom han tilbake til sin fødeby <strong>og</strong><br />
ble ansatt på den <strong>gamle</strong> Sandvigen skole.<br />
Men noen år senere ble han angrepet av tuberkulose, en sykdom som i de<br />
dager praktisk talt var uhelbredelig <strong>og</strong> førte så mange unge mennesker i en<br />
tidlig grav. Søren Emil var imidlertid - som sin far - en sterktroende kristen,
De <strong>gamle</strong> H~remkusef<br />
på Str'aen.<br />
Tegn.: Sveve Lura
<strong>og</strong> etter at han faktisk talt var oppgitt av sin lege, vendte han seg i bønn til<br />
Gud <strong>og</strong> avga et Iøfte: Hvis han ble frisk igjen, skulle han ofre seg mer for<br />
de barna som slengte omkring på gatene fordi de ikke hadde noe nyttig å ta<br />
seg til i fritiden.<br />
At han ble frisk bevises vel best av at han levde til han ble en meget gammel<br />
mann, <strong>og</strong> at han holdt sitt Iøfte om å gjøre hva han kunne for barna <strong>og</strong>så<br />
utenom skoletiden, ble «Lesehjemmet» et tydelig bevis på.<br />
Lura begynte med å samle barna på Straen til møter i sitt private hjem i<br />
Bergsmauet 1, det såkalte Hzremshuset i Sprøytebakken. Senere fikk han<br />
ved hjelp av skolestyrets formann, rektor Steen, overlatt to rom på Sandvigen<br />
skole til barnemøter.<br />
Første møte ble holdt lørdag 23. november 1889. Det var den kvelden her-<br />
lig måneskinn <strong>og</strong> kjelkeføre, men likevel hadde det møtt fram 83 gutter. Da<br />
antallet sta@ økte, var det nødvendig å finne et større lokale. Prost Bergesen<br />
i Domkirken (skipsreder Bergesen d.els far) <strong>og</strong> endel av byens kjente menn<br />
støttet Lura, så han ble i stand til å kjøpe <strong>og</strong> innrede enkefru Wellands hus<br />
i Sandvigen, Løkkeveien 132.<br />
Innvielsen fant sted Helligtrekongers søndag 1893 ved prost Bergesen. Det<br />
ble utnevnt et styre for Lesehjemmet, <strong>og</strong> det fikk denne mangfoldige<br />
sammensetningen: Adjunkt J. M. Platou, formann, prost Bergesen, nest-<br />
form., bokhandler Stenberg, kasserer, skoleinspektør A.J. Olsen, pastor<br />
Meyer, doktor Wyller, kvartermester Ogne <strong>og</strong> laerer S. E. Lura. Konsul<br />
Berentsen var i mange år en god støtte for virksomheten.<br />
Foreldrene i bydelen var glade for tiltaket. Barna ble holdt vekke fra gatene<br />
<strong>og</strong> kom under god påvirkning. I avisene kunne en lese at <strong>og</strong>så laererne på<br />
skolen <strong>og</strong> politiet merket betydelig bedring i barnas oppførsel.<br />
Det ble holdt flere faste møter hver uke. På onsdagsmøtene var det bibel-<br />
timer <strong>og</strong> fortellinger. Tirsdag <strong>og</strong> fredag var det fortellemder med sang <strong>og</strong> lek<br />
imellom. Sangen var nokså viktig. Selv skrev Lura atskillige sanger <strong>og</strong> laget<br />
egne melodier. Han startet <strong>og</strong>så byens første guttekor. Den kjente musikeren<br />
<strong>og</strong> dirigenten Franz Dorr var med fra begynnelsen <strong>og</strong> ham uttalte en gang:<br />
«Vi sang svzrt godt <strong>og</strong> hadde flere konserter i Betania <strong>og</strong> Misjonshuset.))<br />
Ungdomskoret «Harpen» startet <strong>og</strong>så i Lesehjemmet, men fortsatte senere<br />
som selvstendig blandet kor.<br />
Det ble holdt kurser i tegning <strong>og</strong> maling, ja, end<strong>og</strong> i landmåling <strong>og</strong> minera-<br />
l<strong>og</strong>i. Dessuten ble det undervist i tysk <strong>og</strong> engelsk <strong>og</strong> holdt kurser i bok-<br />
binding. Skomakermester ?* Jakobsen ledet <strong>og</strong>så arbeidet i et tregangsstøvle-<br />
verksted, så det var noe for enhver smak. De største guttene fikk hver sin<br />
parsell i hagen, der de høstet blomster <strong>og</strong> grønnsaker. Ordf~rer Magnus
S. E. Lura <strong>og</strong> hustru.<br />
Karlson var en av de som hadde en parsell <strong>og</strong> han uttalte: «I Luras hage be-<br />
gynte de første kolonihager i <strong>Stavanger</strong>.)) Egentlig var det vel rettere å<br />
sammenligne med de senere skolehager.<br />
Det var jo lenge før bussenes tid, så skulle en forening dra på «utflukt»<br />
var det å ta beina fatt. Ikke bare tok Lura barna med seg til Jåttånuten, men<br />
end<strong>og</strong> helt til Sola marsjerte de, med hornmusikant Kaspar Karlsen <strong>og</strong><br />
trommeslager Søren Søiland i spissen. Daniel Hinna kjørte bagasjen<br />
(«trosset») i sin hestekjerre. Men det var jo en lang fottur - att <strong>og</strong> fram! Oppe<br />
på Rudlå avsluttet de turen med å synge «Så vil vi nu sige hverandre farvel.))<br />
Iblant ble det <strong>og</strong>så foretatt sjøturer. Lesehjemmet fikk nemlig som gave<br />
av eksportør Groom i Strandgaten en mindre førebåt, som ble satt på bed-<br />
ding i Breiastønå <strong>og</strong> fikset opp av guttene. Ved den festlige stabelavløpning<br />
fikk den navnet «Tordenskjold». Det kunne være inntil 80 gutter i båten.<br />
Sang gjorde de alltid, ikke minst «Ro, ro for land, brødre.)) En gang hadde<br />
en skøyer tatt ut nøglå i bånn, så vannet sprøytet opp i båten. Det var da nød-<br />
vendig for Lura å kommandere: «Ro, ro for land! » Og guttene ved årene slet<br />
for harde livet <strong>og</strong> kom velberget på det tørre. Når seilskutene skulle lette<br />
anker var det ikke sjelden at en kunne høre sjøfolkene stemme i Lesehjems-<br />
sanger istedet for de vanlige verdslige ankersjanties.<br />
Barnetallet vokste etterhvert. Også jentene kom med.<br />
Alle syntes det var gildt å komme inn i lokalet, mens det brente koselig i<br />
ovnen <strong>og</strong> fm h ra tente lampen. Hun hadde et svært strev med å vaske etter<br />
de mange sølete føttene. Men hun tok det med humør. Da den <strong>gamle</strong> parafin-<br />
lampen skulle byttes med gasslamper, steg guttene opp på benkene <strong>og</strong> klap-<br />
pet lampen til farvel.<br />
Det var flere som hjalp til med møtene, b1.a. elevene ved misjonsskolen.<br />
I den første tiden var det scerlig Jensenius, Bang, Hylen <strong>og</strong> Fagereng som
hjalp til. Flere av guttene hjalp <strong>og</strong>så. Eksportør Olav Ellingsen var en flink<br />
sekreta- <strong>og</strong> kasserer. Skoleinspektør Olaf @yen var i mange år en flittig <strong>og</strong><br />
trofast medarbeider.<br />
Da det etterhvert var mange voksne som besøkte møtene ble det opptatt<br />
arbeid <strong>og</strong>så for de voksne søndag <strong>og</strong> torsdag. På denne tid ble sangkoret<br />
«Liv» - et blandet kor på ca. 30 medlemmer - startet av Lura. Senere ble det<br />
ledet av organist Lilleland.<br />
Virksomheten ble <strong>og</strong>så utvidet til andre steder i byen <strong>og</strong> i Hillevåg. Indre-<br />
misjonen stillet «Bethesta» i østre bydel til rådighet for barnearbeidet.<br />
Malermester Johan Johnsen var en av de mest trofaste medarbeidere i arbei-<br />
det der inne. Han hadde vaert med fra den første begynnelse i Sandvikens<br />
skole. Det ble <strong>og</strong>så holdt møter i den <strong>gamle</strong> Blåsenborg skole, på et sjøhus<br />
som tilhørte Ola Olsen, på Møllehaugen <strong>og</strong> på Johannes skole.<br />
I 1899 ble det opptatt virksomhet i det nåvaerende Storhaug Bydelshus i<br />
Tårngaten. «Lesehjemmets Tabernakel)) ble det kalt.<br />
Det var pastor Lars Oftedals forsamlingslokale «Salem» som ble kjøpt.<br />
En byggetomt konsul Erik Berentsen hadde foraert Lesehjemmet, ble solgt,<br />
<strong>og</strong> pengene ble lagt i ovennevnte hus. Konsul Berentsen viste ved flere leilig-<br />
heter virksomheten sin velvilje.
