Kapitalisme Sosialisme - Radikal Front
Kapitalisme Sosialisme - Radikal Front Kapitalisme Sosialisme - Radikal Front
- Page 2 and 3: KAPITALISME. SOSIALISME Studiebok f
- Page 4 and 5: FORORD Uten revolusjonær teori kan
- Page 6 and 7: !ioner. Jakta på maksimal profitt,
- Page 9: Møte 6: Sosialisme og kommunisme I
- Page 12 and 13: MØTE l KAPITTEL l. VAREPRODUKSJONE
- Page 15: d. Hvordan måler vi bytteverdien?
- Page 19 and 20: oppdaget en gullåre som ligger næ
- Page 21: samfunnsmessig arbeidstid. De borge
- Page 24: småbedrifter, handverkere, bønder
- Page 28: se på utgiftene til arbeidskraftas
- Page 31 and 32: MØTE 1: STUDIEOPPLEGG l. Til å be
- Page 38: KAPITTEL 5. PROFITTEN. I eksemplene
- Page 44: Hvilke faktorer bestemmer profittra
- Page 48 and 49: 60 300 . 100% = 20% (gj . står for
KAPITALISME.<br />
SOSIALISME<br />
Studiebok fra AKP( m-l)<br />
Redigert av Pål Steigan<br />
FORLAGET OKTOBER A/S<br />
Oslo
©Forlaget Oktober A/S, 1981<br />
Omslag: Trygve Berg<br />
Sats: Damsleth Fotosats<br />
Trykt hos A/S Duplo trykk, Oslo 1981<br />
ISBN 82-7094-303-7<br />
l
FORORD<br />
Uten revolusjonær teori kan det ikke<br />
finnes en revolusjonær bevegelse.<br />
Lenin<br />
I dagens verden skjer det store forandringer. Ting som virka enkle for<br />
noen år sia er blitt ganske innfløkte. Fra tidligere tider veit vi at under<br />
sånne forhold blir det også stor teoretisk forvirring. Det har da også<br />
skjedd denne gangen. Dette gjør teoretisk avklaring ti ganger viktigere.<br />
Hvis vi går 12-14 år tilbake i tida, til siste halvdel av sekstiåra, ser vi at<br />
marxismen kom på moten over hele Vesten, etter å ha ført en beskjeden<br />
tilværelse i lange tider. Vietnamkrigen, den kinesiske kulturrevolusjonen,<br />
studentopprøret i -68 er viktige stikkord. For en ungdomsgenerasjon<br />
på leiting etter et alternativ blei marxismen plutselig aktuell. Det<br />
vokste opp marxist-leninistiske partier i de vestlige industrilanda. De tok<br />
mål av seg til å ta opp tråden der de gamle kommunistpartiene hadde gitt<br />
slipp på den og blitt borgerlige Sovjetpartier.<br />
Nettopp fordi vi hadde sett hvordan kapitalismen og imperialismen<br />
kunne forkle seg med røde faner, la vi stor vekt på den politiske kampen,<br />
kampen mot borgerlige ideer, mot utarting i opportunistisk retning.<br />
Dette var vår styrke. Våre motstandere hevda at sosialismen var nødt til<br />
å ende opp som et nytt utbyttersamfunn. Som motargument brukte vi<br />
Maos tenkning og kulturrevolusjonen. Dette var sterke argumenter og<br />
de fikk virkning langt utafor rekkene til de bevisste revolusjonære.<br />
Nå, mange år etterpå veit alle at kulturrevolusjonen ikke løste noe<br />
problem, uansett hva en måtte mene om den forøvrig. Altså er spørsmålet<br />
like uløst, og det er lett å vinne innpass for den gamle påstanden<br />
om at sosialismen må føre til et nytt utbyttersamfunn. Noen reagerer på<br />
dette med å gå over til standpunkter som de sjøl for få år tilbake uten å<br />
nøle ville kalt reaksjonære og borgerlige. Andre blir frustrerte. Men<br />
atter andre gir seg ikke.<br />
Noen vil hevde at vi har fått demonstrert marxismens uholdbarhet<br />
eller utilstrekkelighet eller hva de nå måtte kalle det. Mitt syn er annerledes.<br />
Det vi har fått demonstrert er først og fremst vår egen utilstrekke-<br />
5
lighet i forståelsen av marxismen.<br />
Den nye revolusjonære og kommunistiske bevegelsen i Vesten har<br />
hatt en grunnleggende svakhet, nemlig at den har vært grunn og overflatisk<br />
i studiene av den politiske økonomien. I iveren. etter å gripe<br />
det nye som kom med Maos analyser av klassekampen, gikk vi lett over<br />
det fundamentet som Mao bygde sin teori på.<br />
Noen få av oss leste Kapitalen og noen av de andre økonomiske<br />
skriftene til Marx, de fleste gjorde det ikke, og sjøl de som gjorde det<br />
kunne aldri si at de var godt skolert i politisk økonomi. Politisk økonomi<br />
blei en slags gresk, et lukket område for de spesielt innvidde. Dette kom<br />
til å prege vår oppfatning av kapitalismen og av sosialismen/kommunismen.<br />
Denne svikten hevner seg på oss nå.<br />
For hele den marxistiske teorien hviler på de historiske og økonomiske<br />
teoriene til Marx. Det var etter studiet av de økonomiske lovene i<br />
det kapitalistiske samfunnet at Marx kom til at kapitalismen var dømt til<br />
undergang og at den ville bli avløst av et klasseløst kommunistisk samfunn.<br />
Derfor kaller vi Marx' teori for den vitenskapelige sosialismen. I<br />
motsetning til sosialistene før Marx, som skapte sosialistiske utopier ut<br />
fra et ønske om en bedre verden, bygde Marx sin sosialisme på vitenskaplige<br />
studier av det eksisterende samfunnet.<br />
I Det kommunistiske partis manifest roste Marx og Engels kapitalismen<br />
for å ha skapt større underverker enn noe tidligere samfunn.<br />
Gjennom å revolusjonere produksjonsmåten, hadde kapitalismen gitt<br />
støtet til større samfunnsmessige forandringer enn noe tidligere system<br />
hadde gjort. 130 år seinere kan vi for alvor se rekkevidden av de orda.<br />
Da Manifestet blei skrivi hadde mennesket ennå ikke de mest elementære<br />
kunnskaper om elektrisiteten. I dag er det knapt førstesidestoff når<br />
en ny romsonde passerer Uranus og sender hjem knivskarpe bilder over<br />
en avstand vi knapt kan fatte.<br />
Men samme sted i Manifestet peker Marx på at nettopp disse veldige<br />
produktivkreftene står i den mest skrikende motsetning til det at de er<br />
eid privat. Nettopp dette motsetningsforholdet er det som river og sliter i<br />
kapitalismen og dømmer den til undergang. Samtidig som kapitalismen<br />
har skapt sine underverker har den også skapt større katastrofer og<br />
elendighet enn noe tidligere samfunnssystem.<br />
Moderne medisinsk vitenskap har avskaffa sjukdommer som tidligere<br />
drepte millioner, samtidig bruker supermaktene den samme medisinske<br />
vitenskapen til å skape dødsmikrober som kan ta livet av hundremil-<br />
6
!ioner. Jakta på maksimal profitt, jakta på billige råvarer og verdensherredømme<br />
er drivkrafta i slik forskning.<br />
Kapitalistisk industri har skapt et mangfold av varer som får alle<br />
tidligere samfunn til å bleikne. Men samtidig fører kapitalistisk rovdrift<br />
til at det skapes kunstige ørkner, livet i havet ødelegges, økologiske<br />
katastrofer truer i horisonten.<br />
Den nye datateknologien, som vi ennå så vidt har merka virkningene<br />
av, kunne på kort sikt betydd f.eks. 4 timers arbeidsdag for alle og bort<br />
med det farligste og mest slitsomme arbeidet. Men fordi kapitalismen er<br />
ute etter maksimal profitt, er det mer sannsynlig at den blir brukt til å<br />
halvere antall arbeidsplasser, framfor å halvere arbeidsdagen. I dag har<br />
Vesten 30 millioner arbeidsløse. Skal tallet være 60 millioner ved utgangen<br />
av dette tiåret? Hva slags framtid er det kapitalismen byr ungdommen?<br />
Alle disse problemene kan bare løses i samfunnsmessig målestokk.<br />
De kan ikke løses privat. For en enkelt skipsreder lønner det seg å dumpe<br />
olje i rom sjø, framfor å kaste bort dyrebar tid i havn. Men for verdenssamfunnet<br />
er dette bokstavelig talt el dødslinje. <strong>Kapitalisme</strong>n har skapt<br />
produktivkrefter den ikke lenger kan rå med.<br />
For meg har altså ikke det siste tiåret betydd en svekka tiltru til<br />
marxismen og leninismen. Tvert om. Derimot har jeg innsett at vi må gå<br />
grundigere til verks i studiet av de økonomiske lovene som Marx oppdaga.<br />
Om vi mestrer denne teorien og blir flinkere til å bruke den på<br />
dagens verden og dagens Norge er jeg fast overbevist om at det vil være<br />
en enkel sak å forklare vanlige arbeidsfolk om nødvendigheten av en<br />
sosialistisk revolusjon.<br />
Men da må vi begynne et sted.<br />
Denne studieboka er tenkt som en slik begynnelse. Den bruker en god<br />
del klassiske marxistiske tekster, og det kan være ei innvending at den er<br />
for vanskelig. Jeg kan ikke dømme om det før den er prøvd i praksis.<br />
Men den framgangsmåten som er brukt i denne studieboka er i det<br />
minste ikke noe skrivebordsprodukt. Jeg har brukt den sjøl i flere år og<br />
har gode erfaringer med å bygge opp resonnementet fra den politiske<br />
økonomien, for deretter å gå over til imperialismen, den historiske<br />
materialismen osv. Hvis en først skjønner den politiske økonomien til<br />
Marx er det mye av det andre som blir ganske sjølsagt. Derfor vil jeg<br />
råde alle som skal bruke dette opplegget om å ta seg god tid på nettopp<br />
den første delen. Jeg har lagt opp til at det brukes tre møter på politisk<br />
7
økonomi. Det er ikke for mye.<br />
Ideelt skulle jeg ønska meg ei studie bok som var fullstendig gjennomarbeida<br />
og nyskrivi. Det er ei større oppgave enn jeg har kunnet aksle ved<br />
sida av alt annet. Derfor har jeg vært nødt til å bygge på det andre har<br />
skri vi. Møtene om politisk økonomi følger teksten fra en studiesirkel om<br />
politisk økonomi som ml-bevegelsen ga ut i begynnelsen av syttiåra. Jeg<br />
har bare korta den inn og gjort noen få endringer.<br />
De tre siste møtene har jeg bygd på AKP (m-l)s prinsipprogram.<br />
Reint praktisk er dette ei nødløsning. Det hadde vært bra å ha en mer<br />
levende tekst med flere konkrete eksempler osv., beregna på ei slik<br />
studie bok. Men politisk liker jeg løsninga ganske godt. Prinsipprogrammet<br />
er partiets uten sammenlikning mest gjennomarbeida dokument.<br />
Det er et resultat av langvarige kollektive diskusjoner og mye teoretisk<br />
arbeid. Ingen enkeltperson i Norge i dag har lagd noe bedre eller mer<br />
allsidig om disse emnene. Dessuten er det også på tide at flere lærer seg å<br />
kjenne partiprogrammet. Det er godt og vi kan stå inne for det.<br />
Alt nå ser jeg svakheter ved denne boka, ting jeg ville gjort annerledes<br />
dersom tida hadde tillatt det. Jeg ville sette pris på om de som bruker<br />
boka også ville skrive noen ord om hva de synes er positivt og hva de<br />
synes er negativt. Med slik hjelp fra brukerne skal vi bli i stand til å lage<br />
ei bedre studiebok neste gang.<br />
Oslo, oktober 81<br />
Pål Steigan<br />
8
Møte 6: <strong>Sosialisme</strong> og kommunisme I . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 112<br />
<strong>Kapitalisme</strong>n skaper forutsetningene for sitt eget fall . . . . . . . . 113<br />
<strong>Kapitalisme</strong>n - i strid med seg sjøl . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 128<br />
Møte 6: Studieopplegg . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 132<br />
Møte 7: <strong>Sosialisme</strong> og kommunisme Il . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 133<br />
Hva er sosialisme? . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 133<br />
AKP( m-l) om sosialisme og kommunisme . . . . . . . . . . . . . . . . . . 142<br />
