You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
markpokalen og kr. 2 000. Opal var den første Telemarkshest som<br />
dro avgårde med det trofeet. Siden tok den Halvardpokalen i<br />
Drammen.<br />
«Av ca. 30 hester vi har dressert og innkjørt her <strong>på</strong> gården, var<br />
Opal den greieste, helt makeløs til hingst å være,» sa Harald.<br />
«Hingster kan stundom bli de beste hester,» sa Ole. «De var mye i<br />
bruk i Amerika.»<br />
«Den hesten var så intelligent,» fortsatte Harald. «Den gikk <strong>på</strong><br />
om det var noe ulendt og skrittet over brøytekanter om de var<br />
temmelig høye,» sa Per.<br />
«Dessverre måtte vi slakte den i 1967, femten år gammel.»<br />
«Den dagen dro jeg til skogs,» sa Harald, «orket ikke å være<br />
hjemme.»<br />
At Opal løp inn så mange tusen kom sikkert godt med da det<br />
store, flotte våningshuset ble oppført med alt nytt inventar, løsøre<br />
og bruksting.<br />
Det siste vi tok i øyesyn var premiesamlingen, pokaler og foto av<br />
hester i begge etasjer.<br />
En dame som nylig var <strong>på</strong> Midtgården sa følgende: «Der var det<br />
så mye <strong>på</strong> hyller og vegger at Harald og Tordis ennå ikke har fått<br />
hengt opp sitt brudebilde.»<br />
Harald Farsjø er levende interessert i travsport, er godt kjent i de<br />
kretser og har atskillig å fortelle fra travbaner.<br />
Dessuten er han en stor humorist og kunne gjerne opptre <strong>på</strong><br />
grautfester og andre arrangementer <strong>på</strong> Bygdetunet.<br />
For noen år siden lå Harald <strong>på</strong> tømmerhogst, var uheldig, kløvde<br />
en tå, og vel så det.<br />
På sykehuset komplimenterte overlegen Farsjø med at det var et<br />
fint hugg, og det ble spøkt atskillig under visittene.<br />
Harald kom seg fort vekk. Takket være god forpleining, og<br />
Farsjø-mannens smittende humør ikke minst kom hele belegget<br />
seg <strong>på</strong> stue 2, så da den andre lørdagen kom, reiste samtlige hjem<br />
-<strong>på</strong> en nær.<br />
Paddy - bare en hund, og som vi aldri kunne<br />
glemme<br />
Ved århundreskiftet kom onkel Jens hjem fra Canada med en<br />
hund ved navn Paddy (utt. Paddi). Da skuta kom til hjembyen <strong>på</strong><br />
Sørlandet, og onkel skulle ut igjen, ble hunden igjen hos min<br />
bestefar som da hadde flyttet fra landet og kjøpt hus i byen.<br />
Det store gamle huset, som lå ved Kirketomten, er for lengst<br />
revet og en bensinstasjon med verksted råder grunnen idag.<br />
44<br />
Paddy var Newfoundlender, sort og brun, et prektig dyr, og hver<br />
dag spaserte den med bestefar <strong>på</strong> byen og oppførte seg u<strong>på</strong>klagelig.<br />
En dag møtte de en fin uniformert herremann med blanke knapper<br />
og røde renner <strong>på</strong> trøye og lue og med hund etter seg. Denne for<br />
rasende løs <strong>på</strong> Paddy og det ble et fryktelig leven og spetakkel med<br />
gaul og biting. De veltet seg i gata og brukte tenner og labber <strong>på</strong><br />
beste vis.<br />
Folk stimlet sammen for å se.<br />
Paddy som ble overfalt var den sterkeste, og ga den andre kraftig<br />
pryl. Eieren ble rasende og redd og slo Paddy over hodet med sin<br />
spaserstokk og traff øyet.<br />
Hunden satte i et smertehyl som bestefar aldri glemte, og Paddy<br />
måtte bæres i hus. De overveide å ta dens liv. øyet var stygt forslått;<br />
tårer og blod rant.<br />
I tre-fire uker lå den inne. Da hadde den kviknet til, og snart fikk<br />
den være med <strong>på</strong> bytur.<br />
Dessverre, hundens oppførsel var blitt helt forandret. Den var<br />
blitt vond og bister, og tålte ikke synet av personer i uniform.<br />
Politifolk, tollere, ja, om det var selveste byens politimester som<br />
kom i dens vei, så fikk det hundens raseri og hat til å gløde. Den<br />
flekket tenner og reiste nakkehårene når den møtte slike.<br />
Bestefar hadde full jobb med å stagge den, og da den ble altfor<br />
brysom sendte bestefar den ut av byen til min far som hadde gård<br />
en mils vei utenfor.<br />
Den dagen Paddy ble flyttet, leide bestefar den ned til brygga til<br />
seilbåten. På veien ned møtte de politi Næsseby i full mundur, en<br />
kraftig rugg med flotte barter. Paddy ble helt vill og ville ta ham,<br />
reiste seg <strong>på</strong> to, og folk stanset og så <strong>på</strong> opptrinnet. Bestefar holdt<br />
den i bandet og var glad for å bli kvitt Paddy.<br />
Vi var åtte søsken og Paddy ble vår kjæreste venn og lekekamerat<br />
i årene som fulgte. Da den ble litt hjemmevant, tålte den mye av<br />
oss unger. Stundom krabbet de minste opp <strong>på</strong> hundens rygg, dro<br />
den i pels og ører, veltet seg over den <strong>på</strong> golv eller grasbakke. Når<br />
de ble for grove, ristet den dem av seg og bykset avgårde.<br />
Den var ualminnelig klok, det var ikke maken, mente vi. - Når<br />
det kom noen <strong>på</strong> besøk, måtte Paddy vise sine kunster. Vi fikk den<br />
til å sitte <strong>på</strong> to, så la vi en sukkerbit <strong>på</strong> dens nese og telte oppover.<br />
Når vi kom til 12, slengte den sukkerbiten høyt til værs og grep den.<br />
Stundom var de ekle og hoppet over 12 og telte videre til 60 og 70<br />
mot 100 tallet. Da så den <strong>på</strong> deg med et bedrøvet blikk fullt av<br />
bebreidelse som om den ville si: «Hvordan kan du ha hjerte til å<br />
plage meg slik». Den skalv rundt neseborene. Så måtte en si 12 da,<br />
selvsagt.<br />
45