Pastor Bjerk hundsen uttalte på 40 års festen: «kuras arbeide blandt<br />
barn i St. Johannes menighet har satt dype spor. De forskjellige arbeider<br />
blandt barn i menigheten skyldes tildels impulser fra hans arbeide i Taber-<br />
naklet.))<br />
I lengden ble arbeidspresset for meget for Lura. Han hadde jo først sin<br />
stilling som laerer å vareta. Etter noen år ble alt arbeide henlagt til Lese-<br />
Fra Lesehjemmets 25 års jubileum 1914<br />
hjemmet i Sandviken. Frimisjonen hadde Tabernaklet noen år, <strong>og</strong> så gikk<br />
huset over til menighetshus for St. Johannes.<br />
Det er slitt ut mange sangbøker i årenes løp der ute. «Barnets sabatstonern<br />
utkom i 1891. Det fulgtes av det «gule hefte». Lura fikk restopplaget av<br />
pastor Oftedals sangbok ((Basunrøst <strong>og</strong> Harpetoner)). Denne sangbok ble<br />
brukt på de voksnes møter. I 1914 kom den nye utgaven av ((Sabatstoner)).<br />
Og den fulgtes av det «røde hefte)) i 1929.<br />
Lesehjemmet har utgitt to trykte blad. Det første var: «For by <strong>og</strong> bygd»<br />
senere, i 1900: «Gode nyheter)).<br />
Omkring 1890 ble ((Lesehjemmets vennekrets)) dannet. Den besto av 14<br />
unge gutter i konfirmasjonsalderen <strong>og</strong> hadde som oppgave å hjelpe Lura i<br />
arbeidet blant de mindreårige.<br />
I 1914 ble Lesehjemmet restaurert <strong>og</strong> påbygget. Byggmester Sviland påtok<br />
seg å gjøre huset ferdig til 25 års festen samme år. På denne innvielses- <strong>og</strong><br />
jubileumsfesten ble den nye sangboken «Sabatstoner» tatt i bruk for første<br />
gang.
Tiden var nå Itommet til at hras sønn, Sigurd, som <strong>og</strong>så var Izrer, overtok<br />
ansvaret for arbeidet blant barna, mens «senior» hadde nok å gjøre med de<br />
voksnes møter. Ma~~ge av barnas mødre dannet en kvinneforening som var<br />
til stor støtte for arbeidetit. Voksne personer som laadde gått på Lesehjemmet<br />
i sine barneår, fikk lyst ti1 å møtes på <strong>gamle</strong> tomter. De startet med den første<br />
«veteranfesten». Til 30 års festen i 1929 korn rektor C.O. Pederseni ens cerend<br />
fra herika for å kaste glans over dagen <strong>og</strong> delta i hyllesten av Lura, som<br />
saarrtidig ble hedret med Kongens fortjeiistmeddje.<br />
Det vakte selvsagt både sorg <strong>og</strong> vemod blant ajle Lura-vennene, både små<br />
<strong>og</strong> store, da han 19. april 1939 måtte legge ned vandrnngsstaven. Han hadde<br />
gledet seg til 50 års jubileet senere på året, men det ønsket ble ikke oppfylt.<br />
Sønnene Sigurd <strong>og</strong> Tora1v fortsatte med iver arbeidet, godt hjulpet av<br />
søstrene Sam <strong>og</strong> Aagot <strong>og</strong> Toralvs sønn, Sverre. De to første ildsjelene er <strong>og</strong>så<br />
døde, <strong>og</strong> oppslutningen om rndene har minket. Når dertil kommer at<br />
myndighetene nylig bestemte at Løkkeveien 132 i innevaende år - 1986 -<br />
skillle rives for å gi plass til et stort kontor- <strong>og</strong> boligkompleks i strøket, er det<br />
vel mest sannsynlig at det som en gang var en blomstrende sosial <strong>og</strong> kristelig<br />
virksomhet i denne <strong>gamle</strong> bydelen bare vil vcere en «saga blott». For de to<br />
av Luras gjenlevende døtre var det smertelig å bli drevet ut fra sitt barndomshjem,<br />
med alle minnene som knyttet seg til stedet, for i neste øyeblikk å oppleve<br />
at det hele 1å jevnet med jorden.<br />
Våren 11971 produserte jeg for «Middagsstunden>> en halv times pr<strong>og</strong>ram<br />
om ksehjemmet i <strong>Stavanger</strong>, der jeg b1.a. intervjuet llaerer Sigurd Lura. Flere<br />
av lesehjemsbarna <strong>og</strong> Lura-familiens medlemer framførte tre av de mest<br />
typiske sangene, b1.a. denne:<br />
Lysglimt i m~rket, br~dre, frykt nu ei mer!<br />
Se opp til morgenstjeZnen! Redning er ncer!<br />
Vrceget er synkeferdig - Kald celle mand!<br />
Kom her ned i redningsbåten. Hist ser vi land<br />
Km: Ro, ro for land, brodreJ rs, ro for land!<br />
Sikker er redningsbåten - frelses vi kan.<br />
Kjemp kun for livet, br~dre, ale mcend,<br />
bryt igjennem brbt <strong>og</strong> brenning<br />
- hist ser vi land.<br />
Korn ned I redningsbhten, her er det ly.<br />
H~it går JO ,s$aen, br~dre~ hm stormens gny.<br />
Ens ei dens vrede rase4 hold bare stand.<br />
Nhset ser vi morgenstjernen - styr imot land.
Skyene spredes; broder, opl~ft dit blikk.<br />
Nu skinner morgensolen - merket forgikk.<br />
Sikre i redningsbåten, syng nu alle mand<br />
Pris <strong>og</strong> @rey halleluja! Vi er ved land<br />
(Lydbåndet med opptaket av radiopr<strong>og</strong>rammet vil bli deponert i<br />
Byarkivet).<br />
Luftsynet over <strong>Stavanger</strong> Palmesondag 1916<br />
Ettersom det har mye med <strong>gamle</strong> la=rer Lura å gjøre, <strong>og</strong> fordi det unektelig<br />
hører med blant sjeldne <strong>og</strong> i dette tilfelle unaturlige <strong>og</strong> uforklarlige feno-<br />
mener, skal saken få sin omtalei tilknytning til beretningen om Lesehjemmet.<br />
Det var pdmesøndag 16. april 1916, midt under den første verdenskrigen.<br />
En rekke personer mener å ha sett et usedvanlig syn på himmelen. Mandag<br />
morgen, 17. april kom Lura inn i sin 7. klasse for å undervise, som vanlig.<br />
Han la merke til at guttene søkte å dempe en underlig <strong>og</strong> ualminnelig uro.<br />
Før han fikk bedt om en forklaring, banket det på døren. En gutt ba ham<br />
øyeblikkelig å komme inn i en 3. klasse, der det <strong>og</strong>så var en uvanlig bevegelse.<br />
Laereren pekte på tre elever <strong>og</strong> sa: «Disse guttene har sett noe rart.«<br />
Lura ante nå grunnen til uroen blant sine egne elever <strong>og</strong> skyndte seg tilbake<br />
til klassen. En av guttene reiste seg <strong>og</strong> sa: Han 0.. har sett noe rart». En<br />
annen: «Han M.. <strong>og</strong>.» En stund etter kom det meddelelse fra en 5. klasse<br />
jenter, at <strong>og</strong>så noen der hadde sett samme synet. Flere andre kom <strong>og</strong>så <strong>og</strong><br />
meldte om det de hadde opplevd. En lærerinne sa meget beveget: «Dette er<br />
ikke tøv. Det er to gutter <strong>og</strong>så i min klasse som har sett synet.«<br />
Hva gikk så dette ut på? Jo, en av guttene skriver:<br />
«Jeg kom i går fra Stokkavannet sammen med en annen gutt S. som stan-<br />
set på Byhaugen en lang stund. Så så han opp mot himmelen. Da ble han<br />
var en stor svart sky som for bortover. Han så <strong>og</strong>så at det ble rødt, akkurat<br />
som om der skulle være varme bak den. Han varskudde nå meg. I det samme<br />
så vi <strong>og</strong>så noen store bokstaver: ((Omvend Eder, ti Jesus kommer snart!)) Så<br />
kom det en engel fram <strong>og</strong> sa: «Amen». Ved hans side så vi <strong>og</strong>så et stort kors.<br />
Engelen hadde noen store hvite vinger. Dette var mellom kl. 8 <strong>og</strong> 9. Vi sto<br />
lenge <strong>og</strong> betraktet dette synet. Det sto som en bue på himmelen en lang stund<br />
i vest. Vi ble meget forferdet ved dette synet. Det var som det skulle v=re ild<br />
alt sammen. Hele tiden var det ganske lyst. Men baketter ble det meget mør-<br />
kere. En stor svart sky skjulte hele greien. Vi gikk hjem <strong>og</strong> fortalte far <strong>og</strong> mor<br />
hva vi hadde sett. Bokstavene var meget store. Vi kunne se dem tydelig)).