Møte 7: Studieopplegg . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 157<br />
Møte 8: Klasser og klassekamp . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 158<br />
Møte 8: Studieopplegg . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 165<br />
Møte 9: Staten og revolusjonen . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 166<br />
Møte 9: Studieopplegg . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 174<br />
Møte 10: Partiet . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 175<br />
Møte 10: Studieopplegg . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 184<br />
10
ger og for å organisere arbeiderklassen. De tre første møtene i denne<br />
boka gir bare ei viss innføring i den marxistiske politiske økonomien.<br />
Det er utgivernes håp at innføringa vil friste leserne til å oppsøke de<br />
egentlige kildene, og særlig Marx' økonomiske verk, der Kapitalen er<br />
sjølve hovedverket.<br />
12
MØTE l<br />
KAPITTEL l. VAREPRODUKSJONEN<br />
1.1. VI BEGYNNER MED VAREN<br />
Vi begynner denne framstillinga med varen, fordi Marx sjøl gjorde det i<br />
Kapitalen. Varebytte og varer er eldre enn kapitalismen, ja varebytte<br />
fant jo til og med sted i oldtida. Men først med kapitalismen trengte<br />
vareøkonomien for alvor gjennom og blei karakteristisk for all økonomisk<br />
virksomhet. Ved å studere varen studerer vi kapitalismen i sin<br />
enkleste og vanligste form. Det er akkurat som om vi studerer et molekyl<br />
gjennom mikroskop. Vareforholdet kjennetegner alle forhold under<br />
kapitalismen og varen er den kapitalistiske økonomiens molekyl. Alle<br />
motsigelser og kjennetegn ved den kapitalistiske økonomien kan utledes<br />
fra varen.<br />
Vi vil også se at når vi skal drøfte sosialismens muligheter og problemer,<br />
så vil vi vende tilbake til varen. Som et samfunn sprunget ut av<br />
kapitalismens sammenbrudd, vil sosialismen fortsatt drive vareproduksjon<br />
i en viss utstrekning. Men om sosialismen skal kunne utvikles<br />
framover mot kommunismen må vareproduksjonen begrenses og til<br />
slutt oppheves. Vareproduksjonen under sosialismen er en kime til<br />
kapitalisme, og hvordan en skal stille seg til vareproduksjonen er et av<br />
de store teoretiske stridsspørsmåla i sosialistisk teori. Et lurt råd er<br />
derfor å sette seg grundig inn i det som nå skal sies om varen og<br />
verdiloven, for disse begrepene vil komme til nytte når vi seinere skal<br />
diskutere sosialismen.<br />
Hva er en vare?<br />
En vare er sjølsagt et produkt av menneskelig arbeid. Men dette er ikke<br />
tilstrekkelig. Om du snekrer deg et bord til hjemmebruk, så er det et<br />
produkt, men ingen vare. Om du derimot lager bordet for å selge det på<br />
markedet, så er det en vare.<br />
13
1.2 VARENS VERDI<br />
a. Bruksverdi og bytteverdi<br />
Vi kan nå stille oss spørsmålet: Hvilke krav må være oppfylt for at et<br />
varebytte skal finne sted? La oss studere et eksempel fra den enkle<br />
vareproduksjonen. Snekkeren vil bytte sin stol med en dress som er lagd<br />
av en skredder, men byttet kan bare finne sted under forutsetning av at<br />
skredderen har bruk for stolen. Dette kaller vi at varen har en bruksverdi.<br />
Den må ha en eller flere egenskaper som gjør at andre mennesker har<br />
bruk for den og sjøl er villige til å gi noe i bytte.<br />
Men om en nå kan bytte en dress med en stol, så må det finnes noe<br />
felles. Er det slik at produkter byttes fordi de har samme bruksverdi?<br />
Nei. Bruksverdien til en stol består i at en kan sitte på den. Bruksverdien<br />
til en dress består i at en kan kle seg med den. De tilfredsstiller ulike<br />
behov. Dressen 'og stolen byttes ikke fordi de har samme bruksverdi<br />
(man bytterf.eks. ikke en dress med en helt lik dress),men fordi de har<br />
l<br />
forskjellig bruksverdi. Bruksverdien er dessuten en kvalitativ egenskap<br />
og det er umulig å svare på spørsmålet om en stol eller en dress har størst<br />
bruksverdi. Bruksverdier er ikke sammenliknbare.<br />
Men om to varer skal byttes med hverandre, må de jo ha noe felles som<br />
gjør det mulig å sammenlikne de ulike bruksverdiene med hverandre.<br />
Dette kaller vi at varen har samme bytteverdi.<br />
Vi vet dessuten at varer ikke byttes med hverandre helt tilfeldig, men<br />
at de byttes i bestemte forhold. Om snekkeren lager et bord for å bytte<br />
dette med bakerens brød, så får han ikke hvilken som helst mengde<br />
brød, men la oss si nøyaktig 40 kg. Vårt neste skritt blir altså å<br />
undersøke:<br />
b. Hva bestemmer varens bytteverdi?<br />
Vi har sett at en vare kan byttes med en bestemt mengde av en annen<br />
vare. Det må altså finnes en felles egenskap hos varene som gjør det<br />
mulig for oss å vurdere dem i forhold til hverandre. Hvilken egenskap er<br />
dette? La oss se hva som er felles for alle varer: For det første må de ha<br />
en bruksverdi, og for det andre er de produkter av menneskelig arbeid.<br />
Når det gjelder den første egenskapen, husker vi at varene ikke byttes<br />
med hverandre fordi de har samme, men fordi de har forskjellige bruksverdier.<br />
Denne egenskapen kan altså ikke ligge til grunn for sammenlik-<br />
14
d. Hvordan måler vi bytteverdien? Samfunnsmessig nødvendig arbeids<br />
tid.<br />
Som vi har sett i eksemplet over, måles bytteverdien etter den arbeidstida<br />
som er nedlagt i varene. A og B i vårt tilfelle bytter varer fordi<br />
varene inneholder samme mengden arbeid, dvs. like mange arbeidstimer.<br />
Men, vil mange innvende, dette skulle bety at en vare blir mer verdifull<br />
jo langsommere den arbeider som framstiller den. Om B og C baker<br />
40 kg brød hver, B på 5 timer og C på 10 timer, så skulle altså C få<br />
dobbelt så mye for sitt brød som B for sitt.<br />
Vi vet alle at dette ikke er tilfelle. Arbeidstida vurderes på markedet<br />
- ikke individuelt, men samfunnsmessig, dvs. etter den arbeidstida som<br />
gjennomsnittlig trengs under de rådende samfunnsforholda og under<br />
normale produksjonsvilkår og med den gjennomsnittlige graden av<br />
yrkesdyktighet og arbeidsintensitet. Hvis 5 timer er den samfunnsmessig<br />
nødvendige arbeidstida for å framstille 40 kg brød, og hvis C bruker 10<br />
timer til å bake samme mengden brød, så har han forbrukt mer arbeidstid<br />
enn det som er samfunnsmessig nødvendig. Da den samfunnsmessig<br />
nødvendige arbeidstida for å framstille 40 kg brød er 5 timer, får han i<br />
bytte med sitt brød bare den mengden varer som tilsvarer 5 timers<br />
arbeid.<br />
e. Hva skjer med en vares verdi når den samfunnsmessig nødvendige<br />
arbeidstida for dens framstilling blir mindre?<br />
Vi husker bordet som blei bytta med 40 kg brød. Både bordet og den gitte<br />
mengden brød inneholder et samfunnsmessig nødvendig arbeid på 5<br />
arbeidstimer. La oss nå anta at en snekker gjennom ei rasjonalisering<br />
halverer den nødvendige arbeidstida. Han skulle da få 80 kg brød ( = 10<br />
timer) for samme arbeidstid som tidligere ( 5 timer) fordi han nå framstiller<br />
to bord på 5 timer. Han kunne til og med forlange bare 70 kg brød for<br />
to bord og likevel tjene på handelen. Men om nå også andre snekkere tar<br />
etter vår snekkers rasjonalisering, blir den gjennomsnittlig anvendte<br />
samfunnsmessige arbeidstida for å framstille et bord 2,5 timer, noe som<br />
også blir tvunget gjennom pga. konkurransen mellom snekkerne. Hvis<br />
vi forutsetter at det ikke har skjedd noen rasjonalisering ved framstilling<br />
av andre produkter, så vil snekkerne nå få en mindre mengde varer i<br />
bytte for sine bord. Et bord (samfunnsmessig arbeid 2,5 timer) vil bli<br />
bytta med 20 kg brød som inneholder samme mengden samfunnsmessig<br />
16
2 kg salt = l bord<br />
=l m tøy<br />
= 40 kg brød<br />
= 3 g gull<br />
Vi må her huske at den allmenne ekvivalenten ennå ikke er knytta til en<br />
bestemt vare. På noen steder vil det være salt, andre steder tøy, huder<br />
osv. alt etter som etterspørselen etter de ulike varene varierer fra sted til<br />
sted. Men for at varebyttet skal kunne fortsette å utvikle seg, kan ikke en<br />
hvilken som helst vare tjene som ekvivalent. Det må stilles visse krav til<br />
den:<br />
l. Den skal ta liten plass i forhold til sin verdi slik at den lett kan<br />
konsentreres.<br />
2. Den må kunne deles i små deler slik at den også kan brukes som<br />
ekvivalent for varer med små verdier.<br />
3. Den må være holdbar, så den ikke mister sin verdi under varebyttets<br />
forløp.<br />
Som vi lett forstår oppfyller de edle metallene - gull og sølv - lett disse<br />
krava, og de kommer derfor til å utvikle seg til den allmenne ekvivalenten.<br />
Vi kan illustrere varebyttet slik:<br />
3 g gull = 2 kg salg<br />
=l bord<br />
=l m tøy<br />
= 40 kg brød<br />
Vi ser her hvordan pengene nødvendigvis oppstår på et bestemt stadium i<br />
varebyttets utvikling.<br />
Hvordan blir de edle metallenes verdi bestemt?<br />
Gull og sølv gis ofte de mest magiske egenskaper. Men naturligvis må<br />
også disse være underkasta verdi/oven, dvs. deres verdier blir bestemt av<br />
den samfunnsmessig nødvendige arbeidstida som trengs til å frambringe<br />
og foredle dem. La oss se på et tilfelle hvor en baker produserer brød<br />
mens en gruvearbeider bryter og foredler gull. I en og samme tidsperiode<br />
framstiller bakeren 40 000 kg brød, mens arbeideren bryter ut 3000<br />
g gull. Brødet og gullet kan da byttes med hverandre i det forhold som er<br />
angitt over - 3 g gull med 40 kg brød. Men hvis gruvearbeideren<br />
19
oppdaget en gullåre som ligger nærmere og som har rikere forekomster,<br />
så kunne han fordoble sin produksjon, dvs. på like lang tid produsere<br />
6000 g gull. Nå ville sjølsagt bytteforholdet bli 6 g gull mot 40 kg brød,<br />
dvs. gullets verdi i forhold til andre varer ville ha blitt mindre.<br />
•1 • • : ...<br />
b. Mynter og sedler.<br />
I og med at varebyttet utvikles, blir det nå gullets oppgave å være<br />
verdimål for andre varer og dermed også fungere som sirkulasjonsmiddel.<br />
I stedet for at et gullstykke veies ved hver byttehandel, faller det nå på<br />
staten å prege dets vekt, dvs. slå mynt.<br />
Men også gull og sølv slites ned i åras løp. De mister stadig mer av sin<br />
vekt uten å miste sin verdi. Et nedslitt pengestykke som bare inneholder<br />
halvparten av sin opprinnelige gullmengde, byttes med et helt nytt<br />
pengestykke. Grunnen til dette er åpenbar - pengenes bruksverdi er<br />
bare å tjene som verdimål, og dette kunne de gjøre sjøl om de mista en<br />
del av sitt gull. I stedet for å bruke mynten som sirkulasjonsmiddel<br />
kunne en like gjerne bruke den innprega vekta - symbolet på verdien.<br />
Legg merke til at pund både er en vektenhet og en myntenhet.<br />
Myntenheten forkortes med f. som står for libra - latin for vekt. Myntenheten<br />
lire kommer også fra dette ordet. Dette viser hvordan mynten<br />
