You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
ikke blant de vakreste han visste om. Han hadde aldri merket noe<br />
til at han var ettertraktet.<br />
Men når han tenkte etter ... Han hadde mange ganger kikket <strong>på</strong><br />
Marte. Ja, min santen - de hadde til og med gått side om side<br />
bortetter veien et par ganger. Hun var noe nebbete i munnen, det<br />
var så. Kanskje noe stor <strong>på</strong> det også. Hun kunne bli dyr i drift, for<br />
det han visste.<br />
Hva med Josefine ut<strong>på</strong> holmen? Det kunne være noe å tenke <strong>på</strong>.<br />
Hun var mer liketil og blid av seg. Flink skulle hun også være, hun<br />
kunne både melke og stelle dyr og hus, etter det han hadde hørt.<br />
Om han ikke husket feil, kunne hun ikke bare strikke, men veve<br />
også. Det kunne min santen være noe å få til kjerring, når en først<br />
skulle gifte seg. Bare hun nå ikke ga ham kurven!<br />
Per bestemte seg for å gjøre et forsøk. Det måtte nok bli Josefine,<br />
eller ingen - i første omgang, da ...<br />
Første prekensøndag staset Per seg opp og dro til kirke. Der<br />
visste han at Josefine gjerne møtte fram. Han ville nå helst se litt<br />
nærmere <strong>på</strong> henne før han tok det store og vågelige spranget.<br />
J o, der kom hun til syne nede ved kirkegårdsporten. Liten og<br />
tykk - nei lubben, mente han - det var Josefine, pertentlig og<br />
staselig. Ja, staselig syntes han hun tok seg ut. På hodet bar hun<br />
skaut med røde roser i. Sjal i snipp over skuldrene. Samleboken<br />
holdt hun rett frem <strong>på</strong> magen, med lommetørkle pent sammenlagt<br />
op<strong>på</strong>.<br />
Så pen og godslig hun så ut! Per kunne ikke huske å ha sett<br />
henne så blid noen gang. Så rart det begynte å krible i ham. Det var<br />
som det hamret i brystet, kjente han. Aldri hadde han kjent maken.<br />
Var det slikt som skjedde når en begynte å interessere seg for<br />
jenter, tro? Han hadde nok hørt om den store kjærligheten. Det<br />
måtte være den som plutselig hadde gitt seg til å husere i ham. Og<br />
nå skottet hun sannelig bort <strong>på</strong> ham. Han fikk somlet seg til å<br />
nikke, og hun smilte til ham, så yndig at han et øyeblikk syntes at<br />
det begynte å svimle.<br />
Nå var han sikrere enn noen gang før i sitt liv. Josefine måtte det<br />
bli for ham, eller ingen. Allerede i kveld skulle han ro over til<br />
holmen og fri til henne. Det var sikkert som lås.<br />
Samme kveld kom Per anstigende hjem til Josefine. Han var<br />
iført kirkedressen og bar hatten i hånden. Han hilste «god kveld»,<br />
og stol ble satt fram til ham. Han ble traktert både med skjenk og<br />
med kveldsmat. Josefine gikk både ut og inn, stelte litt her og der<br />
mens hun kastet varme blikk <strong>på</strong> ham både nå og da. Dette så ut til å<br />
lage seg fint.<br />
De gamle trakk seg snart tilbake for å gå til køys. Per fikk J osefine<br />
for seg selv. Det ble riktig trivelig, syntes Per, med både klem-<br />
28<br />
ming og kyssing. I grunnen var det visst Josefine som tok initiativet.<br />
Per svevde i den syvende himmel. Før han rodde hjem hadde<br />
han også fått hennes «ja», så det var ikke fritt for at han syntes han<br />
hadde hatt hellet med seg i ærendet sitt.<br />
Da Per nå først var blitt forlovet, var han også blitt riktig forhippen<br />
<strong>på</strong> å gifte seg. Faktisk maste han både sent og tidlig.<br />
«Vi kan ikke gifte oss med tomme hender», sa den fornuftige<br />
Josefine.<br />
«Pytt!» mente Per, «vi trenger ikke stort. Har du kanskje ikke<br />
både kopper og skjeer? Jeg har ett og annet jeg også. En seng kan<br />
jeg snart nok snekre sammen!»<br />
«Ja, men det skal være noe å ligge <strong>på</strong> og å ha over seg i senga<br />
også», sa Josefine. Hun hadde det ikke så brått. Alt skulle gå rett og<br />
riktig for seg.<br />
Bryllupet ble fastsatt til lørdag før St. Hans, den deiligste årstiden,<br />
med «hus under hver busk». Hun ville vies i kirken, Josefine,<br />
ikke bare renne innom prestekontoret. Og i det stykket fikk hun<br />
det også som hun ville.<br />
A, du - så fin hun var i brudestasen: Svart kjole med hvit smekke<br />
og krage, slør, og med myrthekrans <strong>på</strong> hodet. Per kunne ikke dy<br />
seg - og hvis det ikke hadde vært for det at hun stakk albuen<br />
temmelig ublidt inn i siden <strong>på</strong> ham, hadde han nok gitt henne en<br />
durabelig omfavnelse da de steg inn i kirkegangen. Han måtte nok<br />
styre seg, enda så forsmedelig det var.<br />
Da de nådde alterringen, syntes Per det var like godt å knele med<br />
det samme, og få det overstått. Josefine tok et kraftig tak i ham, så<br />
han rent holdt <strong>på</strong> å ynke seg. Presten tok seg også urimelig god tid.<br />
H va var det nå han sa? Det virket rent som om han truet og tordnet:<br />
«Du skal forlate din far og din mor og bli fast hos din hustru.» Og<br />
«i ditt ansikts sved skal du ete ditt brød». Nei og nei. Hva var det nå<br />
han hadde innlatt seg <strong>på</strong>? Dette gikk for vidt. Han begynte nesten å<br />
bli redd.<br />
Men presten var ikke snau overfor Josefine heller. «Du skal være<br />
din mann underdanig», sa han. Ja, så sannelig - der fikk hun sittog<br />
det var da enda en trøst. Han lyste opp i fjeset. Han skulle nok<br />
merke seg prestens ord. «Med smerte skal du føde dine barn»,<br />
fortsatte presten. Da syntes Per det kunne være nok. Han ville<br />
henne ikke så vondt likevel, når det kom til stykket. Presten kunne<br />
gjerne bremse litt. Stakkars Josefine!<br />
Og bryllupet ble feiret til den lyse morgen, med runddans og<br />
springdans og med salutt fra haugen så den gamle stua knaket i<br />
sine sammenføyninger og rutene klirret ...<br />
Dermed var Per og Josefine kommet inn i ekteskapets trygge<br />
havn, som det heter, og ikke lenge etter var han i full gang med<br />
29