27 år senere forteller en av dem som opplevde synet i 1916:<br />
Da dette luftsynet igjen begynner å komme i forgrunnen, skal jeg som øy-<br />
envitne gi en beretning om det, hvorledes det var <strong>og</strong> den motstand det møtte<br />
fra presse <strong>og</strong> publikum, samt den glede jeg har fått av det nå i den senere tid.<br />
Det var en palmesøndag kveld, en vakker kveld. Vi var en del barn i<br />
alderen 12 - 15 år ute <strong>og</strong> lekte. Da klokken var mellom 8 <strong>og</strong> 8.30, ble himmelen<br />
plutselig så rar. Først ble det mørkt, men etterpå så vi en lysning liksom av<br />
en regnbue, men den var større enn en regnbue. Og deretter så vi tydelige bok-<br />
staver på himmelen, store ildbokstaver. Der stod: «Omvend dere, for Jesus<br />
kommer snart.)) Rundt denne regnbuen av bokstaver var det liksom himme-<br />
len var åpen, <strong>og</strong> vi så inn i et mørke. Det var bare bokstavene som lyste som<br />
ild. Dette sto slik i 2 - 3 minutter. Så gikk det bort, <strong>og</strong> fram kom en stor engel<br />
med gullbelte om livet, <strong>og</strong> under føttene stod: «Amen» i ildbokstaver, <strong>og</strong> ved<br />
engelens side var et stort lysende kors. Engelens venstre hånd pekte opp mot<br />
himmelen, <strong>og</strong> den høyre ned mot jorden. Dette varte <strong>og</strong>så i 2 - 3 minutter,<br />
så hele synet varte i omlag 5 - 6 minutter, <strong>og</strong> dette er en sannferdig beretning<br />
om det.<br />
Dagen etter da jeg kom på skolen, hørte jeg det var flere som hadde sett<br />
det. Jeg måtte da skrive beretningen ned for lzrer Lura som var min<br />
klasseforstander.<br />
Beretningen kan hvem som helst kontrollere, da originalberetningen som<br />
jeg skrev på skolen i 1916 er i behold. Den som ønsker det, kan få se skrivelsen<br />
jeg har. Jeg kan ikke fortie denne hendelsen selv om det skulle koste mitt liv.<br />
lo. april 1943..Marim Finnestad. (sign.), Bergelandsgt. 52, <strong>Stavanger</strong><br />
Luftsynet er blitt sett flere steder: Foruten i <strong>Stavanger</strong> 1916, <strong>og</strong>så i Sverige,<br />
Bombay, India, Portland, Oregon. Fra Walcott, NY.1. San Jose, California.<br />
En russisk dame som fulgte med det store engelske skipet «La Plata»,<br />
under den første verdenskrigen, fra Arkangelsk til Riga, (La Plata bragte en<br />
stor mengde flyktninger fra Arkangelsk til Riga) - fortalte da hun <strong>og</strong> hennes<br />
familie var invitert til Lurafamilien i <strong>Stavanger</strong>, (flyktningeskipet La Plata<br />
fikk maskinskade utenfor Norskekysten, <strong>og</strong> kom inn til <strong>Stavanger</strong> for å repa-<br />
rere), at da de var kommet til Arkangelsk, fortalte noen av dem der om det<br />
samme luftsynet <strong>og</strong> de samme ordene som i <strong>Stavanger</strong>. Det hadde nemlig<br />
<strong>og</strong>så vist seg i Arkangelsk. Damen hadde i forveien lest om det i en engelsk<br />
traktat. Det var lzrer Lura selv som bragte det på bane <strong>og</strong> fortalte om luft-<br />
synet over <strong>Stavanger</strong> til den russiske familie.<br />
Toralv Lura. (sign.), Stokkaveien 29, <strong>Stavanger</strong>:
3. Emma Nielsen aigreid<br />
Fo~samlingshwet < drh» v& laarhn,<br />
<strong>Stavanger</strong> kvhne- <strong>og</strong> spebamhjjem<br />
<strong>og</strong> Malde soldathjm<br />
Det er vel ikke helt uberettiget å si at Emma Nielsen-@greid i sine velmakts-<br />
dager var et begrep i <strong>Stavanger</strong> by. Hun var f0dt på Ostlandet i 1867, men<br />
kom i ung alder hit til byen for å drive soldatmisjon under mottoet: «De unge<br />
for Kristus.)) Virksomheten startet hun i 1892. Fem år senere ble på hennes<br />
initiativ åpnet et hjem for rekruttene på Madlarnoen i den nord-vestlige delen<br />
av leiren. Det ble flere ganger utvidet. Hensikten var å la de unge mann-<br />
skapene som savnet sine hjem under tjenesten, få ha et trygt sted å vzre, der<br />
de kunne lese aviser <strong>og</strong> bøker <strong>og</strong> bli underholdt ined musikk, sang <strong>og</strong> annet<br />
som «reservemoren» skaffet til veie. Foreldrene kunne vzre trygge for<br />
sønnene sine når de vanket i de omgivelsene, om de naturligvis ikke alltid var<br />
like opptatt av den velmente kristelige påvirkningen.
Som et ganske interessant kuriosum i forbindelse med Soldathjemmet<br />
skal her fortelles at «hjemmet» under den siste krigen fikk høve til å hjelpe<br />
de russiske krigsfangene som tyskerne holdt i arbeidsleir fram til våren 1945.<br />
De fikk skiftevis adgang til Emmas soldathjem som ((dagarbeidere)) <strong>og</strong> opp-<br />
riidde da å bli tildelt ekstra mat <strong>og</strong> stell når mulighetene'var til stede.<br />
Kjøkkenassistenten hentet regelmessig «gammelt» brød .hos bakere <strong>og</strong><br />
handlere, det ble pakket <strong>og</strong> nedlagt til avhenting i en grøft der fangetroppen<br />
marsjerte forbi til <strong>og</strong> fra arbeid. Kokken Michaih Scharifullin utporsjonerte<br />
ekstrarasjonene. Han hadde alles tillit, var nevenyttig med alle ting. Mange<br />
sarrpregede leke- <strong>og</strong> prydgjenstander fra de russiske krigsfangen hender var<br />
lenge å se blandt barn i distriktet. En gang måtte «Saniteten» rykke ut til<br />
russe-fangeleiren, fordi fangene hadde hatt et indre oppgjør. En gruppe av<br />
dem skulle angivelig ha opptrådt servilt overfor de tyske voktere, ja, kanskje<br />
end<strong>og</strong> angitt medfanger. En russisk fange ble således i april 1945 skutt. Det<br />
indre oppgjør resulterte i grove legemsbeskadigelser så blodig kjøtt <strong>og</strong> ben-<br />
Barna rekker gavene sine ut mot den russiske fangeflokken. (H Zmsland).<br />
Ved frigjøringen 8. mai 1945 ble alle grinder <strong>og</strong> piggtrådgjerder brudt ned<br />
i2g passasjene overalt fri. Med stolthet ryddet kokken M.S. sengehalm <strong>og</strong> fil-<br />
$er tilside <strong>og</strong> fant fram Nytestamentet på russisk, som fru E.N.O. hadde skaf-<br />
fet ham. Forsyningene var da med ett slag blitt bedre, selv de tyske vakter ble<br />
menneskelige <strong>og</strong> spanderte både ekstra mat <strong>og</strong> spirituosa på russerne.<br />
I frigjøringsdagene dukket ideen opp om å innby de russiske krigsfanger<br />
iil 17. mai fest på Soldathjemmet. Tanken fikk bred tilslutning. Musikere <strong>og</strong><br />
sangere meldte seg. Biskop J.C. Petersen skulle tale <strong>og</strong> domorganist Fr. Sagen<br />
skulle tolke. Rasjoneringsmyndighetene slo døren på vid gap <strong>og</strong> kunne<br />
end<strong>og</strong> supplere med et rikelig kvantum ekte kaffe.