skulle være symbolet på en viss vektmengde gull eller sølv.<br />
Sedlene. Utviklinga av pengesirkulasjonen gjorde det nødvendig at<br />
pengene blei uberørte av metalltapet. Dermed blei myntens preg stadig<br />
mer skilt fra dens verdi og blei etter hvert et symbol for verdien.<br />
Regjeringene kunne etter hvert erstatte gullet i mynten med mindre<br />
verdifulle metaller. I dag foregår varesirkulasjonen først og fremst ved<br />
hjelp av sedler. Hvordan kan det ha seg at vi bytter verdifulle varer med<br />
verdiiØse papirer med et stempel på? Har regjeringene klart å forvandle<br />
gull til papir?<br />
Innføringa av sedlene er fortsettelsen av den prosessen hvor myntens<br />
preg mer og mer skilles fra dens verdi. Det ubetydelige skillet som i<br />
begynnelsen blei utvikla mellom myntens pålydende verdi og dens virkelige<br />
metallverdi, har nå utvikla seg til et fullstendig skille. På det nærmest<br />
verdiløse papir er nå bare stemplet (preget) igjen. Men akkurat som<br />
den nedslitte mynten godtas som betaling bare i den grad den kan<br />
erstatte den fullverdige mynten, er også seddelen bare et tegn på verdi i<br />
den grad den står i stedet for gullet i sirkulasjonsprosessen. For å gjøre<br />
20
dette lettere å forstå tar vi et eksempel:<br />
Til varesirkulasjonen i et land trengs en gullmengde på 20 milliarder<br />
pund. Til denne sirkulasjonen trykker staten l milliard sedler - hver<br />
seddel påtrykt 20 pund. La oss tenke oss at regjeringa så trykker opp<br />
ytterligere l milliard 20-pundssedler. Nå er det 2 milliarder sedler med<br />
en pålydende verdi på 40 milliarder pund i omløp, men denne mengden<br />
tilsvarer bare en gullmengde på 20 milliarder - dvs. hver «20-pundseddel»<br />
tilsvarer bare 10 pund gull. Dette innebærer at en vare som<br />
tidligere kosta 10 pund, nå kommer til å koste 20 pund uttrykt i det<br />
gjeldende verditegnet (20-pundssedler). Uttrykt i gull er varenes verdi<br />
uendra. Prisene har stigi, ikke som følge av at verdimålets - gullets -<br />
vekt har blitt mindre, men som følge av at mengden av verditekn (sedler)<br />
har økt.<br />
Når verditeknets totalsum blei fordobla, minka den mengden gull som<br />
hver enkelt seddel representerte med halvparten av den opprinnelige.<br />
Dermed blei varens nominelle pris fordobla.<br />
Denne muligheten til å framkalle prisstigninger gjennom å trykke nye<br />
sedler (inflasjon), blir brukt av statsapparatet til å legge stadig større<br />
byrder på det arbeidende folket. Inflasjonen framkaller store prisstigninger,<br />
mens det arbeidende folkets lønninger fryses fast.<br />
Dette at inflasjonen kan føres tilbake til økning av seddelmengden blir<br />
feilaktig satt på linje med monetarismen og den konservative økonomen<br />
Milton Friedman. Men feilen med Friedman er ikke at han peker på<br />
denne sammenhengen, men dels at han utroper dette til sjølve problemet<br />
i dagens kapitalistiske økonomi, og dels at han går inn for en voldsom<br />
nedskjæring av de offentlige budsjettene for å komme problemet til livs.<br />
Det er heller ikke slik at all prisstigning er inflasjon. En vare kan f.eks.<br />
stige i pris fordi arbeidsmengden som skal til for å framstille den blir<br />
større (verdien øker). Dette kan skje ved at f.eks. et råstoff som går inn i<br />
produksjonen blir vanskeligere tilgjengelig. Prisstigninga på olje i 70-åra<br />
henger også sammen med andre forhold enn seddelmengden. En annen<br />
sak er at regjeringene har forsøkt å betale de økte oljeregningene ved å<br />
sette ekstra fart på seddelpressene, og på den måten skapt inflasjon.<br />
1.4. VAREOMSETNINGA.<br />
Vi har tidligere sett at forutsetninga for at to varer skal byttes med<br />
hverandre er at de har samme verdi, dvs. inneholder samme mengde<br />
21
samfunnsmessig arbeidstid. De borgerlige profesjonelle «Marx-gjendriverne»<br />
sier at det ikke er arbeidet, men loven om tilbud og etterspørsel<br />
og konkurransen som avgjør varenes priser. Denne påstanden « bevises»<br />
ved at en og samme vare som inneholder like mye arbeid, ved<br />
forskjellige anledninger har forskjellige priser, nettopp fordi etterspørselen<br />
eller tilbudet har forandra seg.<br />
Men vi vet godt at en bil ikke blir solgt for 100 kroner sjøl om vi har<br />
den rikeligste tilgang og den hardeste konkurranse. Mangelen på strømper<br />
kan heller ikke bli så stor at de kan selges for 10 000 kroner paret.<br />
I stedet blir bytteverdiens nivå bestemt av det arbeidet som er nedlagt<br />
i produktet. En bil koster mer enn et par strømper fordi det trengs mer<br />
samfunnsmessig arbeidskraft til å framstille den enn til et par strømper.<br />
Derimot kan loven om tilbud og etterspørsel forklare hvorfor en bil<br />
koster 15 500 kr. en gang og 14 500 kr. en annen. Forandringene i<br />
tilbud-etterspørsel fører til at varenes pris pendler omkring varenes<br />
verdi, noen ganger er den større, andre ganger mindre. Den planløsheten<br />
eller konkurransen som hersker under kapitalismen, fører til at<br />
enten den ene eller den andre varen framstilles i større mengder enn det<br />
som tilsvarer det samfunnsmessige behovet. I et slikt tilfelle kan ikke alle<br />
varene selges og prisen synker under varens verdi. Når det hersker<br />
balanse, tilsvarer prisen verdien, og ved varemangel stiger prisen over<br />
verdien. Men i gjennomsnitt og på lang sikt, selges varene til sine<br />
virkelige verdier. At varene ikke alltid og under alle omstendigheter<br />
selges til sine verdier, er ikke et tegn på at Marx' verdilov ikke gjelder.<br />
Prisenes svingninger omkring verdien har blitt påvist av Marx, og de<br />
kommer av den kapitalistiske økonomiens iboende anarki. At de borgerlige<br />
økonomene forsøker å forvrenge eller «gjendrive» den marxistiske<br />
verdiloven, kommer av at de har tatt borgerskapets klassestandpunkt<br />
og at de har som sin oppgave å skjule den sannheten som er så<br />
farlig for borgerskapet, nemlig at det er arbeidet som skaper verdiene.<br />
Kan det ikke være slik at varene i gjennomsnitt ikke selges til sine<br />
virkelige verdier på markedet, men at konsumentene betaler overpriser<br />
for produktene i forhold til deres virkelige verdier? En kan godt tenke<br />
seg at en produsent ved et bytte ikke får så mye arbeid tilbake i de varene<br />
som han bytter til seg, som det arbeidet han har lagt ned i sin egen<br />
produksjon. Dette kan skje ikke bare en, men mange ganger. Men det<br />
kan ikke skje hvis vi betrakter summen av alle bytteprosessene. Hvis en<br />
vare betales over sin rette verdi, så tilsvarer dette at en annen vare<br />
22
24<br />
Før byttet:<br />
= 8 timer = 8 timer = 8 timer<br />
Etter byttet:<br />
= 9 timer<br />
(+ l)<br />
De åtte varenes sammenlagte verdi= 32 timer<br />
= 8 timer<br />
( O)<br />
= 7 timer<br />
e-l)<br />
= 8 timer<br />
= 8 timer<br />
( O)<br />
De åtte varenes sammenlagte verdi er fremdeles 32 timer.<br />
0 =vare som inneholder 5 timers arbeidstid<br />
8 = vare som inneholder 4 timers arbeidstid<br />
0 = vare som inneholder 3 timers arbeidstid<br />
t<br />
vareeier
småbedrifter, handverkere, bønder osv. Monopolet stiller seg mer eller<br />
mindre permanent i den stillinga som kapitalist A har i vår lille plansje.<br />
KAPDTEL 2. MERVERDIEN.<br />
2.1. NØDVENDIG ARBEIDSTID OG MERARBEIDSTID.<br />
For å beskrive hvordan merverdien oppstår, kan vi ta utgangspunkt i<br />
følgende eksempel: '<br />
En arbeider jobber for en kapitalist og skal framstille maskindeler.<br />
For en dags arbeid får arbeideren 250 kr. i lønn. Råvarer, nedsliting av<br />
maskinen, brensel, lokalleie osv. som blir brukt til denne maskindelen,<br />
blir beregna til å koste 750 kr.<br />
På markedet selger kapitalisten denne maskindelen, som det har tatt<br />
a'rbeideren en dag å lage, for 1750 kr.<br />
Kapitalisten har altså betalt 750 + 250 = 1000 kr. for å få maskindelen,<br />
men dens verdi er tydeligvis 1750 kr. Hvordan kan dette stemme? Hvor<br />
kommer de resterende 750 kr. fra?<br />
Vi skal nå undersøke forskjellige alternativer:<br />
l. Har de kommet fra maskinen og råvarene? Den verdien som disse har<br />
lagt til varen har vi allerede overført i form av 750 kr.<br />
2. Har de oppstått i forbindelse med salget? Tydeligvis ikke! Dette ville<br />
innebære at kapitalistene kunne skape verdi ved bare å selge varer.<br />
Hvis en kapitalist har betalt en pris som ligger over verdien, så har en<br />
annen betalt en pris som ligger under. Som helhet kan ikke kapitalistklassen<br />
lure seg sjøl.<br />
Nå gjenstår det bare et alternativ: varens verdi har blitt større gjennom<br />
arbeidsprosessen. Årsaken til økt verdi er altså arbeidernes arbeid.<br />
Men arbeideren får ikke betalt for den mengden av arbeid som han har<br />
økt varens verdi med. Hvis vi trekker fra den del av verdien som i<br />
arbeidsprosessen blir overført fra maskiner, råvarer osv., så har<br />
arbeideren ved sitt arbeid økt varens verdi med 1000 kr. (1750 kr. - 750<br />
kr. = 1000 kr.) Men som vederlag for dette får han bare 250 kr.<br />
Varen arbeidskraft har altså den egenskapen som er så vidunderlig for<br />
kapitalisten, at den skaper større verdi enn hva den trenger til sin egen<br />
reproduksjon! (Om reproduksjon se neste avsnitt.)<br />
La oss si at arbeideren har 8-timers arbeidsdag og at han på denne tida<br />
25
2.2. VAREN ARBEIDSKRAFT.<br />
Hva bestemmer arbeidskraftas verdi?<br />
Det kapitalistiske produksjonssystemet kjenneteknes ved at kapitalistene<br />
eier produksjonsmidlene og dermed kan tilegne seg den merverdien<br />
som arbeiderne skaper i arbeidsprosessen. Arbeiderne på si side må<br />
selge den eneste varen de har - sin egen arbeidskraft - til kapitalistene<br />
som derved midlertidig disponerer over den.<br />
Hvilke faktorer bestemmer da arbeidskraftas verdi?<br />
a. På samme måten som for alle andre varer blir arbeidskraftas verdi<br />
bestemt av den nødvendige arbeidstida som kreves for å framstille<br />
den. En arbeiders arbeidskraft finnes i hans muskelstyrke, erfaring,<br />
kunnskap og yrkesdyktighet. For at arbeideren skal holde seg i live,<br />
trenger han først og fremst mat, klær og husrom. Men arbeideren blir<br />
nedslitt til slutt og dersom kapitalisten skal få tilførsel av arbeidskraft<br />
også i framtida, må de betale arbeiderne så stor lønn at de kan<br />
produsere nye arbeidere. Dvs. at de kan ha en familie, ektefelle og<br />
barn, betale utdanninga til den nye arbeidskrafta osv. I de samfunnsmessig<br />
nødvendige utgiftene til arbeidskraftas reproduksjon, må vi<br />
altså rekne med alle disse utgiftene. Hvis kapitalistene kan få kvinnene<br />
og barna til sjøl å reprodusere sine behov, da kan de senke<br />
arbeidernes lønn (absolutt eller relativt).<br />
b. Arbeidskraftas verdi blir bestemt av verdien av de nødvendighetsartikler<br />
som trengs for å opprettholde og fornye arbeidskrafta. Men<br />
