Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
hadde lagt seg opp noen penger, tjent <strong>på</strong> issjau og lasting, fisket litt<br />
og jobbet i skog og mark. Stakkars Else hun var altfor ung og<br />
uerfaren og tenkte ikke lenger enn nesa rakk. Siden tiårsalderen<br />
hadde hun tenkt ofte <strong>på</strong> at hun var av fant uten at noen fikk del i<br />
hennes tanker, ikke engang hennes snille tante. - Nå var hun blitt<br />
hardt forelsket og kjærlighet gjør blind, og en slags heftig tross<br />
besatte henne. Til slutt gav hun etter og lovte å seile med sin<br />
kjæreste.<br />
Else rømmer<br />
En fredagskveld reiste Else sin vei i besteklærne og med bylt i<br />
hånd. Hun skrevet ark og takket for alt og bad dem ikke om å lete<br />
etter henne. Dette kom ut vidt og bredt og heretter hette hun Tater<br />
Else. - To uker etter seilte de vestover. Flere ganger hadde jenta<br />
opplevd skuffelser. Det viste seg snart at Manda var et troll - og<br />
sønnen noe viljesvak. På Rognsfjorden oppstod trette og spetakkel<br />
mellom mor og sønn. Faren var en godslig mann som sa lite. Han<br />
Her lot Else seg overtale og friste av fantegutten , Fredrik. Og en<br />
kveld fulgte hun med sin elskede ifantebåten.<br />
16<br />
styrte og smattet <strong>på</strong> sin krittpipe. J o, gutten sa at han og Else ville<br />
gifte seg og-få sitt eget hjem. Da farte snart Manda opp: «Dere må<br />
først bli tørre bak øra! » For en taterkjeft hun brukte. - Nei, Fred<br />
hadde plikt til først og fremst å hjelpe sine foreldre enda noen år.<br />
Idyllen var brutt, Manda fikk det siste ord. Else og Fredrik satte seg<br />
forut og Else gråt, - og gav luft for sin store skuffelse, mens Fred<br />
trøstet og gav løfter. I et lite hus <strong>på</strong> Vågøy bodde tante, Vina-Elvine<br />
var hennes døpenavn - som var så glad i Fred. Hos henne hadde<br />
han vært så ofte i barneåra og siden. Hun sa så ofte «Gutten min».<br />
Der får vi lov å bo foreløpig; for tante er så hjertens god. Ved<br />
Vallebrygga oppsto trette nummer to så voldsom at folk stanset <strong>på</strong><br />
veien, enkelte sto i vinduer. Etter en liten handel seilte de alle<br />
videre. Manda fikk sin vilje som vanlig, og var rasende, for her<br />
pleide de å handle så godt. De unge hadde ødelagt alt. Sønnen var<br />
kuet og sturet. Den dagen hadde de unge sin første og siste trette.<br />
De var innom både Fluer og Roligheten, tagg og solgte litt; det var<br />
Manda ·og jentungen som dro <strong>på</strong> hussalg. Så bar det videre, fanten<br />
stakk ut langåra. Else satte seg alene lengst forut og stirret mot vest<br />
og mange tanker og stor anger plaget henne; tårene rant <strong>på</strong> kinn.<br />
Hun ønsket seg hjem, men skammet seg for å vise seg der. De gled<br />
så fint forbi Skutvik -landet over Gumøysunda og passerte Kjeholmen.<br />
På flere brygger sto folk og så langt etter dem. De var<br />
sjelden velsette.<br />
Snart møtte de Anne som kom fra byen etter endt torvdag. Hun<br />
brukte alltid å skåte sin tjærebredde pram, en så aldri hun rodde.<br />
Anne var sterk i armene som en kar, men dårlig til bens. Hun måtte<br />
bruke stav. Fantebåten rundet Tanganodden. Her slo de seg til for<br />
natta og kokte kaffe. Manda hadde kjøpt flust med vørtekake og<br />
brød. Ingen pratet noe.<br />
Fredrik gikk snart <strong>på</strong> land, tente pipa og så utover Kvernkilen.<br />
Tankene passerte revy. Han mintes sin barndoms tid sammen med<br />
foreldre og bestefar. - For et lunt og fredelig sted. Om våren plukket<br />
de egg <strong>på</strong> de mange holmer, av ender, måker og ærfugl. Ut<strong>på</strong><br />
sommeren kunne de finne litervis av jordbær. Stundom støtte de<br />
sammen med fastboende.<br />
Om høsten gikk ørreten <strong>på</strong> bekken og var lett å fange. De skremte<br />
den slik at den fOr <strong>på</strong> land og kunne taes med hendene. - J a, det<br />
var litt aven sport; men de måtte passe seg for grunneieren med<br />
den store bikkja. Både folk og fant satte garn og ruser ved munningen<br />
og lurte seg til mye fisk helst i nattens mulm og mørke. Stua<br />
<strong>på</strong> Tangane var borte nå, men uhuset sto. Flere i hans slekt hadde<br />
bodd der, plassen var liten og leilendingene var fattige og flyttet<br />
ofte. Enkelte likte å få besøk av fant og de opererte sammen.<br />
Tanganodden var et yndet oppholdssted for fant.<br />
17