Men hvordan skaffe skyss for biskopen? Jo, Sivilforsvaret (Saniteten) i<br />
Døves Hus lovet å stille drosje til rådighet. Men da tiden var inne om etter-<br />
middagen den 17de var der ingen ved sivilforsvaret som hadde fått beskjed<br />
<strong>og</strong> jourhavende vakt erklærte at bare syketransporten ble tillatt med «tysk»<br />
bensin. Men stadsfysikus Eyvin Dahl kunne dispensere! Rekvirenten, S.<br />
Rygh erklærte da med ettertrykk at han heller ville henvende seg til «deri<br />
svarte sjøl«! Det hjalp. Fem minutter etter sto drosjen foran biskopens dør.<br />
Han talte til de russiske soldater <strong>og</strong> domorganisten tolket. Ved foten av<br />
talerstolen sto fangeleirens tillitsmann Grigorif Drostschenko <strong>og</strong> ledet<br />
bifallet som falt hjertelig <strong>og</strong> kraftig. Etter den rikelige bevertning var det b1.a.<br />
tale av Nikolai Below som takket for den norske hjelpen <strong>og</strong> betonte at de<br />
allierte styrkene - blant disse hans kamerater under Stalins ledelse - hadde<br />
knust facismen for alltid. Han ble tolket av polakken Waidemar. Så fulgte<br />
en rekke nummer av orkester <strong>og</strong> sangkor. Også de russiske mennene falt inn<br />
med en serie kjente <strong>og</strong> ukjente folkesanger.<br />
*<br />
Etterat Soldathjemmet hadde eksistert i over femti år gikk det over til nye<br />
eiere <strong>og</strong> ble til «Heimly Gjesteheim», <strong>og</strong>så da i kristen regi.<br />
Allerede før århundreskiftet kjøpte fru Emma Kongsgaten 43, som ble<br />
innredet til bolig, i første etasje, <strong>og</strong> forsamlingslokale - kalt «Arken» i andre<br />
etasje. Det er rimelig å anta at basen for ominnredningsarbeidene var bygg-<br />
mester Halvor Qgreid, for like etter, i 1901 giftet de seg. Mannen døde i 1931,<br />
«Arken» sett fra promenadeveien langs Breiavatnet. Inngangsd0rene er på den andre<br />
siden, til Kongsgaten (Foto: S. Rygh)
Senere kjøpte kommunen den staselige, dominerende eiendommen, med<br />
fasade til Breiavannet <strong>og</strong> innganger fra Kongsgaten. Den tidligere boligdelen<br />
disponeres nå av de kommunale pensjonistene, mens innvandrerkontoret<br />
holder til ovenpå.<br />
Emma Nielsen - @greid var sterkt engasjert i sosialt arbeid. Hun var<br />
medlem av forsorgsstyret i en menneskealder <strong>og</strong> gjorde en betydningsfull<br />
innsats. Det sies at hun hadde en finger med i spillet da Sara Berge (den senere<br />
så berømte «tante Sara«) ble ansatt. Emma ivret for at det burde ansettes en<br />
kvinnelig inspektør som skulle ha som oppgave å hjelpe vanskeligstilte husmødre<br />
under sykdom, skure gulver <strong>og</strong> lage mat etc. (m.a.0. vEre den første<br />
husmorvikaren i byen). Da den nye kvinnelige inspektøren hadde fungert en<br />
tid, sa fru Nielsen-Qgreid en smule ironisk: «Ja, ja, det gikk som med politimester<br />
Ruus. Han spiste den første kvinnelige politikonstabelen i <strong>Stavanger</strong>.»<br />
Det var tydeligvis ikke en kontorist fruen ville ha, men en arbeidende<br />
hjemmehjelp.<br />
Ikke minst kjent ble Emma Nielsen-0greid for sitt navnkundige Kvinne<strong>og</strong><br />
Spebarnhjem i Strømvik. Det ble åpnet i 1913 <strong>og</strong> foranledningen skal ha<br />
v~rt et barnedrap som en tid forut hadde funnet sted. Fra sitt kontor i Kongsgaten<br />
drev den driftige fruen en ganske omfattende adopsjonsvirksomhet.<br />
Til støtte for spebarnhjemmet ble det hvert år holdt en spesiell «uke» i<br />
Bethania, med diverse underholdning <strong>og</strong> selvsagt utlodning, noenlunde i<br />
samme «fasong» som Waisenhusbasaren, som jo var en årviss foreteelse i<br />
byen.<br />
Spebarnhjemmet<br />
109
I årene 1938,1940 <strong>og</strong> -45 ble Emma Nielsen-Ogreids institusjoner lagt øde,<br />
selv om juristene Trygve Wyller, K. Kluge senior <strong>og</strong> justitiarius Albert<br />
Pedersen sto på hennes side. Nedbrutt av all motgangen døde fruen den 31.<br />
mars 1947. Hennes formue skulle ifølge testamentet brukes til å reise et hjem<br />
for <strong>gamle</strong>, slik at de kunne få bo sammen i alderdommen. Utkastet til byens<br />
første aldersbolig ble presentert i 1953. Midlene rakk til ni leiligheter i Tjens-<br />
vollsveien 82A, som fikk navnet «Halvor Ogreid <strong>og</strong> Emma Nielsen-Ogreids<br />
Minne)).<br />
I 1947 skrev Petra Feischer en lengre artikkel i «Dagen». Den sluttet slik:<br />
«Det blir et tomrum etter henne som det ikke vil være lett å fylle ut. Emma<br />
Nielsen-Ogreid var en overmåte evnerik kvinne. Hun var i høy grad et<br />
overskuddsmenneske. På mange måter meget rikt utrustet, ikke minst som<br />
taler. Og hun var en troens <strong>og</strong> bønnens kvinne. Hennes mildhet <strong>og</strong> hennes<br />
myndighet ble brukt til Guds ære. En sa nylig til meg at hun hadde en sjelden<br />
evne til å legge glans <strong>og</strong> skjønhet over kristenlivet. Ja i sannhet.<br />
Jeg tror ikke at Emma Nielsen-Ogreid fikk den takk hun fortjente mens<br />
hun levet. Menneskene liker ikke slike markerte <strong>og</strong> avgjorte kristne personlig-<br />
heter. Men nå har Gud hentet sin tjenerinne hjem til seg. «Om de skal se<br />
Hans åsyn, <strong>og</strong> Hans navn skal være på deres panner)). Velsignet, velsignet<br />
er hendes minne.
Et ketat vanesamfunn knytitet ~l skolekrer<br />
Hans Nmlaizd fra Gjesdd<br />
Var han modellen for Arne Garborgs ««krarend<br />
Hans Nivland mislikte å bli<br />
fot<strong>og</strong>rafertt han ville ikke at<br />
folk skulle minnes ham i det<br />
«jordiske hylster», men i det<br />
«åndelige». Heldigvis forelig-<br />
ger dette foto, som vitner om<br />
godhet <strong>og</strong> fred.<br />
Fra slutten av forrige århundre <strong>og</strong> til midten av vårt eget, eksisterte det<br />
enkelte steder her i landet en flokk «frie venner)), som forkynte et lyst <strong>og</strong><br />
oppmuntrende evangelium, langt mer avvikende <strong>og</strong> frigjørende enn det<br />
innen tradisjonelle kristne kretser kunne tollereres. Når de averterte sine<br />
møter het det gjerne: ((Alles frelse forkynnes...)) Eller overskriften lød:<br />
{tKjzrlighetens Gud)). De mente, slik de tolket Evangeliet, at når Jesus<br />
døde på korset for alle mennesker, seiret han samtidig over djevelen <strong>og</strong><br />
tilintetgjorde hans makt for bestandig (((Kvinnens sed skal knuse<br />
slangens hode«). Ingen går fortapt, men er inkludert i ((Guds veldige<br />
verk» uten personsanseelse.<br />
I <strong>Stavanger</strong> ble møtene oftest holdt på Imslandssalen på hjørnet av St.<br />
Hansgaten <strong>og</strong> Mellomgaten, i c
Sang <strong>og</strong> gitarmusikk var et viktig ledd på «pr<strong>og</strong>rammet», <strong>og</strong> det var vanlig at<br />
mange i forsamlingen helt improvisert reiste seg <strong>og</strong> avla sine «frie vitnesbyrd».<br />
I Oslo holdt den uvanlige sekten nokså regelmessige møter i Keysersgt. 1.<br />
I Gjesdal var det mange «venner», <strong>og</strong> der ble det iblant holdt sommerstevner<br />
med god oppslutning, noe som sannsynligvis skyldtes at pioneren, Hans<br />
Nævland, var født der i bygden omkring året 1840. Han har nok vært en<br />
oppvakt kar, for allerede som attenåring begynte han som skoleholder på<br />
Eigerøy (Ekerøen). Nævland var en «rettroende» person av den <strong>gamle</strong> aksepterte<br />
sorten, der synd <strong>og</strong> straff var uhyre viktige poenger i forkynnelsen.<br />
(((Herren, din Gud, er en nidkj~r gud som hjemsøker fedres misgjerninger<br />
på dem i tredje <strong>og</strong> fjerde ledd....«). Men det som etterhvert skilte ham <strong>og</strong><br />
andre i samme situasjon fra så mange likesinnede i trelldommens land var<br />
at de ville se Skriftens ord oppfylt på dem selv - ikke bare i ord, men <strong>og</strong>så<br />
i gjerning. De ville søke å bli fullkomne - nærmest syndefrie - i <strong>forhold</strong>et til<br />
Gud. Dermed gikk de fullstendig inn i trelldommen -inntil deres egne krefter<br />
sviktet. De oppdaget da at fullkommenheten ikke berodde på menneskelige<br />
krefter <strong>og</strong> hva de selv kunne prestere, men i det nye livet som var gitt dem<br />
i Jesus Kristus, at det var Han alene som virket. Selv kom de helt til kort med<br />
sine gode gjerninger. Alle skapninger er i samme båt, hver enkelts livsbane<br />
er utstaket på forhånd. Det evige livet er sådd i hvert menneskehjerte. Alt beror<br />
på å komme til bevisthet om at Gud i Jesus Kristus har samlet alt i seg<br />
- til ett legeme.<br />
Det store de hadde å forkynne var gledesbudskapet om at alle er frelste<br />
<strong>og</strong> at ingen makt i himmel eller på jord kan forandre det uomtvistelige<br />
faktum. Som Gud har tenkt, skal alt skje. Ved siden av Allmakten finnes<br />
ingen makt. De innså at de i seg selv bare var støv, men at det nye menneske<br />
(Kristus) levet i dem <strong>og</strong> i alle mennesker <strong>og</strong> at det utelukkende var bevisstheten<br />
om det som fikk det gode til å spire i deres sjeler. Hva denne betydningsfulle<br />
erkjennelse må ha kostet dem av indre kamp <strong>og</strong> smerte er vel ikke<br />
så lett å fatte.<br />
Hans Narvland ble voksen-døpt av en av sine narre venner <strong>og</strong> trosbrødre,<br />
Alfred Pålsson, i Egersund den 12. mai 1886. Det skjedde umiddelbart etter<br />
at Nævland først hadde døpt Pålsson. Med denne handlingen var det slutt<br />
med å fortsette som lærer, noe han hadde holdt på med i 28 !h år. Heretter<br />
tok han fatt på sin forkynnergjerning, som kom til å vare i over tretti år.<br />
Den kjente pressemannen Sigurd Jacobsen (Jacobus) - <strong>og</strong>så kjent fra<br />
krigens dager fordi han tilhørte den gruppen som ble dømt til døden, men<br />
benådet, skrev for lenge siden en artikkel om noen av de personer som ofte<br />
møtte hverandre på bestefaren - Peder Elias Jacobsen's - skredderverksted:
«Der kom det mange merkelige mennesker. Verkstedet var liksom en børs<br />
for en bestemt gruppe personer, radikalere, profetisk <strong>og</strong> filosofisk anlagte,<br />
de som var annerledes, som hadde avvikende meninger <strong>og</strong> som sto for dem,<br />
selv i retten.<br />
Jeg minnes Bjerkreimbuen Nzvland, den milde <strong>og</strong> gode, han som med<br />
stor ro <strong>og</strong> inderlighet forkynte alles frelse med låg røst. Han dannet sin egen<br />
sekt, fikk en del tilhengere <strong>og</strong> ville i egentlig forstand bare alles vel...».<br />
Jacobsen skriver i samme slengen: «En annen kjent mann som ofte kom<br />
inn på skredderverkstedet for å delta i samtalene, var den kjente Jzrprofeten<br />
<strong>og</strong> urmakeren Mauritz Kartevold <strong>og</strong> Willien Nedrebø fra Vikeså, som tumlet<br />
med problemer om soldannelsen i baner som følges av moderne astrofysikere.<br />
Arne Garborg var <strong>og</strong>så innom som snarest for å ta mål til en stormtrøye<br />
<strong>og</strong> var så smålåten at du skulle tro han var null i fattigkommisjonen ... )><br />
Det har vzrt hevdet at Hans N~vland var modellen til Arne Garborgs<br />
«kraren». Jacobsen antyder ikke noe i den retning, men det svekker ikke<br />
antagelsen når det fortelles at Nzvland <strong>og</strong> Garborg hadde tilknytning til<br />
Peder Elias Jacobsens skredderverksted, der profeter <strong>og</strong> filosofer møtte hverandre.<br />
Naevland reiste omkring i landet som forkynner, <strong>og</strong> med sitt frie <strong>og</strong><br />
uortodokse syn på «troen» er der lett å forstå at han måtte møte stor motstand.<br />
Men noen følte hans lyse budskap befriende <strong>og</strong> ble hans venner <strong>og</strong><br />
trosfeller. Mange sørget da han i 1920 forlot denne verden. Det skjedde på<br />
Eidsvold.<br />
Fra et stevne i R<strong>og</strong>aland.
I forbindelse med dødsfallet offentliggjorde <strong>Stavanger</strong>-avisen «l.ste Mai))<br />
følgende nekrol<strong>og</strong>:<br />
En o~@nak religios skikkehe vandret bort.<br />
Den <strong>gamle</strong> kjendte praedikant Hans Nævland døde paa Eidsvold 18. dns.<br />
henved 90 aar gammel.<br />
Med ham er en merkelig skikkelse i det religiøse liv vandret bort. Naevland<br />
var i alle «rettroendes» øine en religiøs fribytter, som i guddommen saa det<br />
høieste kjaerlighets vzesen <strong>og</strong> ikke den straffende paa syndbetraengte mennesker.<br />
- Nzvland haevdet nemlig, at alle var frelste uten hensyn til deres jordiske<br />
gjerninger.<br />
Som ung mand var han lærer, men kom snart i opposition til den d<strong>og</strong>matiske<br />
kristendom <strong>og</strong> maatte slutte med sin lzerergjerning. Saa begyndte han sin<br />
praedikantvirksomhet, som kjaerlighetens forkynder. Han har reist Norge<br />
vidt <strong>og</strong> bredt, likesom han har vaeret ture i Sverige, Danmark, ja like til Amerika.<br />
N<strong>og</strong>en bestemt sekt dannet han ikke, men hans venner er populaert blit<br />
kaldt «Nzvlændinger». Hans livssyn var som hans laere, lyst <strong>og</strong> let, en munter<br />
<strong>og</strong> venneszl mand, som det var en fornøielse at vzere sammen med.<br />
Mange venner hadde han <strong>og</strong> disse vil savne ham.<br />
De rettroende, som stadig saa paa hans virksomhet med Argusøine, er visselig<br />
ikke av samme sympati-anskuelse. Netop fordi han var en original i det<br />
religiøse liv, <strong>og</strong> disse taales som bekjent aldrig i den leir.<br />
Hans Naevland var født paa Naivland ved Egersund, hvor han fra først<br />
av <strong>og</strong>saa virket som larrer.<br />
Hans kone døde for flere aar siden. Alle hans barn er voksne.<br />
Den som talte ved gravferden var en annen av predikantene, SY. Ulness,<br />
som var født i naerheten av Vik i S<strong>og</strong>n 19. november 1864 <strong>og</strong> døde i august<br />
1937. I ung alder reiste han til Amerika, der han kom med i en religiøs beve-<br />
gelse hos De frie Metodister, hvis representant han var da han, sammen med<br />
sin hustru Lillian, kom til Norge i 1890.<br />
Avdøde stortingsrepresentant <strong>og</strong> underf<strong>og</strong>d i Haugesund, Ingvald Førre,<br />
- som etter krigen brøt sin tilknytning til Arbeiderpartiet p.g.a. sin urokkelige<br />
pasifistiske innstilling, ble etterhvert aktiv med i De frie venners virksomhet,<br />
skrev i et lite blad han utga:<br />
«Av alle mennesker jeg har møtt i mitt liv er det ingen som har gjort<br />
et sånt sterkt inntrykk på meg <strong>og</strong> bidradd til forståelsen av Guds storhet, som<br />
bror Ulness. Alt fra omkring århundreskiftet stiftet jeg hans bekjentskap.<br />
Han festet min oppmerksomhet på det sentrale i Gudsforkynnelsen, på<br />
Guds allmakt, visdom <strong>og</strong> at Guds vesen er kjzrlighet <strong>og</strong> at det ikke finnes
S. Ulness<br />
noen makt ved siden av Gud. I min omgang med ham lzrte jeg ham å kjenne<br />
som den som ikke bare talte om Guds godhet, men vi måtte alle føle at denne<br />
godhet <strong>og</strong>så hadde tatt bolig i bror Ulness. Hele hans vesen var en utstråling<br />
av godhet. Ingen hørte noensinne at han baktalte eller sa noe ondt om sin<br />
neste, selv ikke den som forfulgte ham. Han velsignet alle med den ufor-<br />
skyldte velsignelse han selv var blitt til del fra alles Gud <strong>og</strong> Far. For ham var<br />
alle like elskelige)).<br />
I mange år utga Ulness sitt blad ((Sandhed <strong>og</strong> Frihedn («Duen«).<br />
,,Kjærligheten faller aldri bort"<br />
En tredje reisende forkynner var Knut Røhr-Staff, som dessuten var en<br />
ikke ubetydelig sangforfatter. Til å begynne med ble hans sanger trykket i<br />
«Jubeltoner», utgitt av SY. UUlness, men en tid etter utga han sin egen sang-<br />
bok, ((Frelses-Jubel)), i 5 opplag, senere «Den frie sang». Mange av hans<br />
tekster brukes fortsatt i ulike frimenigheter. I 1916 startet Røhr-Staff sitt eget<br />
blad «Det frie ord», som utkom i 10 år. Mye av det han produserte av både<br />
prosa <strong>og</strong> poesi ga inntrykk av at mannen var en begavet skribent. Han var
ellers en dyktig gitarspiller, satt gjerne lenge <strong>og</strong> klimpret på instrumentet før<br />
han stemte i med sangen som skulle fremføres. Som taler virket han gjerne<br />
noe «tørr» <strong>og</strong> lite inspirerende.<br />
Aarets motto: Ikke ved hær eller magi . . .<br />
p. -.-<br />
--<br />
Redakai- Knut Rehi-Siafi,<br />
Nr 7-8 -- Juli-August 1924, 7 :U:?;,. kr." / 1<br />
Knut Røhr-Staff<br />
Knut ble født 10.11 1875. Sytten år gammel reiste han sammen med sin<br />
tvillingbror til Amerika, der de begge ble omvendt. Mens broren ble meto-<br />
distprest i U.S.A. dro Knut tilbake til Norge som predikant i den såkalte Fri-<br />
misjonen, men kom i 1903 med blant de vennene som denne artikkelen<br />
handler om.<br />
Ulness <strong>og</strong> Røhr-Staff reiste gjerne hver for seg. De hadde ikke helt<br />
samme oppfatning om alle detaljer innen troens område, men at de var naere<br />
venner skulle følgende tildragelse vzre et bevis på:<br />
Under en av sine reiser nordpå bodde Ulness hos en familie. Ved fro-<br />
kostbordet fortalte han at «Knut døde i natt)). Vertsfolket ble selvsagt for-<br />
bauset <strong>og</strong> ville vite hvordan han kunne vite det. « Jo», svarte han, «bror Knut<br />
besøkte meg i natt. Han takket for alt vi hadde hatt sammen <strong>og</strong> vi tok en<br />
hjertelig avskjed med hverandre)). Senere på dagen kom det telegram fra<br />
Oslo om at Røhr-Staff den samme natten hadde forlatt sitt jordiske legeme.<br />
Det var den 28. oktober 1935.<br />
-.
Også i Nord-Norge var det flere vennegrupper: Her er en stor skare samlet på Andsy i<br />
Vesterålen for å innvie et forsamlingshus, som er så nytt at det ennå ikke har fått utvendig<br />
bordkledning. I forsamlingen sitter b1.a. predikantene Ulrik Dahle flra Dvergberg) <strong>og</strong><br />
Madsen. Noen er <strong>og</strong>så fra <strong>Stavanger</strong> <strong>og</strong> Danmark. Arstallet er 1925.<br />
Av andre predikanter i Nzvlands-sekten kan nevnes: Løsnes, Thor-<br />
bjørnsen, Ulrik Dahle <strong>og</strong> C.A. Madsen. Om sistnevnte blir det sagt at han<br />
var i besittelse av et klart åndelig syn <strong>og</strong> var viden kjent for sin helbredende<br />
nådegave. Hans arbeidsområde var særlig i Nord-Norge. Den ovenfor nevnte<br />
Thorbjørnsen hadde en svigermor som hadde betennelse i hovednerven <strong>og</strong><br />
en øyenlidelse som gjorde at hun så dobbelt. Hun hadde oppsøkt flere nerve-<br />
spesialister, uten resultat. Madsen leste noen skriftsteder <strong>og</strong> la hendene på pa-<br />
sienten. Etter to dager ble hun helt frisk, sies det.<br />
En gang kom Madsen til to <strong>gamle</strong> syke mennesker, som lå til sengs. De<br />
var helt hjelpeløse, uten pleie eller mat. Urensligheten var forferdelig. Mad-<br />
sen tok egenhendig fatt <strong>og</strong> ryddet opp, vasket <strong>og</strong> stelte for dem, ga dem mat<br />
<strong>og</strong> helbredet dem for deres sykdom, så de sto opp <strong>og</strong> var friske, fortelles det.<br />
Senere i livet reiste Madsen til Hjørring i Danmark, der han bygde seg et<br />
hus i en stor hage. Rundt eiendommen oppførte han et meget høyt gjerde,<br />
så han kunne tilbringe sine siste leveår i nesten fullstendig isolasjon.<br />
Både i Sverige <strong>og</strong> Danmark hadde ellers Nzvland-sekten forgreninger.<br />
Den mest betydningsfulle av nabolandenes venner var:
Greve Dr. phil. Per S. Wedel&<br />
som var en usedvanlig interessant personlighet. Han tilhørte en kjent <strong>og</strong> an-<br />
sett adelsfamilie, men som en alvorlig, oppriktig kristen frasa han seg sitt jor-<br />
diske adelsskap <strong>og</strong> ønsket bare å bli kalt Guds lille Per. Han bodde alene i<br />
sin leilighet i København, Vestervigsveien 7, Vanløse. «Der sitter han ofte en-<br />
som kan hende, sånn menneskelig sett,)) skrev en som kjente ham. «Men han<br />
har lzert sin Gud å kjenne, disse to er blitt ett - Hans åsyn taler for seg, det<br />
vitner om fred.»<br />
P.S. Wedell var født i 1865. Han studerte i sin ungdom naturvitenskap<br />
<strong>og</strong> tok doktorgraden på en avhandling om stjerneuniverset, virket i en lang<br />
årrekke som såkalt forsikringsberegner, <strong>og</strong> var med <strong>og</strong> stiftet Arbeidsgivernes<br />
Ulykkesforsikring. På sine eldre dager syslet han utelukkende med religiøse<br />
spørsmål, skrev et utall artikler <strong>og</strong> b1.a. disse bøkene: «Funkisreligion»<br />
(1935), «Sfzrenes Harmoni)) (1938), «Opstandelsens Lys)) (19411, «Andeverdenen))<br />
(1944) <strong>og</strong> ~Forligelsens Ord)) (1949). For en vanlig leser var det<br />
ikke lettvint stoff, men de som hadde den rette innstillingen <strong>og</strong> var på bølgelengde<br />
med forfatteren fant mye verdifull visdom i hvert eneste avsnitt. Han<br />
levde i sin egen filosofiske <strong>og</strong> åndsfylte tankeverden, <strong>og</strong> pl~yde dypt.
Den 15. mal 1951 døde Wedell, 86 år gammel. Han hadde selv ønsket<br />
å bli begravet i° stillhet, men hans store vennekrets fra de nordiske land møtte<br />
i et antall av omkring to hundre. Selvsagt var <strong>og</strong>så endel av avdødes adelige<br />
slektninger tilstede. Det var <strong>og</strong>så disse som sto for arrangementet, neppe helt<br />
i overenstemmelse med Pers ønske. Således hadde de engasjert en statskirkeprest<br />
til å forrette, en som var helt ukjent med avdødes livssyn. Salmer fra<br />
den kirkelige sangboken ble sunget. Men etterat Wedells bror meget beveget<br />
hadde takket for den store deltagelsen grep en av avdødes meningsfeller ordet<br />
<strong>og</strong> dvelte litt ved hans åndelige innhold, hvoretter de stemte i en av sangene<br />
fra «Jubeltoner». I overenstemmelse med vennkretsens oppfatning om at<br />
døden bare er en overgang til et nytt <strong>og</strong> fullkommet liv, fortelles det at det<br />
i forbindelse med gravferden ble holdt noen
Noe «pr<strong>og</strong>ram» eller «rituale» på møtene var det ikke. Deltagerne ble<br />
gjerne sittende en stund <strong>og</strong> synge sine avholdte sanger, i høyden ledsaget av<br />
tonene fra en gitar. Det var vanlig at den gjestende predikant først grep ordet<br />
<strong>og</strong> gjerne fortalte litt om hvor han hadde besøkt vennegruppene på «reise-<br />
ruten» <strong>og</strong> kunne hilse fra. Selvsagt var hans tale lenger <strong>og</strong> fyldigere enn de<br />
andres som deltok. Ellers vekslet det uavbrutt med vitnesbyrd <strong>og</strong> glade san-<br />
ger. Alt gikk ut på å «prise Gud», ikke med en åpen bibel i hånden <strong>og</strong> foldede<br />
hender på en talerstol, slik det praktiseres i andre forsamlinger. Alt foregikk<br />
på golvplanet.<br />
<strong>Folk</strong> som hørte til i de aksepterte kristne, rettroende kretser mente natur-<br />
ligvis at Nzvlandstilhengernes forkynnelse var ren <strong>og</strong> skjzr vrangkre.<br />
Tenk, hverken helvete, Satan, synd eller fortapelse ble anvendt som momen-<br />
ter for å skremme de stakkars menneskebarna til å bøye sine kne <strong>og</strong> trygle<br />
om nåde for å ha sjanse til å oppnå et evig liv etter døden!<br />
Etter at de <strong>gamle</strong> reisende predikantene - Nzvlands arvtakere - <strong>og</strong> deres<br />
trosfeller, forlot sitt (jordiske hylster)), som de kalte legemet, minsket jo virk-<br />
somheten litt etter litt. I Oslo fortsatte ((Sandhet <strong>og</strong> Frihet)) å utkomme, med<br />
ett nummer pr. måned, med Hanna <strong>og</strong> Bjarne Brynhildsen som ansvarlige.<br />
«Det frie Ord» ble <strong>og</strong>så utgitt til et stykke ut i femtiårene av Ingvald Førre<br />
fra Haugesund. Han utga <strong>og</strong>så boken «Vi diskuterer tidens åndelige <strong>og</strong> sosi-<br />
ale livsspørsmål <strong>og</strong> den kommende kristne verden» <strong>og</strong> ((Livets altomfattende<br />
spørsmål som krever svar».<br />
Det kan vel ikke her tales om en «sekt» i vanlig forstand. Den var i hvert<br />
fall ikke registrert i likhet med andre trossamflinn, <strong>og</strong> hadde ingen inn-<br />
skrevne «medlemmer». Dette var helt unødvendig i <strong>og</strong> med at alle jordens<br />
mennesker var inkludert i det (weldige verk som i Kristus ble gjort».<br />
Røhr-Staff søkte i en sang å gi en konsentrert «beskrivelse» av hva slags<br />
«folk» det dreide seg om:<br />
Det sporres titt: Hva folk er I?<br />
Hva navn har eders sekt?<br />
Står I som «ordnet» eller «fri»?<br />
Er I med oss i slekt?<br />
KOR:<br />
Vi er de nazareers sekt,<br />
en Bokk så veldig stor!<br />
Vi er med Gud <strong>og</strong> alt i slekt,<br />
<strong>og</strong> overalt vi bol:
Vi sprang fra kj~rligheten frem<br />
på lysets store dag.<br />
Vi har blott Gud til liv <strong>og</strong> hjem.<br />
Å, venn, oss ei beklag!<br />
Vår leder er den Herre Kris6<br />
Guds seierrike smn.<br />
En konge uten feil <strong>og</strong> brist,<br />
vidunderlig <strong>og</strong> skj~nn!<br />
Når hvert et «Babel» går i gm,<br />
til skam <strong>og</strong> glemsel hen,<br />
så står Han med sitt folk <strong>og</strong> hus<br />
evindelig igjen.<br />
Ingvald F@rre<br />
I 1950 uttalte Ingvald Førre: «Det kunne skrives - <strong>og</strong> blir vel<br />
i sin tid skrevet bindsterke bøker om disse våre brødre <strong>og</strong> deres<br />
samtidige)). Der var nok Førre altfor optimistisk. Allerede på det<br />
tidspunkt var nemlig samtlige predikanter døde, <strong>og</strong> de siste av<br />
trosfellene rundt om i landet så tilårskomne at det bare kunne<br />
vzre et tidspunkt om når det hele var saga blott. Hvem skulle<br />
vel så kunne skrive bindesterke bøker?<br />
Når jeg har følt en viss trang til i det minste å lage denne kort-<br />
fattede <strong>og</strong> utilstrekkelige beretningen, er det for å bidra mitt til<br />
at historien om Nzveland-sekten <strong>og</strong> de viktigste av dens repre-<br />
sentanter ikke skal gli helt inn i glemselens tåke.
Hvorfor akkurat jeg, som neppe kan regnes for å varre noe typisk taleror<br />
for de kristne vennesamfunn? Det har belt enkelt sagt, med barndoms-<br />
minner <strong>og</strong> -inntrykk å gjøre. Jeg fikk som liten vzere med på flere møter <strong>og</strong><br />
fester på Imslandssalen I St. Hansgaten <strong>og</strong> i private hjem, en gang <strong>og</strong>så på<br />
et stevne i Gjesdal. De glade sanger <strong>og</strong> Gdnesbyrdene gjorde unektelig inn-<br />
trykk på meg.<br />
Atskillige <strong>gamle</strong>, interessant <strong>og</strong> verdifulle fot<strong>og</strong>rafier, blader <strong>og</strong> sangbøker<br />
tok jeg omhyggelig vare på <strong>og</strong> gjemte som dyrebare klenodier. I forbindelse<br />
med denne historikken fikk jeg <strong>og</strong>så utlånt en del bilder fra Gjesdal. Så skulle<br />
jeg få oppleve at mennesker som jeg hadde full tillit til, fikk låne noen av de<br />
mest verdifulle tingene. Ved senere etterlysing viste det seg at alt sammen ved<br />
en vanvare var kommet vekk, rett <strong>og</strong> slett havnet som makulatur i bosset. Ta-<br />
pet av disse uerstattelige bilder <strong>og</strong> arkivstoffet var smertelig. Jeg har på<br />
mange måter gjort forsøk på å komme i kontakt med noen soni måtte ha<br />
bevart enkelte ting etter <strong>gamle</strong>, avdøde slektninger, blant dem Ingvald Førres<br />
sønn i Haugesund. Han sendte flere viktige bilder, <strong>og</strong> skal ha stor takk for<br />
det. Skulle andre som leser dette ha kjennskap til folk som har vaert med<br />
Nzevlands-vennene fra begynnelsen av dette århundre <strong>og</strong> opp til sytti-årene<br />
<strong>og</strong> er i besittelse av <strong>gamle</strong> fotos, vil de gjøre en god gjerning hvis de tar kon-<br />
takt pr. brev eller telefon.<br />
Et av gruppebildene som gjengis her er ellers utlånt av veterinzr Ingolf<br />
Stokkeland på Algård. Hans foreldre på Lima, Ingeborg <strong>og</strong> Ole Stokkeland,<br />
var med i venneflokken. Blant andre Cjesdalsfolk nevnes; Berta <strong>og</strong> Welle P+<br />
Gjesdal, Elen Auestad, Olav Auestad, Edvard Helland, Torger Kyllingstad,<br />
Malena Gjesdal, Maria T. Kyllingstad, Hanna Ravndal, Andres Ravndal,<br />
Peder A. Ravndal, Abigael Helgeland.<br />
B22<br />
Ennestevne i Gjesdal i I924
I 1947 skrev Ingvald Førre i ((Sandhed <strong>og</strong> P;nhed» en artikkel, som skal få<br />
danne avslutningen på denne beretningen om en «lære» som muligens var<br />
forut for sin eid <strong>og</strong> øyensynlig faktisk for god til å være sann:<br />
«Der utfoldes megen avgudsdyrkelse når det gjelder de kvinner eller menn<br />
som Gud har brukt som redskaper til å spre lys over de livsproblemer som<br />
mdder seg for menneskene Der er reglen at en roser skapningen i stedet for<br />
skaperen, øksen <strong>og</strong> hammeren framfor den som svinger dem.<br />
Fordi vi ikke vil følge denne vei er det sjelden at vi ved det skrevne ord min-<br />
nes de brødre <strong>og</strong> serstre som var Guds redskaper til å vise oss veien til den<br />
fulle erkjennelse av Guds altomfattende makt <strong>og</strong> kjaerlighet til alle, uten un-<br />
tagelser. Allikevel kan vi ikke anriet enn å minnes disse personer med inderlig<br />
takknemlighet til Gud. De har en bred plass hos oss i vår bevisthet.<br />
Det er spesielt to personer som så ofte trer frm for mitt indre blikk, nemlig<br />
Ulness <strong>og</strong> Nævland. Ofte må Jeg takke Gud for hva de har fått lov til å vzere<br />
for meg.<br />
Jeg ble minnet om en av dem forleden da jeg tok fatt på en bok jeg for<br />
halvannet år siden fikk i førselsdagspresang. Der var Theodor Duhl's bok<br />
«Humor fra hav <strong>og</strong> hei». Minst av alt tenkte jeg at jeg i denne bok skulle<br />
finne br. Nævlands navn.<br />
Men boken inneholder ikke bare «humor», men en skildring av Jaeren <strong>og</strong><br />
befolkningens lynne, <strong>og</strong>så befolkingens religiøse innstilling. Og herunder<br />
finner jeg følgende:<br />
«I sin tid hadde en Nævlandsvirksomheten med gjendåp. Den fikk nokså<br />
mange tilhengere. Hans Nævland holdt møter rundt omkring <strong>og</strong> meget hos<br />
Orresme'en på Bryne. Det var mange som ble med i hans religi0se arbeid.<br />
Nævland var en bra marin med et fromt, barnslig sinn. Ærlig <strong>og</strong> velment.<br />
En kone på Friestad var blitt med ham <strong>og</strong> vilde døpes. Mannen var svært<br />
imot det. Likevel kledde hun seg til dåp i Friestadvatne. Da mannen ville hin-<br />
dre henne, tok Nævland kona i armen <strong>og</strong> leidde henne avsted med de ord:<br />
«En skal adlyde Gud mer enn mennesker)). Nævlandsvirksomheten varte<br />
mange år, men ebbet ut etter hvert. Skjønt det like til den senere tida har vært<br />
«Nævlandske» på Jæren. Hans Nævland virket på sine alderdomsdager i<br />
<strong>Stavanger</strong>, men det var nok ikke bare i den byen han forkynte ((alles frelse)).<br />
Over det hele land forkynte han sammen med Ulness m.fl. dette evangelium<br />
i mange år. Og hadde mange venner der han nådde fram til å forkynne gle-<br />
dens budskap om alles frels.<br />
Det fortelles at Arne Garborg hadde Nævland som forbillede til hoved-<br />
personen i sin bok «kraren» (senere <strong>og</strong>så omarbeidet til skuespill).<br />
Men fra hans første forkynnelse til han forkynte «alles frelse» lå en mektig<br />
utvikling. Og vi vet at det har kostet meget av mo <strong>og</strong> anfektelser å nå fram
til den fulle erkjennelse av Gud som alles gode far <strong>og</strong> uten hensyn til hva en<br />
til å begynne med trodde betydde så meget, nemlig ens personlige innsats.<br />
Ingen har vel tydeligere erfart <strong>og</strong> forkynt at alt som en fikk lov til å utrette<br />
av godt kun var et resultat av Guds gjerning med den enkelte. Derfor er <strong>og</strong><br />
var alt Gud til =re. Der var intet til «mennesket». Alt var nåde.<br />
Det er denne erkjennelse som nå begynner å få fotfeste hos mange. Og<br />
som tilslutt skal erkjennes av alle)).<br />
Pinsestevne på Ålgård i 1921. Blant de mange deltagere fra <strong>Stavanger</strong> kan nevnes;<br />
Skomakermester Skjeveland til venstre, ved siden av Nils Antonsen <strong>og</strong> hustru med datte-<br />
ren Mary med den store hårsl0yfen. Ole Seland fra Sandnes nederst til hoyre. Kvinnen i<br />
hvit bluse til venstre <strong>og</strong> mannen ved siden, med midtskill i håret, er Ingeborg <strong>og</strong> Ole Stok-<br />
keland fra Gjesdal.
Lokale ord <strong>og</strong> uttrykk (2)<br />
1 boken ((<strong>Stavanger</strong>ske rariteter)), som utkom i 1985, tok jeg for meg en rekke<br />
stavangerske <strong>og</strong> r<strong>og</strong>alandske ord <strong>og</strong> uttrykk som jeg i tidens løp har notert<br />
meg. De fleste ordene antar jeg fortsatt er i bruk, men det synes å være et<br />
faktum at språket litt etter litt endrer seg. Nye ord <strong>og</strong> uttrykk blir tatt i bruk,<br />
<strong>og</strong> de <strong>gamle</strong> blir mer eller mindre gjemt <strong>og</strong> glemt.<br />
I forordet oppfordret jeg leserne å ta kontakt hvis de hadde flere ord som<br />
kunne supplere min fortegnelse. Bare en positiv reaksjon fikk jeg, <strong>og</strong> den<br />
kom fra en av mine skolekamerater fra middelskolen, Martel Martinsen.<br />
Også han har for vane å notere ord han «snapper opp» under samtaler med<br />
andre mennesker i lokalmiljøet både i byen <strong>og</strong> på Jzren.<br />
Sammen har vi satt opp en ny liste med ord <strong>og</strong> uttrykk <strong>og</strong> gitt dem den<br />
forklaringen vi selv finner mest naturlig, uten at vi dermed vil gi oss ut for<br />
å vzre ufeilbarlige eksperter på området.<br />
«Eg har'kje hørrt et knyst» (=Jeg har ikke hørt den ringeste antydning)<br />
Ei sjidds<strong>og</strong>ga (betegner et urenslig menneske)<br />
Noe kan vzre «nibbeligt» (= overkommelig <strong>og</strong> lettvint)<br />
De' e' massje, eller: De' e' så åleide (= vanskelig, tungvint <strong>og</strong> problematisk.)<br />
En utange (=en røvarsunge, ugagnskråke)<br />
De' e' kje lange halten (= Det står ikke lenge på)<br />
«Eg har 'kje sitt hyren te' ma'en» (= Jeg har ikke sett det ringeste til mannen,<br />
han er som sunket i jorden)<br />
De' e' bare hågg <strong>og</strong> belegg (= bare ubehageligheter, egling <strong>og</strong> uenighet).<br />
Klakk <strong>og</strong> smag (dreier seg om noe spisende som er smakløst).<br />
«Eg rose bare eg tenke på de?) (= Jeg reagerer slik at jeg fryser på ryggen).<br />
»De' e' så vare!)) <strong>og</strong> «De' e' så på grommå!)) (=To litt spydige bemerkninger<br />
om en eller annen som vil «vzre» noe. «Ka e' de' di innbille seg, snåbbane?))<br />
«Ka tror di!«)<br />
Hu' e' ei rektige skoffla / e' skofflen (= En kvinne som er noe uvørren)<br />
En badlus / en totlepave (= en som ikke kan holde rede på tingene)<br />
Sk<strong>og</strong>gra (= småfryse)<br />
Rauaraddel (= tullprat)<br />
«De' e' så agaligt (= det er så underlig/- så rart med det)<br />
Stå opp i ottå/uttå (= stå opp grytidlig, før hanen galer)<br />
«Eg e' så feien.)) (= Jeg er så glad <strong>og</strong> tilfreds)<br />
Hu' e' et radur (= Hun er et vemmelig kvinnfolk)
Hu e9 så beder <strong>og</strong> Rynte, eller: Hu9 e' så bedoftige (= Hun er så kry («bøsen«)<br />
<strong>og</strong> overlegen)<br />
De' e' kje fyse (= Det er ikke så greit)<br />
Hørrt jede (= hørt snakk om)<br />
Lammarau (= en forsagt person)<br />
Gå på sokkaleisten (= gå i bare strømpene, uten sko)<br />
Sobelelst (= en mindreverdig person)<br />
Sveibetre (= trestykke med snor i enden, brukes til å holde snurrebassen<br />
(«sylletoppen») i gang.<br />
Seltrå (brukes til å slå ball med)<br />
På lag <strong>og</strong> lyne (= på lykke <strong>og</strong> fromme)<br />
Akken (=ekskrementer)<br />
Sturta sterta (= slå kolbøtte)<br />
Messja (= gnåle)<br />
«Her e' så glåbe)) (Eeks. i en stue uten fortrekksgardiner, slik at naboen kan<br />
iakkta det som foregår)<br />
«Kjokt av» (når mange mennesker er samlet kan det hete: «Her e' kjokt av<br />
folk.«)<br />
Bøvel (= råtasse, ufin person)<br />
Naglabed (= ubehag i forfrosne fingrer)<br />
Gå i sjillau' (= gå i bad, lauge seg)<br />
Sjeltabed (ved bading i kjøling vzr skal det visstnok hjelpe å spise noen mat-<br />
skiver, m.a.0. ta seg et sjeltabed)<br />
Skudra (= dunke bort i en som f.eks. skriver eller tegner)<br />
Spøner (= høvelspon)<br />
Oglaskodde (= barbeint i skoene)<br />
Stikkedåse ( = fyrstikkeske)<br />
Dalgas (= drive snøballkrig e.1.)<br />
Vera fanten (= varre lur, lite å stole på)<br />
Kvigra (= «Kose seg <strong>og</strong> få litt stimulans f.eks med en kopp kaffe»)<br />
Oppgalra (= Oppøst, helt forvirret)<br />
Ammeras/ambras (= ståhei)<br />
Vesaldråbe (en liten dråpe under nesen)<br />
Håttalaus (= tankeløs)<br />
Ei kjelsa (= en kraftig kvinne med bein i nasen)<br />
Ikkje ta det så hytt (= ikke varre så nøye på det)<br />
Gjørs på (= gjøre noe med fullt overlegg)<br />
Ei kroksa (= en giddeløs kvinne som bare sitter oppgitt på en stol)<br />
Jeivla (= ikke å få maten i seg, men tygger <strong>og</strong> tygger)<br />
Et amjol (= en utspjåket kvinne)<br />
Fosen ( = svampaktig)
Han har 'kje sav i håve (= Han er heilt korka, er «tette i nyddåc)<br />
Springa te bølls (= Forhaste seg)<br />
Høla med (= late som en er enig for fredens skyld)<br />
Udkrøben (= utspekulert, smart)<br />
Ikkje vera n<strong>og</strong>ga (= Ikke vcere så nøyeregnende)<br />
Å vera ude me' stregene (= drive ap, gjøre uskyldige narrestreker)<br />
Ikkje lesta vedgå (= late som ingenting)<br />
Å vera mydde (= vEre trøtt, overarbeidet)<br />
Mine toler/toer (= mine eiendeler)<br />
Gjøra någe me9 tregå (= gjøre noe motvillig)<br />
Knorpa på - en brødskalk, en kjeks el.1. (= tygge på ...)<br />
Krega (ev. (migla) seg ner te byen, butikken e.1. (= gå langsomt, med sneg-<br />
lefart)<br />
Valk (= ujevnhet. Det kan f.eks. hete: «Du har store valkar (rukler) på<br />
strømpene)).)<br />
Ei ukjura (= en råtass, en simpel person)<br />
Klagjen i jorå (= telen i jorden)<br />
Knage nok (= vanskelig nok, bar dårlig råd)<br />
Kappseise (= falle overende)<br />
«Eg e' så lemen)) /ev. «så maroder)) (vil si at vedk. er svairt matt, «dødstrett»,<br />
gjerne i forbindelse med en sykdom.)<br />
Vera pusjen eller masjen (= ikke vzre helt i «strøket«)<br />
Lidevetta (= en smule, litt)<br />
«Eg e så feien» (= Jeg er så glad for ---)<br />
Ei bromla (= en solid kjelke med jernbeslag under meiene)<br />
De' bromla i komlegrydå ---n (= Det putrer sterkt i gryten)<br />
«De' romla i magen» (Det høres tydelig at føden forvelles i magesekken)<br />
«Hu e' pått <strong>og</strong> panna i foreningen)) (= Hun er den mest dominerende <strong>og</strong><br />
virksomme.)<br />
«De' va' speligt nok» (= Det var kritisk, ev. viktig, spennende nok)<br />
«Eg va' fryss de va sant!» (= Jeg håper oppriktig at det er sant!)<br />
«Du må 'kje kjaksa sånn! sa gutten da faren klipet håret hans. («kjaksing»<br />
betyr at saksen ikker er helt skarp, slik at det iblant virker ubehagelig for hå-<br />
rets eiermann).<br />
«Ka va' de' nå eg ville ha sagt, <strong>og</strong> ikkje ta@?» (= Noe jeg vil ha meddelt,<br />
men har glemt.
En rikt illustrert, bok med allsidig<br />
imhoId frit en svunnen tidsperiode i en liten by<br />
med beskjedne <strong>forhold</strong>. fm den moderne<br />
LmMhg giorde den St-