arbeidskraftas verdi skiller seg fra de øvrige varers verdi på bestemte<br />
punkter. Dens størrelse bestemmes først og fremst av to faktorer:<br />
For det første av den reint fysiske grensa og for det andre av den<br />
tradisjonelle levestandarden.<br />
Den fysiske grensa blir bestemt av verdien av de absolutt mest<br />
uunnværlige nødvendighetsartiklene for at arbeiderklassen skal kunne<br />
leve og fornyes. Hvis lønna synker under denne grensa, vil dette<br />
vise seg i form av kortere levetid for arbeiderne, for tidlig utsliting,<br />
lavt barnetall i arbeiderfamilier, økt antall yrkessjukdommer og ulykker<br />
på arbeidsplassen.<br />
Den tradisjonelle levestandarden i landet bestemmer også arbeidskraftas<br />
verdi. Når lønnsvilkårene i ulike land sammenliknes, må vi ta<br />
hensyn til en rad historiske og sosiale forhold som f.eks. klimaforhold,<br />
omkostningene til arbeidskraftas utdanning, forskjellig større!-<br />
28
se på utgiftene til arbeidskraftas reproduksjon som kommer av de<br />
ulike nivåene i arbeidsproduktivitet og arbeidsintensitet i de forskjellige<br />
land, forskjellige utgifter til forbruksvarer, forskjellig levesett<br />
osv.<br />
Når vi i Norge diskuterer arbeidskraftas verdi må vi ta hensyn til slike<br />
faktorer som den harde arbeidsintensiteten, de høye krava til arbeidskraftas<br />
utdanning, arbeidskraftas evne til å arbeide langt fra bostedet<br />
osv.<br />
Jo lenger kapitalismen utvikler seg, desto hardere blir arbeidsintensiteten<br />
og krava til arbeidskraftas dyktighet. Dermed forbruker arbeiderne<br />
mer arbeidskraft på kortere tid, noe som naturligvis fører til at også<br />
utgiftene til arbeidskraftas reproduksjon hele tida øker. Hvis arbeidskrafta<br />
ikke skal slites ned altfor tidlig, eller fordi arbeideren ikke bare<br />
skal orke å jobbe i det harde arbeidstempoet noen uker av gangen,<br />
trengs det at han får muligheten til å hvile i fritida (da denne muligheten<br />
ikke finnes i arbeidstida). Arbeideren trenger altså sommerhytte, noen<br />
ukers ferie på landet, adgang til radio og TV for å kunne «kople av»<br />
skikkelig. Den økte nedslitinga av arbeidskrafta stiller også høyere krav<br />
til sjukehjelp, fritidssysler osv.<br />
Kjøleskap, vaskemaskiner osv. er heller ikke et tegn på at arbeideren<br />
har det spesielt bra. Disse hjelpemidlene er i dag helt nødvendige for at<br />
kvinnene skal kunne gå ut i arbeidslivet for å utbyttes av kapitalistene.<br />
Stadig færre arbeiderfamilier klarer seg med bare mannens lønn, noe<br />
som gjør det helt nødvendig for kvinnene også å søke ut i arbeidslivet.<br />
Dette kunne de ikke ha gjort hvis ikke husarbeidet var rasjonalisert i den<br />
grad som det er i dag.<br />
Blir det ikke også mer og mer nødvendig for en arbeider å ha bil for å<br />
kunne komme på jobben? Hvordan ville f.eks. en bygningsarbeider<br />
klare seg uten bil?<br />
b. Hva bestemmer arbeidskraftas pris (lønna)?<br />
Lønna bestemmes allikevel ikke bare av arbeidskraftas verdi sjøl om<br />
lønna i gjennomsnitt pendler om denne. De faktorer som bestemmer<br />
lønna er: l) arbeidskraftas verdi, 2) kampen mellom arbeidere og kapitalister,<br />
3) tilbud på og etterspørsel etter arbeidskraft. I sin higen etter<br />
maksimalfortjenester forsøker kapitalistene å presse arbeidskraftas<br />
lønn under utgiftene til arbeidskraftas reproduksjon slik at bare den<br />
29
Også variasjonene i spørsmålet tilbud og etterspørsel på arbeidskraft<br />
har betydning for lønna.<br />
Når det er høykonjunktur, vokser etterspørselen etter arbeidskraft<br />
hurtig, og arbeideren kan få en pris for arbeidskrafta si som ligger over<br />
dens verdi.<br />
På grunn av dette lønner det seg for kapitalistene å erstatte arbeidskrafta<br />
med maskiner (rasjonaliseringer), som f.eks. har vært tilfelle på<br />
60- og 70-tallet.<br />
Ved dette øker igjen tilbudet på arbeidskraft og lønna synker i forhold<br />
til prisene.<br />
31
MØTE 1: STUDIEOPPLEGG<br />
l. Til å begynne med bør studiegruppa bruke tid på å bli kjent med<br />
begrepene i den marxistiske økonomien. De enkelte deltakerne bør<br />
få i oppgave å forklare et begrep og deretter bør hele studiegruppa<br />
diskutere denne forklaringa. På denne måten bør en i det minste få<br />
avklart hva som menes med følgende: forskjellen på bruksverdi og<br />
bytteverdi, hva er en vares verdi, samfunnsmessig nødvendig arbeidstid,<br />
merarbeid, merverdi. Bruk god tid på å få klarhet i disse begrepene,<br />
og eventuelle andre begreper som deltakerne ønsker utdypa.<br />
Erfaring viser at grundighet på dette trinnet betaler seg seinere i form<br />
av større sikkerhet og færre misforståelser.<br />
2. Diskuter tesen om at inflasjonen kommer av økning av pengemengden.<br />
Ta opp innvendinger mot denne tesen og drøft dem.<br />
3. Diskuter begrepet arbeidskraftas verdi, slik det er forklart i kapittel<br />
2.2.a.<br />
32
MØ1E2<br />
KAPmEL 3. KAPITALEN.<br />
3.1. KAPITALEN OG DENS SAMMENSETNING.<br />
Hva er egentlig kapital? De borgerlige økonomene hevder at de enkleste<br />
produksjonsredskapene er kapital. Du eier alltid et eller annet produksjonsredskap<br />
- altså er du også en kapitalist. Og følgelig har det alltid<br />
vært kapitalisme, fordi til og med steinaldermannen hadde enkle pro<br />
duks jonsredskaper.<br />
t Dette<br />
syn kan ikke være riktig. Feilen er at man sammenblander<br />
produksjonsredskaper og kapital. Produksjonsredskaper har det vært<br />
bestandig, men kapital har kommet til relativt seint. For at produksjonsmidlene<br />
skal bli til kapital, dvs . en kilde til profitt, kreves det visse<br />
betingelser. Først og fremst må produksjonsmidlene eies eller kontrolleres<br />
av et lite mindretall og som følge av dette må størstedelen av det<br />
arbeidende folket være eiendomsløse, lønnsarbeidere.<br />
Kapital er i bunn og grunn et samfunnsmessig forhold, nærmere<br />
bestemt mellom det nåværende samfunnets hovedklasser, arbeiderklassen<br />
og kapitalistklassen.<br />
Kapital er en verdisum som gjennom utbytting av arbeiderklassen<br />
innbringer merverdi.<br />
Men alle deler av kapitalen spiller ikke samme rolle i utbyttinga. En<br />
del av kapitalen brukes til å bygge fabrikker, skaffe maskiner, gjøre<br />
installasjoner, kjøpe råvarer, brensel, energi, vann og annen hjelpeutrustning.<br />
Vi har tidligere (kapittel 2.1.) sett hvorledes de verdiene som er<br />
opphopa i disse hjelpemidlene blir overført til det nye produktet gjennom<br />
arbeidsprosessen.<br />
Denne delen av kapitalen forandrer ikke sin størrelse i løpet av<br />
produksjonsprosessen, og vi kaller den derfor konstant kapital (forkortes<br />
k).<br />
Den andre delen av kapitalen blir anvendt av kapitalisten til å ansette<br />
3. - Studiebok<br />
33
KAPITTEL 5. PROFITTEN.<br />
I eksemplene hittil har vi sett hvordan merverdien skapes i den enkelte<br />
industribedriften. Vi har sett på en arbeider som får 250 kr. i arbeidslønn<br />
og som skaper en merverdi på 750 kr. Men betyr dette at denne merverdien<br />
havner helt og fullt hos vedkommende industrikapitalist? Nei.<br />
Kapitalisten er nødt til å dele profitten med andre kapitalister. Grunnen<br />
som fabrikken står på er kanskje leid. Det betyr at det må betales<br />
grunnrente til grunneieren. Bedriften har tatt opp lån i bank. Bankrenta<br />
må betales av merverdien. Produktene skal selges på markedet og<br />
kanskje gå gjennom både grossist og detaljist. Hvis varen i gjennomsnitt<br />
skal selges til sin verdi kan ikke salgsleddene plusse på prisen utover det<br />
som tilsvarer verdien. (I regnskapene ser det slik ut, for der plusses det<br />
på prosenter i hvert ledd. Men dette er bare en regnskapsmessig måte å<br />
gjøre det på.) Det som skjer er at produsenten avstår en del av profitten<br />
til henholdsvis grossist og detaljist. Videre kommer sjølsagt den kapitalistiske<br />
staten inn og krever sin del av merverdien i form av skatter og<br />
avgifter.<br />
Dette betyr videre at bedriftens overskudd eller underskudd ikke er<br />
noe direkte uttrykk for merverdien. Det er fullt mulig at bedriften går<br />
med et regnskapsmessig underskudd samtidig som merverdien er stor.<br />
Det betyr bare at den er kanalisert til andre deler av borgerskapet, evt.<br />
til andre deler av et konsern. Finanskapitalen tilegner seg en økende del<br />
av merverdien, og det finnes eksempler på bedrifter som har større<br />
utgifter til bankrenter enn til kjøp av arbeidskraft.<br />
For å få et innblikk i hvordan merverdien fordeles skal vi nå studere<br />
kapitalens sirkulasjon.<br />
5.1. KAPITALENS SIRKULASJON.<br />
Kapitalen befinner seg i stadig bevegelse. Vi får lønningene i lønningsposen,<br />
med disse kjøper vi matvarer i butikken, butikkeieren kjøper<br />
varer av grossisten osv. I dette virvaret av bevegelse kan vi skille ut tre<br />
bestemte stadier.<br />
Livsvilkåret for den kapitalistiske produksjonsmåten er en utviklet<br />
varesirkulasjon, dvs. varebytte ved hjelp av penger. Den kapitalistiske<br />
produksjonen er uatskillelig forbundet med sirkulasjonen.<br />
Hver enkelt kapital begynner sin livsvei i form av en bestemt penge-<br />
39
Den skatt som industri-, bank- og handelskapitalistene betaler til staten,<br />
er også en del av merverdien, på samme måte som «lønn» til<br />
kapitalister, bedriftledelse og de tjenestemennene som ikke utfører<br />
produktivt arbeid.<br />
5.3. HVA ER PROFITI?<br />
Varens verdi består som vi tidligere har sett av de tre delene k, vog m.<br />
Men kapitalisten ser ikke varens verdi på denne måten. Han synes at de<br />
kostnadene han har hatt for å framstille varen, representerer varens<br />
virkelige verdi, nemlig k + v. I og med at han sjelden selger varen til dens<br />
virkelige verdi (for ham virkelig), synes det for ham å bli et overskudd i<br />
forhold til de virkelige produksjonsutgiftene. Kapitalisten anser altså<br />
ikke at overskuddet stammer fra arbeidet, men at det er et produkt av<br />
hele kapitalen, både den konstante og den variable.<br />
Kapitalistens inntekt av utbyttinga kalles profitten.<br />
Profitten er altså ikke noe som er skilt fra merverdien, men bare en<br />
forvandla form av den.<br />
Hvis vi tar eksemplet vårt med maskindelen hvis verdi blir bestemt av<br />
k = 750, v = 250 og m = 750, så har vi tidligere slått fast at merverdiraten<br />
som viser hvorledes de nyproduserte verdiene fordeler seg mellom<br />
arbeid og kapital =<br />
m<br />
V<br />
5.4. PROFITIRATEN<br />
750 kr.<br />
--- = 3 og i prosent lik: 300%.<br />
250 kr.<br />
Men kapitalisten er som sagt ikke interessert i om hans profitt stammer<br />
fra den variable eller den konstante kapitalen. Han har investert 750 kr.<br />
+ 250 kr. = 1000 kr. for å framstille denne maskinen. Han er nå<br />
interessert i overskuddet i forhold til denne kapitalen.<br />
Dette forholdet kaller vi profittraten. I vårt eksempel blir denne:<br />
m 750 kr. 750 kr.<br />
k+v (250 + 750) kr.<br />
Profittraten er altså mindre enn merverdiraten.<br />
44<br />
--- = 0,75 eller 75%<br />
1000 kr.<br />
--<br />
l<br />
l
Hvilke faktorer bestemmer profittraten!: størrelse?<br />
a. Merverdiraten. Profittratens kilde er som vi tidligere har konstatert<br />
merverdien. Derfor vil naturligvis merverdiraten ha en kraftig innflytelse<br />
på profittr1tens størrelse. Jo større merverdiraten er, desto større blir<br />
også profittraten. La oss anta at den konstante kapitalen er 750 kr., den<br />
variable kapitalen 250 kr. og merverdiraten 100%. Merverdien blir da,<br />
250 kr. og profittraten:<br />
m<br />
250 kr.<br />
. 100% =<br />
k+v (750 + 250) kr.<br />
. 100% =<br />
250 kr.<br />
1000 kr.<br />
. 100%<br />
=25%.<br />
Hva skjer hvis merverdiraten fordobles til 200 %? Merverdien blir da<br />
dobbelt så stor som lønna, dvs. 500 kr. Profittraten blir da:<br />
500 k!..:__ . 100 % = 50 %.<br />
1000 kr.<br />
Jo større merverdiraten er, desto større blir profittraten.<br />
b. Kapitalens organiske sammensetning.<br />
Vi antar at vi har to forskjellige sammensetninger av kapital, men at<br />
merverdiraten er konstant 100 %.<br />
Den totale kapitalen er like stor i begge tilfellene.<br />
I.<br />
Il.<br />
k<br />
6000<br />
8000<br />
V<br />
4000<br />
2000<br />
m<br />
4000<br />
2000<br />
I det første tilfellet er kapitalens organiske sammensetning:<br />
k<br />
V<br />
6000 kr. = 1,5 dvs. 1,5 til1<br />
4000 kr.<br />
Hvis merverdiraten er 100%, blir merverdien ( = profittmengden) også<br />
4000 kr.<br />
I det andre tilfellet er kapitalens organiske sammensetning:<br />
45
k v m<br />
Kapitalist I trenger for å produsere varen: 300 90 90<br />
Kapitalist Il trenger for å produsere varen: 300 110 110<br />
Den individuelle verdien til varen er 480 kr. for den første kapitalisten,<br />
520 kr. for den andre, men på markedet selges begge til den samfunnsmessige<br />
verdi av 500 kr. Kapitalist I får altså: 500 kr. - 390 kr. =<br />
110 kr., mens kapitalist Il får: 500 kr.- 410 kr.= 90 kr. Nr. Il får altså<br />
ikke hele den merverdien som er blitt skapt i hans egen bedrift, fordi den<br />
resterende delen blir tatt av den mer effektive kapitalisten.<br />
Hvis alle kapitalistene klarer å følge I's rasjonaliseringer, vil den nye<br />
samfunnsmessige verdien bli 480 kr. Ekstra profitten kan bare tilegnes av<br />
I så lenge han er mer effektiv enn de andre kapitalistene.<br />
Konkurranse mellom bedrifter i ulike bransjer.<br />
Når vi skal undersøke hvordan konkurransen mellom ulike bransjer<br />
fungerer, kommer vi snart til det resultat at totalkapitalen i ulike bransjer<br />
har ulik sammensetning på grunn av en rekke tekniske og historiske<br />
omstendigheter.<br />
For å lette framstillinga forutsetter vi at den samfunnsmessige produksjonen<br />
er fordelt på tre bransjer som har forskjellig sammensetning av<br />
totalkapitalen. De tre bransjene er: bransje (III) med høy organisk<br />
sammensetning, en bransje med gjennomsnittlig organisk sammensetning<br />
(Il) og en bransje med lav organisk sammensetning (I). Vi vil også<br />
anta at totalkapitalen og merverdiraten er like store i de forskjellige<br />
bransjene.<br />
Forholdet kan illustreres på følgende måte:<br />
kap. sammen- merverdi- mer- profitt- varens<br />
Bransje setning rate verdi rate verdi<br />
I. 70k + 30v 100% 30 30% 130<br />
Il. 80 k + 20v 100% 20 20% 120<br />
Ill. 90 k +lOv 100% lO 10% 110<br />
= 240k + 60v gj. 100% 60 gj. 20% 360<br />
Vi ser at den totale kapitalen er 300 og den samlede merverdien 60. Den<br />
gjennomsnittlige profittraten for hele den samfunnsmessige kapitalen er<br />
altså:<br />
48
60<br />
300<br />
. 100% = 20% (gj . står for i gjennomsnitt) .<br />
Ifølge tabellen får kapitalistene i branse I en profittrate på 30%, mens<br />
kapitalisten i bransje Ill bare får en profittrate på 10% enda de har like<br />
stor totalkapital og under forutsetning av at alle varene i gjennomsnitt<br />
selges til sine virkelige verdier.<br />
Et slikt forhold er umulig i lengden. Det er likegyldig for en kapitalist ·<br />
hva han produserer. Det viktigste er at han får normal profitt på kapitalen<br />
sin. De kapitalistene som anser at de får for lite (dvs. kapitalistene i<br />
bransje Ill), vil lete etter et annet investeringsområde for kapitalen.<br />
Naturligvis vil de da flytte deler av sin kapital fra bransje Ill til bransje I.<br />
Men hva betyr dette for varens salgspris?<br />
Ettersom kapitalen forsvinner fra bransje Ill, blir produksjonen der<br />
mindre. Tilbudet av varer blir altså mindre, men etterspørselen er den<br />
samme. Resultatet er at prisene i bransje Ill vil stige. Produksjonen av<br />
varer i bransje I vil stige mens etterspørselen er konstant. Dette medfører<br />
at prisene på varer i bransje I vil synke i forhold til verdiene.<br />
Hvorledes kommer prisene til å synke og kapitalen til å bli overflyttet?<br />
Så lenge profittraten er større i noen bransjer enn i andre, vil kapitalistene<br />
streve etter å flytte kapitalen til den mest lønnsomme bransjen.<br />
Men når kapitalen blir flyttet vekk fra en bransje, vil prisene i denne<br />
bransjen stige og dette fører til at også profitten stiger.<br />
Profittraten i den bransjen kapitalisten søker seg til kommer til å<br />
synke pga. de fallende prisene som oppstår der.<br />
Kapitaloverføringa pågår helt til profittratene i de forskjellige bransjene<br />
har blitt like.<br />
Kapitalen vil bli overført inntil profittraten i de tre bransjene blir<br />
20 %, som er gjennomsnittet.<br />
Prisen på en vare i bransje I vil synke fra 130 kr. til120 kr., prisen på en<br />
vare i bransje Il vil være konstant, mens prisen på en vare i bransje Ill vil<br />
stige fra 110 kr. til120 kr. Forholdet kan illustreres slik:<br />
Bransje varens varens profitt- prisens forskjell<br />
verdi pris raten fra verdien<br />
I. 130 kr. 120 kr. 20 % + 10 kr.<br />
Il. 120 kr. 120 kr. 20 % o kr.<br />
Ill. 110 kr. 120 kr. 20% + 10 kr.<br />
Sum: 360kr. 360 kr. O kr.<br />
4. - Studiebok<br />
49
Vi ser at ved overføringa av kapitalen vil prisene på varene i bransje I<br />
(med lav organisk sammensetning) synke under sine verdier. Kapitalistene<br />
i denne bransjen kan altså ikke tilegne seg hele den merverdien de har<br />
suget ut av arbeiderne.<br />
Denne merverdien tilegnes i stedet av kapitalistene i bransje Ill. I denne<br />
bransjen (med høy organisk sammensetning av kapitalen) har prisene<br />
steget over verdiene.<br />
Vi bør her legge merke til to ting:<br />
For det første har den totale merverdien som har blitt suget ut av<br />
arbeiderne ikke forandra seg. Det overskuddet som kapitalistene i<br />
bransje Ill tilegner seg utenom merverdien, har ikke kommet fra himmelen.<br />
Den har blitt skapt av arbeiderne i en annen produksjonsgren<br />
(bransje I), sjøl om kapitalistene i denne bransjen ikke har kunnet<br />
tilegne seg den.<br />
For det andre betyr dette ikke at merverdiloven er opphevd. Som vi<br />
ser i eksemplet over, så tilsvarer fortsatt varenes totale verdi deres samlede<br />
priser.<br />
Produksjonspris: Vi ser at varene selges til en pris som tilsvarer<br />
kostnaden (k + v) + gjennomsnittsprofitten av den innsatte kapitalen.<br />
Denne prisen kaller vi produksjonsprisen.<br />
Loven om produksjonspriser og merverdiens fordeling får en viktig<br />
konsekvens for klassekampen.<br />
Ved at merverdien blir fordelt på hele kapitalistklassen, så har en<br />
kapitalist ikke bare interesse av å utbytte sine egne arbeidere. Jo større<br />
den totale merverdien som blir pressa ut av arbeiderne er, desto større<br />
profitter blir det å fordele mellom kapitalistene.<br />
Kapitalistene har derfor interesse av å øke utbyttinga av hele arbeiderklassen,<br />
noe som jo fører til en økning av den gjennomsnittlige<br />
profitten.<br />
Det faktum at profittraten blir større desto lavere kapitalens organiske<br />
sammensetning er, fører til at kapitalen forflyttes fra bransjer med<br />
høy organisk sammensetning til bransjer med lav organisk<br />
sammensetning.<br />
Ofte overfører kapitalistene på grunn av dette kapitalen til utlandet.<br />
Denne loven motvirkes av andre krefter. For å tilegne seg en ekstraprofitt,<br />
lønner det seg for kapitalisten å innføre mer konstant kapital,<br />
hvis dette øker arbeidsproduktiviteten forholdsvis mer enn økinga av<br />
den konstante kapitalen. Under monopolkapitalismen kan de største<br />
50
MØ1E3<br />
KAPITIEL 6; KAPITALISMENS ØKONOMISKE KRISER.<br />
6.1. DE KAPITALISTISKE KRISENE.<br />
a. Krisenes karakter av overproduksjonskriser.<br />
I mellomkrigstida var den offisielle arbeidsløshetsprosenten i sagbruksindustrien<br />
mellom 20 og 50 %. På sagbruksplassene hadde familiene<br />
ofte ikke engang ved å brenne. Var dette pga. at det var for lite<br />
trevirke i landet?<br />
Nei!<br />
Det var for mye- dvs. mer enn hva kapitalistene ville produsere til de<br />
gjeldende profittrater.<br />
Boligsituasjonen i Norge i dag viser samme mønsteret. Bygningsarbeiderne<br />
går arbeidsløse mens boligkøene er enorme. Mange nye<br />
leiligheter står tomme fordi vanlige folk ikke har råd til å flytte inn i dem<br />
pga. de skamløse husleiene og de høye innskuddene.<br />
De kapitalistiske krisene er overproduksjonskriser. Men overproduksjon<br />
betyr ikke at det er absolutt overproduksjon. Behovet for produktene<br />
er ofte enormt blant massene, men folk har ikke råd til å kjøpe<br />
varene.<br />
b. Grunnlaget for de kapitalistiske krisene. Motsigelsen mellom det<br />
kapitalistiske produksjonssystemets samfunnsmessige karakter og<br />
den private tilegnelsen.<br />
Et kort tilbakeblikk på kapitalismens historie viser at de økonomiske<br />
krisene er innebygd i det kapitalistiske systemet. Ei krise følger etter et<br />
oppsving like sikkert som natt følger dag. Hva er da den grunnleggende<br />
motsigelsen som ligger bak krisene? Svaret er: Den grunnleggende motsigelsen<br />
i det kapitalistiske produksjonssystemet er motsigelsen mellom<br />
produksjonens samfunnsmessige karakter og den private tilegnelsen.<br />
Hva menes med det?<br />
Det kapitalistiske produksjonssystemet er basert 'på ep utbredt ar-<br />
53<br />
. (
eidsdeling (spesialisering). I en bestemt fabrikk er avdelingene veldig<br />
spesialiserte. Også mellom de forskjellige bedriftene og produksjonssektorene<br />
er spesialiseringa stor. Ved dette blir de forskjellige avdelingene<br />
i en fabrikk, fabrikkene og produksjonssektorene sterkt avhengige<br />
av hverandre. Produksjonen blir stadig mer samfunnsmessig i sin<br />
karakter.<br />
Men i motsetning til produksjonens samfunnsmessige karakter står<br />
den private tilegnelsen av produksjonsresultatene. Den private tilegnelsens<br />
grunnleggende betingelse er den private eiendomsretten til produksjonsmidlene.<br />
Kapitalen konsentrerer seg stadig på færre hender. Kapitalistenes lov<br />
er å streve etter maksimal profitt. Samtidig som produksjonen blir stadig<br />
mer samfunnsmessig av karakter, blir dens retning bestemt av den<br />
enkelte kapitalisten, som også tilegner seg de produserte varene i kraft<br />
av sin eiendomsrett til produksjonsmidlene.<br />
Fordi den private tilegnelsen av produksjonsresultatet stadig gir seg<br />
sterkere uttrykk ved kapitalakkumulasjon og kapitalkonsentrasjon<br />
(konkurransedød, nedlegging, oppkjøp, produksjonsutvidelse osv.),<br />
skjerpes motsigelsen mellom produksjonsformen og tilegnelsen.<br />
Pengehusholdningen medfører at denne motsigelsen stadig kommer<br />
til uttrykk. Pga. den grunnleggende sirkulasjonsformen i kapitalismen<br />
(P-V-P, penger - vare - penger) faller varesirkulasjonen i to faser:<br />
kjøp og salg. Pengene virker derfor ikke bare sammenbindende, men<br />
også atskillende på varesirkulasjonen.<br />
Men ved dette oppstår det lett en forstyrrelse i bytteprosessen. Hvis A<br />
kjøper en varefra B, så går en viss sum penger fra A til B, men hvis nå B<br />
ikke bruker pengene sine til å kjøpe en vare fra C, så blir varebyttet brutt<br />
i dette punktet. Hvis C ikke får solgt, kan han heller ikke kjøpe avD osv.<br />
Muligheten for kriser er såleis gitt allerede ved pengehusholdninga.<br />
Men for at denne muligheten skal kunne virke, kreves det at den<br />
grunnleggende motsigelsen mellom produktiv kreftenes stadig mer samfunnsmessige<br />
karakter og den private tilegnelsen kommer til uttrykk.<br />
Vi skal her bare ta opp et par av de motsigelsene som kan utledes av<br />
hovedmotsigelsen, og som har direkte betydning for diskusjonen av<br />
krisene, nemlig:<br />
l. Motsigelsen mellom produksjon og konsum.<br />
2. Motsigelsen ved utviklinga av de forskjellige produksjonssektorene.<br />
54<br />
l
_ ,.. \<br />
/.) . l ,<br />
... _ .<br />
l . Motsigelsen mellom produksjon og konsum.<br />
Hver enkelt kapitalists målsetting er å oppnå maksimal profitt. For å få<br />
størst mulig profitt ønsker han å akkumulere merverdien. For å kunne<br />
akkumulere merverdien må kapitalisten både holde lønna til sine ansatte<br />
så lav som mulig og få avsetning for produktene sine. Forutsetninga<br />
for det siste er naturligvis at den store massen har råd til å kjøpe varene<br />
hans. Dette kan de ikke gjøre hvis arbeidslønna hele tida holdes nede.<br />
Den ideelle tilstanden for den enkelte kapiralisten er derfor at han sjøl<br />
skal betale så lite som mulig i lønn til sine ansatte, mens alle de andre<br />
kapitalistene betaler så høy lønn at kjøpekrafta blir god. Dette er<br />
naturligvis umulig.<br />
Kapitalistene kan aldri samtidig øke profittene og massens kjøpekraft ...<br />
Det som for folket er kjøpekraft, lønna, og som derfor bør holdes oppe -<br />
er samtidig utgift for kapitalisten og bør derfor holdes nede.<br />
2. Motsigelsene ved utviklinga av de ulike produksjonssektorene.<br />
I kapitalismen blir de forskjellige varenes produksjonsmengde ikke<br />
bestemt av de menneskelige behovene. Kapitalistene forsøker hele tida<br />
å øke produksjonen sin uten å ta hensyn til om.,massene trenger varene i<br />
det antallet som blir Jaget.<br />
Kun kapitalistenes egen kapitaltilgang begrenser produksjonen.<br />
Dette fører uvilkårlig med seg at størrelsesforholdene mellom de ulike<br />
produksjonssektorene blir forrykka, samtidig som produksjonens stadig<br />
mer samfunnsmessige karakter krever balanse for at systemet ikke skal<br />
bryte sammen.<br />
En av uttrykksformene for motsigelsene ved utviklinga av de forskjellige<br />
produksjonssektorene, er den minkende overensstemmelsen mellom<br />
produksjonsmiddel- og konsumvareindustrien.<br />
Den kapitalistiske produksjonen kan stort sett deles inn i to deler.<br />
Produksjonsmiddelindustrien tilvirker råvarer, maskiner, bygger fabrikker<br />
osv. Konsumvareindustrien tilvirker matvarer, tekstiler og andre<br />
konsumvarer.<br />
Produksjonen som helhet må være i balanse når det gjelder disse<br />
sektorene. Produksjonsmiddelindustrien skal både fornye sin egen konstante<br />
kapital og utruste konsumvareindustrien med dens konstante<br />
kapital. Konsumvareindustrien skal utruste såvel arbeidere som kapitalister<br />
i begge bransjer med konsumvarer. Marx har påvist at betingelsen<br />
for balanse mellom de to sektorene er at summen av all variabel kapital<br />
55
iler. På bilfabrikkene sto hundretusener av usolgte biler. Bilfabrikkene<br />
måtte innskrenke virksomheten og sette arbeidere på porten.<br />
Hva er årsaken til overproduksjonskrisene?<br />
Eksemplet fra bilindustrien i midten av 70-åra viser hvorfor de økonomiske<br />
krisene bryter ut under kapitalismen. Kapitalistene driver produksjonen<br />
for å tjene mest mulig. Jakta på profitten driver dem til å<br />
utvide produksjonen mest mulig. De øker overskuddet om salget øker.<br />
Samtidig går profitten ned om arbeiderne øker lønningene sine. Derfor<br />
motarbeider kapitalistene alle lønnskrav, og det er bare motvillig, og<br />
som regel under tvang at de innfrir noen lønnsforbedringer.<br />
Ei stund går det bra. Det er «gode konjunkturer». Produksjonen øker<br />
og salget øker. Slik var situasjonen stort sett i de vestlige kapitalistiske<br />
landa fra slutten av 60-åra til1973.<br />
For den enkelte kapitalisten er det lønnsomt å holde lønningene nede.<br />
Men for det kapitalistiske systemet blir resultatet et annet. Når lønningene<br />
blir holdt tilbake, øker kjøpekrafta mindre enn økninga av produksjonen.<br />
Fabrikkene spyr produktene ut på markedet, men lønningene til<br />
folk flest blir sammenlagt for små til å kjøpe alle produktene. Lagrene<br />
hoper seg opp. Bedriftene kan ikke fortsette å produsere i samme<br />
tempo. Det har oppstått ei overproduksjonskrise, og permitteringer,<br />
oppsigelser og bedriftsnedleggelser følger i kjølvannet.<br />
Krisa brer seg<br />
Etter at en bransje er ramma av overproduksjonskrisa, vil den lett spre<br />
seg til andre bransjer. Er det overproduksjon av biler og skip blir det<br />
mindre behov for stål. Derfor blir stålindustrien ramma av overproduksjonskrisa.<br />
Når hundretusener, kanskje millioner, blir arbeidsløse, har<br />
de mindre å kjøpe for. Derfor går salget av forbruksvarer ned, og krisa<br />
slår inn i disse bransjene.<br />
Krisa ved verftene<br />
Fram til1977 var det gode tider for de norske verftene. De bygde skip og<br />
boreplattformer. Folk jobba på spreng. Eierne håva inn svære<br />
overskudd.<br />
I dag har mange av verftene vansker. Tusener blir permittert eller sagt<br />
opp. Dyktige fagarbeidere står plutselig uten arbeid - det er takken for<br />
sprengjobbinga i åra før.<br />
58
Hvorfor har krisa ramma verftene? I begynnelsen av 70-åra blei<br />
mange skip satt inn i sjø transporten, og mange nye skip blei sjøsatt. Men<br />
som en følge av den økonomiske krisa stagnerte verdenshandelen etter<br />
1973.<br />
Rederne fikk flere skip enn de greide å skaffe frakter til. Mange<br />
rederier har gått konkurs, og hundrevis av skip er i opplag.<br />
Derfor har bestillingene på skip i verden gått kraftig ned. I 1974 var<br />
det bestilt 130 millioner bruttotonn, i midten av 1978 bare 45 millioner<br />
bruttotonn. Men kapasiteten ved verftene i verden er langt større enn<br />
dette.<br />
Derfor får ikke verftene nye oppdrag. Den grunnleggende årsaken er<br />
overproduksjonen av skip.<br />
6.3. SAMMENFATNING<br />
Så lenge det kapitalistiske produksjonssystemet har eksistert, har det<br />
også vært ramma av økonomiske kriser.<br />
Disse krisene er overproduksjonskriser. Det arbeidende folket har<br />
ikke råd til å kjøpe de varene som er produsert. Den grunnleggende<br />
motsigelsen i det kapitalistiske produksjonssystemet er motsigelsen mellom<br />
produksjonens samfunnsmessig! karakter og den private<br />
tilegnelsen.<br />
Dette gir seg uttrykk i bl.a. motsigelsen mellom produksjon og konsum<br />
og motsigelsen ved de ulike sektorenes utvikling.<br />
De statlige inngrepene har som mål å gjøre produksjonen lønnsom for<br />
kapitalistene. De statlige utgiftene blir bekosta ved at massenes kjøpekraft<br />
ytterligere blir beskåret, noe som fører til ei skjerping av motsigelsen<br />
mellom produksjon og konsum.<br />
Kapitalistene overvinner på denne måten ingen kriser, de bare skyver<br />
dem foran seg. For at de statlige injeksjonene skal ha noen virkning, må<br />
de hele tida økes, noe som igjen fører til at staten suger opp massenes<br />
kjøpekraft ved stadig høyere skatter.<br />
Stimulering av investeringer fører heller ikke til noen løsning, fordi<br />
investeringer fører til økt produksjonskapasitet.<br />
Motsigelsen mellom produksjonens samfunnsmessige karakter og<br />
den private tilegnelsen har ikke forsvunnet, men tvert om blitt skjerpa til<br />
det ytterste under den statsmcinopolistiske kapitalismen. De statlige<br />
«krisebekjempende» tiltaka blir satt inn mot krisenes symptom, men<br />
59
ikke mot deres forutsetninger. For at de økonomiske krisene skal forsvinne,<br />
må det kapitalistiske produksjonssystemet rykkes opp med<br />
røttene.<br />
De uproduktive sektorenes stadig større rolle viser klart kapitalismens<br />
parasittiske karakter.<br />
Når krig, opprustninger og uproduktiv reklame blir forsvart av de<br />
borgerlige økonomene, er dette ikke annet enn et bevis på at kapitalismen<br />
har overlevd seg sjøl, og at de rådende produksjonsforholdene<br />
har blitt et hinder for produktiv kreftenes videre utvikling.<br />
Når denne grunnleggende motsigelsen i kapitalismen blir skjerpa,<br />
betyr dette at alle motsigelsene i kapitalismen blir skjerpa. Dette vil føre<br />
til at de kommende økonomiske krisene vil bli enda mer ødeleggende<br />
enn de tidligere.<br />
Den andre verdenskrigens stimulerende virkning på etterspørselen av<br />
produksjonsmidler og konsumvarer blir stadig svakere. Dette kan vi se<br />
av konjunktursyklenes stadig kortere lengde. Nye kriger er nødvendige<br />
for å stimulere etterspørselen.<br />
Kapitalistenes muligheter til å holde unna for produksjonsøkningene<br />
ved krig, opprustning og utbygging av de uproduktive sektorene, har<br />
likevel meget bestemte grenser.<br />
Ikke engang et kapitalistisk land kan som helhet, eller hovedsakelig,<br />
forsørge seg ved å krige og ved å kaste rikdommene i sjøen.<br />
Derfor vil det med sikkerhet komme nye økonomiske kriser om ikke<br />
så altfor lang tid, som vil ryste det kapitalistiske systemet i dets<br />
grunnvoller.<br />
Et eksempel på dette er den stadige krisa i imperialismens valutasystem.<br />
Når kapitalistene ikke kan forhindre de økonomiske krisene på<br />
annen måte, forsøker de å «løse» dem ved å påtvinge verdens folk nye<br />
kriger.<br />
Vi må derfor nøye forsøke å trekke konsekvensene av den sammenfatninga<br />
av verdenssituasjonen som Mao Tsetung gir, når han sier:<br />
«De neste 50 til 100 år fra nå av, vil bli en stor æra med en radikal<br />
endring av samfunnssystemet over hele verden, en æra som vil ryste<br />
jorda som aldri før i noen tidligere historisk periode. Vi som lever i en<br />
slik æra må være forberedt på å ta del i store kamper som vil ha mange<br />
trekk som er annerledes enn fortidas kamper.»<br />
60
MØTE 3: STUDIEOPPLEGG<br />
På dette møtet trekker vi sammen noen av trådene fra de to foregående<br />
møtene. Vi har studert utbyttinga i samband med merverditeorien og vi<br />
har studert fordelinga av merverdien. Kort sagt, vi har sett hvordan<br />
kapitalismen betyr at et lite mindretall av eiere av produksjonsmidler<br />
kan utbytte det store flertallet som ikke eier produksjonsmidler. Fra et<br />
arbeiderstandpunkt finnes det sjølsagt all mulig grunn til å bli moralsk<br />
opprørt og forbanna over et sånt system. Men moralsk forbannelse<br />
hjelper lite hvis det kapitalistiske systemet var i stand til å fortsette å<br />
utvikle seg og fornye seg uten avgjørende problemer. Det var nettopp<br />
det Marx viste at det ikke kunne. Han førte teoriene om merverdien<br />
videre og viste på grunnlag av dem at kapitalismen hadde innebygde<br />
motsigelser som blei skarpere jo mer kapitalismen utvikla seg.<br />
På dette møtet skal vi diskutere hvorfor de økonomiske lovene i<br />
kapitalismen er av en slik art at de skaper økonomiske kriser, og om<br />
kapitalismen er i stand til å overleve disse krisene på lang sikt.<br />
I «Teorier om merverdien» pekte Marx på at muligheten for krise<br />
ligger i skillet mellom produksjon og marked. Med forbedring av produktivkreftene<br />
skjer·det ei økning av produksjonen. For å ta imot den<br />
økte produksjonen må markedet vokse like raskt. I motsatt fall blir det<br />
overproduksjon. Men enhver produsent veit at det ikke er noen automatisk<br />
forbindelse mellom produksjon og marked. Det er to uavhengige<br />
olnråder, og det viser seg at markedet møter langt større hindringer for<br />
sin ekspansjon enn hva produksjonen gjør. I begynnelsen av 1980-åra<br />
synker f.eks. kjøpekrafta til befolkninga, dvs. markedet for forbruksvarer<br />
stagnerer og krymper. Samtidig skjer det ei rask utvikling av de<br />
nye, datastyrte produksjonssystemene. Her ligger kilden til overproduksjon.<br />
Og overproduksjonen får preg av krise, fordi kapitalen ikke<br />
kan få virkeliggjort merverdien uten å få solgt varene.<br />
Motsigelsen mellom den samfunnsmessige produksjonen og den private<br />
eiendommen til produksjonsmidla fører direkte til overproduksjonskriser.<br />
Den enkelte kapitalist produserer for å oppnå profitt, ikke<br />
for å dekke et bestemt behov. Sjøl om produksjonen på den enkelte<br />
61
MØ1E4:<br />
IMPERIALISMEN<br />
Til nå har vi i all hovedsak drøfta kapitalismen som om den skulle ha vært<br />
en frikonkurransekapitalisme, altså et system der enkeltstående kapitalister<br />
konkurrerer på et fritt marked. Alt på Marx' tid var dette bildet i<br />
ferd med å endre seg. Men først etter hans død skjøt denne utviklinga<br />
virkelig fart og nådde et nytt trinn, nemlig monopolkapitalisme og<br />
imperialisme. Av naturlige grunner kunne ikke Marx sjøl analysere<br />
denne utviklinga, det blei det Lenin som kom til å gjøre i sitt epokegjørende<br />
verk «Imperialismen- kapitalismens høyeste stadium». Med<br />
utviklinga av kapitalismen til imperialisme oppsto en del viktige endringer.<br />
Dette betyr imidlertid ikke at Marx' analyse blei avlegs, slik en<br />
del folk vil ha det til. Imperialismen utvikla seg tvert om på grunnlag av<br />
nettopp de lovmessighetene i kapitalismen som Marx hadde avslørt.<br />
Marx hadde vist hvordan kampen om å oppnå i det minste gjennomsnittsprofitten,<br />
førte til at de svakeste bukka under i konkurransen,<br />
mens de sterkeste økte sin kapital ytterligere. Marx hadde også vist,<br />
allerede i «Det kommunistiske partis manifest» (1848) at kapitalismen<br />
hadde skapt et verdensmarked og at den kapitalistiske vareproduksjonen<br />
spredte seg til hele verden med uimotståelig kraft.<br />
Men på Marx' tid hadde konsentrasjonen av kapitalen ennå ikke nådd<br />
et monopolistisk stadium og det fantes fortsatt områder der kapitalen<br />
kunne fortsette sin ekspansjon. Begge deler endra seg dramatisk etter<br />
Marx' død. Det var på grunn av disse to endringene kapitalismen utvikla<br />
seg til sitt nye stadium.<br />
MONOPOLKAPITAL<br />
Lenin gir talende eksempler på hvordan monopolkapitalen hadde utvikla<br />
seg rundt århundreskiftet,<br />
Om vi tar det som i Tyskland blir kalt industri i vid forstand, det vil si<br />
medrekna handel, transport, osv., får vi følgende bilde: 30 588 store<br />
63
foretak av alt i alt 3 265 623, det vil si 0,9 prosent. Disse foretaka<br />
sysselssetter 5 700 000 arbeidere av
Lenin siterer en tysk økonom som ga følgende oversikt over hvilke<br />
«siviliserte» midler monopolene gjør bruk av i kampen om profitten:<br />
l) De stopper tilførselen av råstoff ( ... «en av de viktigste metodene<br />
for å tvinge fram lydighet overfor kartellet»). 2) De stopper tilførselen<br />
av arbeid gjennom «allianser» (dvs. gjennom avtaler mellom<br />
kapitalistene og fagforeningene, der de sistnevnte bare tillater medlemmene<br />
sine å arbeide i kartellforetak). 3) De stopper forsyninger.<br />
4) De stenger handelsmarkeder. 5) De oppretter avtaler med kjøperne,<br />
der disse forplikter seg til bare å handle med kartellene. 6) De<br />
setter systematisk ned prisene (for å ruinere firmaer som står «utafor»,<br />
dvs. de som nekter å underkaste seg monopolistene. Det blir<br />
brukt millioner for å selge varer under kostpris over et visst tidsrom.<br />
Det var tilfeller da prisen på bensin på denne måten blei satt ned fra<br />
40 til 22 mark, dvs . nesten med halvparten!). De stopper kreditter.<br />
8) De går til boikott. (s. 65-66).<br />
Her har en ikke en gang gått inn på hva slags metoder som brukes «under<br />
bordet», men som vi av og til får et lite innblikk i gjennom de regelmessige<br />
skandalene i finansverdenen. Det er klart at dette ikke lenger har<br />
noe med frikonkurransekapitalisme å gjøre. Monopolkapitalismen har<br />
oppstått.<br />
Norge er et høyt utvikla monopolkapitalistisk samfunn. Dette viser<br />
også tabellen nedafor. Den er henta fra «Økonomisk Rapport» sommeren<br />
1981 og viser at noen bedrifter har fullstendig eller nesten fullstendig<br />
monopolstilling på bestemte områder i økonomien. Et firma<br />
som har en slik monopolstilling som de som er nevnt her, vil være i stand<br />
til å bestemme prisnivået i bransjen.<br />
(Et vanlig kapitalistisk argument mot sosialismen er at uten konkurranse<br />
vil det ikke være mulig å utvikle produksjonen særlig raskt. Men ,)<br />
disse monopolene har heller ikke nevneverdig konkurranse. Det eneste f ,<br />
som skiller de fleste av dem fra et sosialistisk statsmonopol er at de er eid ;!<br />
av ei lita gruppe kapitalister, som også får overskuddet av produk- \<br />
sjonen. Mens under sosialismen ville dette overskuddet tilfalle samfunnet.<br />
Men den forskjellen taler ikke akkurat til monopolkapitalismens<br />
fordel.)<br />
66
BEDRIFTER MED MONOPOLSTILLING<br />
(Utdrag av tabellen i Økonomisk Rapport, sommeren 1981)<br />
Bedriftens navn Produkt Markedsandel i %<br />
Norsk Hydro gjødsel 100<br />
Nitedals<br />
Tændstikfabrikk fyrstikker 100<br />
Mustad Industrier fiskekroker 100<br />
Norstift skipsspiker 100<br />
Norgas luft gasser 100<br />
Norcem sement 98<br />
Dyno sprengstoff 90<br />
Nora Industrier herm. erter 80-90<br />
To ro supper 80-90<br />
Swix Sport skismøring 85<br />
Saba sanitetsbind 80-83<br />
Stabburet leverpostei 81<br />
Jøtul ovner, peiser 70<br />
Jotun-gruppen maling gjennom<br />
fargehandlere 70<br />
Nestle Findus appelsin-juice<br />
(konsentrert) 70<br />
Jordan tannbørster, tanntråd 70<br />
Tiedemanns<br />
Tobaksfabrik tobakk 70<br />
Jon as Øglænd sykler 68<br />
Hell y-Hansen regntøy 60-80<br />
Electrolux komfyrer 65<br />
Stabburet middagshermetikk<br />
(kjøtt) 50<br />
De-No-Fa Lilleborg oppvaskmidler 50<br />
Freia sjokolade 50<br />
67
BANKENES NYE ROLLE<br />
Lang tid har gått siden det var forbudt for en god kristen å ta renter på<br />
utlånte penger. Italienske kjøpmenn løste den gangen problemet med å<br />
bruke jøder som pengeutlånere. Men heldigvis(:) for moderne kapitalisme<br />
løste reformasjonen dette problemet. Utlån til rente var ikke<br />
lenger en synd. Men fortsatt var pengeutlånerne, og seinere bankene,<br />
bare mellommenn i kapitalsirkulasjonen. På slutten av forrige århundre<br />
og i begynnelsen av dette, skjedde det imidlertid ei endring med denne<br />
«næringslivets ydmyke tjener»: Tjeneren blei herre.<br />
Etter som bankvirksomheten utvikler seg og blir konsentrert i et lite<br />
antall institusjoner, vokser bankene fra å være beskjedne mellommenn<br />
til å bli mektige monopoler, som hersker over nesten hele<br />
pengekapitalen til alle kapitalistene og de små forretningsfolka og<br />
også over størstedelen av produksjonsmidlene og råstoffkildene i<br />
landet det gjelder og i ei rekke land. Denne omdanninga av tallrike<br />
beskjedne mellommenn til en handfull monopolister, er en av de<br />
grunnleggende prosessene i utviklinga av kapitalismen til kapitalistisk<br />
imperialisme. (s. 70.)<br />
Med andre ord så er den gamle kapitalismen, frikonkurransekapitalismen<br />
med den uunnværlige regulatoren sin, børsen, i ferd med å dø.<br />
En ny kapitalisme er kommet for å ta plassen dens, en kapitalisme<br />
som har trekk som tydelig viser at den er en overgangsforeteelse, ei<br />
blanding av fri konkurranse og monopol. Det spørsmålet som naturlig<br />
reise seg er: Hva er denne nye kapitalismen «i ferd med å utvikle<br />
seg til»? Men de borgerlige lærde menn er redde for å reise dette<br />
spørsmålet.<br />
«For tretti år siden utførte forretningsfolk som konkurrerte fritt<br />
med hverandre, ni tideler av det ikke-manuelle arbeidet i samband<br />
med forretningsdrifta si . Nå for tida blir ni tideler av dette 'hjernearbeidet'<br />
utført av funksjonærer. Bankvirksomhet står i spissen for<br />
denne utviklinga. » 2 Denne innrømmelsen ·fra Schulze-Gaevernitz<br />
fører oss enda en gang til spørsmålet: Hva er det denne nye kapitalismen,<br />
kapitalismen i dens imperialistiske stadium, er i ferd med å<br />
2. Schulze-Gaevernitz, «Den tyske kredittbanken», i Grunnriss av sosialøkonomien,<br />
Tiibingen 1915, s. 151.<br />
68
kapitalisten blir mer og mer avhengig av banken.<br />
Samtidig blir det oppretta en personalunion, så å si, mellom bankene<br />
og de største industri- og handelsforetaka. De smelter sammen<br />
gjennom oppkjøp av aksjer, gjennom utnevning av bankdirektører til<br />
styret (eller direksjonen) i industri- og handelsforetak, og omvendt.<br />
Den tyske økonomen Jeidels har samla svært detaljerte data om<br />
denne formen for konsentrasjon av kapital og foretak. Seks av de<br />
største Berlinbankene var representert ved direktørene sine i 344<br />
industriselskaper og av styremedlemmene sine i 407 andre, til sammen<br />
i 751 bedrifter. I 289 av disse selskapene hadde de enten to av<br />
representantene sine i hvert av styrene, eller så hadde de styreformannsstillinga.<br />
Disse industri- og handelsselskapene finner vi i de<br />
forskjelligste industrigreiner: forsikring, transport, restaurantvirksomhet,<br />
teaterbransjen, kunstindustrien, osv. På den andre sida satt<br />
(i 1910) femtien av de største industriherrene i styrene for disse seks<br />
bankene, innbefatta Krupp-direktøren, direktøren for det mektige<br />
«Hapag» (Hamburg-Amerika-linja), osv., osv. Fra 1895 til 1920<br />
deltok hver av disse seks bankene i utstedelsene av aksjer og obligasjoner<br />
i flere hundre industriselskaper (tallet varierer fra 281 til 419). 6<br />
«Personalunionen» mellom bankene og industrien blir utfylt av<br />
«personalunionen» mellom dem og regjeringa. «Styreverv», skriver<br />
J eidels, «blir fritt tilbudt folk med titler, også til tidligere statstjenestemenn,<br />
som kan gjøre mye for å lette (!)forbindelsene med myndighetene.»<br />
. . . «Vanligvis fins det et parlamentsmedlem eller et<br />
medlem av bystyret i Berlin i styret til en stor bank.» (s. 80-83.)<br />
Lenin oppsummerer denne utviklinga av kapitalismen slik:<br />
Følgelig markerer det tjuende århundret vendepunktet fra den gamle<br />
til den nye kapitalismen, fra herredømmet til kapitalen i alminnelighet<br />
til herredømmet til finanskapitalen. (s. 87.)<br />
6. Jeidels: Forholdet mellom de tyske storbankene og industrien, særlig når det gjelder<br />
jernindustrien (Das Verhaltnis der deutschen Grossbanken zur Industrie mit besonderer<br />
Beriicksichtigung zur Eisenindustrie), Leipzig 1905 , s. 271. Ri esser, samme bok.<br />
70
FINANSKAPITALENS FÅMANNSVELDE<br />
Det at bankkapitalen tar ledelsen over industrikapitalen og blir finanskapital<br />
har vi sett i alle moderne industriland. Det er f.eks. svært<br />
interessant å se hvordan Den norske Creditbanks styremedlemmer og<br />
representantskapsmedlemmer dukker opp i styrer og representantskap i<br />
de største monopolbedriftene her i landet. Den gruppa som bestemmer<br />
over de virkelig store penga i Norge, som i andre industriland, er en liten<br />
håndfull finansmagnater.<br />
Denne oversikten illustrerer makta til noen få finansfyrster i Norge. Vi<br />
har bare tatt med noen få av forbindelseslinjene. I virkeligheten er<br />
innflytelsen deres mye større. En helhetlig oversikt over de største<br />
finansfyrstene måtte også inkludert de viktigste byråkratkapitalistene,<br />
dvs. DNA-folk som Finn Lied, Arve Johnsen og Jens Chr. Hauge.<br />
Lenin gir eksempler på hvilke enorme profitter denne moderne<br />
finanskapitalen er i stand til å håve inn:<br />
Finanskapitalen, som er konsentrert på noen få hender og som utøver<br />
et virkelig monopol, presser ut enorme profitter som stadig blir større<br />
ved å opprette selskaper, å utstede aksjer, statslån, osv. Den styrker<br />
herredømmet til finansoligarkiet og krever inn bidrag fra hele samfunnet<br />
til beste for monopolistene. Her er et eksempel blant en<br />
mengde andre på «forretnings»-metodene til de amerikanske trustene<br />
som Hilferding gjengir. I 1887 oppretta Havemeyer Sukkertrusten<br />
ved å slå sammen femten mindre firma, som hadde en samla<br />
kapital på 6 500 000 dollar. Passe «utvanna», som amerikanerne sier,<br />
blei kapitalen til trusten erklært å være 50 millioner dollar. Denne<br />
«Overkapitaliseringa» rekner med den framtidige monopolprofitten,<br />
på samme vis som United States Steel Corporation rekner med sin<br />
framtidige monopolprofitt ved å kjøpe opp så mange jernmalmfelt<br />
som mulig. Og Sukkertrusten innførte virkelig monopolpriser, som<br />
sikra den slik profitt at den kunne betale ut 10 prosent dividende på<br />
en kapital som var «utvanna» sjudobbelt, eller om lag 70 prosent av<br />
den kapitalen som faktisk blei investert da trusten blei danna! I 1909<br />
var kapitalen til Sukkertrusten på 90 millioner dollar. På tjueto år har<br />
den økt kapitalen sin med mer enn det tidoble. (s. 94-95.)<br />
71
Det er karakteristisk for kapitalismen i alminnelighet at eiendomsretten<br />
til kapital er skilt fra det å bruke kapital i produksjonen, at<br />
pengekapital er skilt fra industri- eller produktiv kapital og at rentenisten<br />
som bare lever av inntekt fra pengekapital, er skilt fra entreprenøren<br />
og fra alle som er direkte involvert i å administrere kapital.<br />
Imperialismen, eller herredømmet til finanskapitalen, er det høyeste<br />
stadiet i kapitalismen, og her får dette skillet et enormt omfang. At<br />
finanskapitalen er alle andre former for kapital overlegen, betyr at<br />
rentenisten og finansoligarkiet har makta. Det betyr at et lite antall<br />
økonomisk «mektige» stater skiller seg ut fra resten. (s. 99-100)<br />
KAPITALEKSPORT<br />
Eksport av varer var typisk for den gamle kapitalismen, da fri konkurranse<br />
herska uinnskrenka. Det som er typisk for det siste stadiet av<br />
kapitalismen, når monopolene hersker, er eksporten av kapital.<br />
<strong>Kapitalisme</strong>n er vareproduksjon på sitt høyeste utviklingsnivå, der<br />
også arbeidskraft blir en vare. Veksten i byttet innenlands, og særlig i<br />
internasjonalt bytte, er et karakteristisk trekk ved kapitalismen. Den<br />
ujamne og sprangvise utviklinga av de enkelte foretaka, de enkelte<br />
industrigreinene og de enkelte landa er uunngåttlig under det kapitalistiske<br />
systemet. England blei et kapitalistisk land før alle andre, og<br />
på midten av det nittende århundret - etter å ha innført frihandel -<br />
gjorde det krav på rolla som «verkstedet i verden». Det skulle forsyne<br />
alle land med ferdigvarer, og de skulle til gjengjeld holde det<br />
med råstoff. Men i den siste fjerdedelen av det nittende århundret var<br />
dette monopolet allerede undergravd, for andre land beskytta seg<br />
med «verne»toll og utvida seg til sjølstendige kapitalistiske stater. På<br />
terskelen til det tjuende århundret ser vi at det blir danna en ny type<br />
monopoler: For det første monopolistiske sammenslutninger av kapitalister<br />
i alle land med utvikla kapitalisme, for det andre får noen<br />
svært rike land ei monopolstilling - nemlig de landa der akkumuleringa<br />
av kapital har nådd kjempemessige dimensjoner. I de framskredne<br />
landa har det oppstått et enormt «kapitaloverskudd».<br />
Så lenge kapital.ismen forblir det den er, kommer ikke overskuddskapitalen<br />
til å bli nytta til å heve levestandarden for massene i et<br />
bestemt land, for det ville bety ei senking av profitten for kapitaliste-<br />
73
ne. Men den kommer til å bli utnytta til å øke profitten ved å<br />
eksportere kapital til utlandet, til tilbakeliggende land. (s. 103-140.)<br />
(En skulle tru dette var en karakteristikk av norsk oljeøkonomi. Mens<br />
staten og monopolene gjør profitter uten sidestykke, blir arbeidsfolks<br />
levestandard senka. Den oppsamla kapitalen skal da også ganske riktig<br />
gå til kapitaleksport. Banksjef Tor Moursund skrøyt i New York av at<br />
Norge i løpet av en tiårsperiode ville eksportere kapital i en størrelsesorden<br />
av 600 milliarder kroner, 600 000 000 000 kr. Denne kapitalen<br />
kunne sjølsagt gjort enormt god nytte i norsk helsevesen , transport<br />
(Nordlandsbanen), boligbygging osv., men profitten er høyere andre<br />
steder. Vi fortsetter å sitere Lenin):<br />
I disse tilbakeliggende landa er profitten vanligvis høy, for det er lite<br />
kapital, prisen på jord er forholdsvis lav, lønningene er lave, råstoff<br />
er billig. Kapitaleksporten er gjort mulig ved at ei rekke tilbakeliggende<br />
land alt er blitt trukket inn i det kapitalistiske verdenssamkvemmet.<br />
Viktige jernbaner er enten blitt eller blir bygd i disse landa,<br />
det er skapt grunnlagsvilkår for industriell utvikling, osv. Behovet for<br />
å eksportere kapital oppstår fordi kapitalismen er blitt «overmoden»<br />
i noen få land, og (på grunn av at jordbruket er så tilbakeliggende og<br />
massene så fattige) kan ikke kapitalen finne noe område for «lønnsom»<br />
investering. (s. 104.)<br />
OPPDELINGA A V VERDEN, MELLOM MONOPOLER ...<br />
Det er i dag vanlig å snakke om multinasjonale selskaper, dvs . monopolkapitalistiske<br />
selskaper som driver en betydelig virksomhet i mange<br />
land. Eksempler på slike er General Motors, et av verdens største<br />
selskaper, med en betydelig del av bilmarkedet i mange land, ITT, med<br />
sin norske datterbedrift Standard Telefon- og Kabelfabrikk osv. Disse<br />
monopolene har for en stor del delt opp verden mellom seg. Men på<br />
grunn av den ujamne utviklinga av kapitalismen endrer styrkeforholdet<br />
mellom dem seg over tid, og vi får en beinhard kamp om omfordeling av<br />
markedene. Et typisk eksempel på denne kampen er kampen mellom<br />
japanske bilprodusenter på den ene sida og amerikanske/europeiske på<br />
den andre. Denne kampen mellom monopolene blir ført over på det<br />
74
erstatte spørsmålet om innholdet i kampen og overenskomstene mellom<br />
kapitalistsammenslutningene med spørsmålet om kamp- og avtaleformen<br />
(i dag fredelig, i morgen krig, neste dag krig igjen), er å<br />
synke ned til å drive med flisespikkeri. (s. 114-115.)<br />
... OG MELLOM STATER<br />
Som vi var inne på tidligere fantes det på Marx' tid ennå «jomfruelig<br />
mark» der kapitalismen kunne ekspandere uten at det skjedde på bekostning<br />
av andre kapitalistiske makter. Det er nok å minne om at på<br />
denne tida var det indre av Afrika en hvit flekk pi'! kartet for europeerne.<br />
Men jordkloden har sin begrensning og det varte ikke lenge før kapitalistmaktene<br />
kom i direkte konflikt med hverandre.<br />
Den første av de store konfliktene var mellom Frankrike og England.<br />
England ekspanderte i Afrika langs ei linje fra Egypt i nord til spissen av<br />
sør-Afrika i sør, mens franskmennene ekspanderte etter ei linje fra<br />
Fransk Vest-Afrika til Afrikas Horn (Djibouti og Fransk Somalia). Som<br />
alle veit krysser disse linjene hverandre, og konflikten blei satt på<br />
spissen da en fransk ekspedisjon nådde Fashoda i Sudan. Konflikten<br />
førte til spenning mellom de to statene og kunne i prinsippet utløst en<br />
første imperialistisk stormaktskrig. Men Fashoda-konflikten endte med<br />
at Frankrike bøyde unna. Det fantes enni'l andre områder å ekspandere<br />
til. Men rundt århundreskiftet var verden oppdelt. Ingen steder kunne<br />
kapitalistlanda finne områder som ikke alt var oppdelt. Skulle ei makt<br />
øke sine kolonier måtte det heretter skje på bekostning av ei annen<br />
kapitalistmakt. