Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
«Nå får du komme far, » sa Jakob. «Vi har lang vei.» «Nei, det<br />
haster ikke.» Faren ble ikke med før han hadde fått to drammer til<br />
under vesten. «En må ha to bein å stå <strong>på</strong>, vet du.» Han ville helst ha<br />
vært der lenger, ville nødig reise.<br />
Ro måtte Jakob; den andre satte seg bak. Da de kom ut<strong>på</strong> brede<br />
fjorden i motvind, sa Jakob: «Nå må du ta den ene åra far og ro<br />
med»; men gamlen nektet, og var sta. «Når du så absolutt ville reise<br />
så tidlig fra byen, så får duro sjøl.» Det var ingen lett jobb å ro med<br />
to langårer.<br />
Det var helt mørkt da de la til ved brygga. Da rusket gutten i faren<br />
og sa: «Nå er vi hjemme, - nå må dukomme!» Men tror du han ville,<br />
var riktig furten. «Jeg lar meg ikke kommandere av guttunger.»<br />
Jakob var nokså ung dengang.<br />
Men da ble han sint, tok tak i båten og dro den til gårds. Gutten<br />
gjorde seg morsk i målet og rusket kraftig i ham. «Nå er vi ved døra<br />
og nå skal du inn!» Dermed grep han far sin rundt livet og bar ham<br />
inn som en unge. Da ble faren fælen og tidde.<br />
Selv den sterkeste kjempe finner til slutt sin overmann, som<br />
regel. En fralandsstorm tok knekken <strong>på</strong> Jakob da han var blitt en<br />
eldre kar.<br />
«Den dagen blåste det så,» sa Lorentz Odden, «at settepotetene<br />
blåste ut av rankene. Taksten føk». Fra morgenen av trakk først<br />
Jakob noen teiner. Det var en del sjø med laber bris fra sydvest.<br />
Siden rodde han lenger østover for å trekke noen ruser. Mannen<br />
rodde i en 18 fots kogg.<br />
Om høsten hadde han fått etpar nye askeårer av Ole Saltnestangen,<br />
og Jakob laget tollpinner av eik 5/4 tomme tykke. «Hva<br />
skal du med så solide saker?,> sa naboen. «Skal du <strong>på</strong> Danmarkstur?»<br />
Da Jakob hadde «trekt» to ruser, kom stormen plutselig. Enjakt<br />
litt østenfor krenget så voldsomt over og med fulle seil. Snart føk<br />
vannet som aske og Jakob tok spenntak og sprengrodde i 3% time.<br />
Stormen tok til å løye, og han la inn til en lav liten holme, steg i land<br />
med fangelina om livet, for det var ikke noe å belegge i.<br />
Der sovnet han og våknet idet det mørknet og han følte seg<br />
frossen og elendig, som mørbanket og gruelig tørst. Klokken ti om<br />
kvelden kom han til folk, fikk mat og la seg ned<strong>på</strong>.<br />
Snart begynte den gamle kjempen å verke i kroppen - helst i<br />
armer og hender, og psykisk sett hadde han lidd stor overlast, ble<br />
stadig mere redd og nervøs etter denne dag. Han følte frost og<br />
kulde nedetter ryggen hver gang han tenkte <strong>på</strong> blodslitet mot<br />
stormen - noe som stadig spøkte i hans sinn - natt som dag. Stundom<br />
våknet han opp i drømmer og kaldsvettet.<br />
Hendene hadde fått stor skade, blitt så «vissne». Siden likte han<br />
60<br />
ikke å ro i motvind, fikk ganske vondt av det, følte seg kvalm. Han<br />
måtte helst skåte - og se fremover.<br />
Nest etter Vår Herre var det hans kjempekrefter, askeårene og de<br />
solide toll-pinnene som reddet mannen fra drukningsdøden. Jakob<br />
var klar over det, et under skjedde. «Gud stillet stormen for<br />
meg,» pleide han å si.<br />
De siste år Jakob Nilsen levde, var han også plaget av gikt. En<br />
dag fikk han besøk aven snekker som spurte: «Er det sant, Jakob<br />
at du har vært så sterk?» «Jo, jeg har vært sterk, Johannes; men de<br />
har nå «luge» (skrønet) nokså mye om meg.»<br />
Hva bestefar har fortalt<br />
En bestefar til J ako b bodde lenger fra kysten. I ungdommen hadde<br />
han ligget <strong>på</strong> grensevakt og deltok i krigen 1807.<br />
En dag ble han sammen med tre andre sendt ut <strong>på</strong> patruljetjeneste<br />
med bestefar som fører. De snek seg mot fiendens linjer, og<br />
kom til en enslig, forlatt bondegård. En hest vrinsket og løp urolig<br />
omkring. I det fjerne hørte de en svensketropp holdt til innendørs,<br />
og langs med veggen sto en rekke geværer. Ingen vaktmann var å<br />
se. Da sa bestefar: «Nå tar vi geværene og kaster dem ut i gåsedammen<br />
like ved.» De så gjorde - tok fange fullt og gjorde flere<br />
vender.<br />
Uheldigvis slapp en kar et gevær mot veggen; larmen nådde inn<br />
og uro fulgte. Dermed satte patruljen <strong>på</strong> sprang, løp for livet. Bestefar<br />
var litt aven sprinter og sa til de andre: «Spre dere!»<br />
I full fart hadde de svenskene etter seg. De skrek og var rasende,<br />
av og til smalt skudd. Det var bestefar de hang seg <strong>på</strong>. Han rystet<br />
alle av seg så nær som en, som halte inn<strong>på</strong>.<br />
Til slutt sprang bestefar mot et gjerde, bykset over, kastet seg<br />
ned med geværet ved kinn og brente løs, og svensken stupte.<br />
Siden deltok han i kaperkrigen mot engelskmennene, ble fanget<br />
og ført til England, satt i fangenskap i flere år, og hjemme trodde de<br />
far var død.<br />
Folk hadde det vondt; det var barkebrødstider og sult. Noen<br />
knuste også fiskebein for å drøye melet. «Alt det som fyller, det før<br />
(føder) >> , ble det sagt.<br />
Så en mørk vinterkveld hørte de noen tusle uti gangen. De kvakk<br />
- ble redde, for det for så mye fantepakk etter veiene, noen var<br />
farlige, både truet og stjal.<br />
Døra ble åpnet. En kar som ingen kjente steg inn. Stakkar, han så<br />
mager og medtatt ut, langhåret og skjeggete. Da han smilte og<br />
begynte å snakke, dro de kjensel <strong>på</strong> ham: «Det er far, pappa!»<br />
Gjensynsgleden ble stor i den lavloftede stue. (Skrevet 1964)<br />
61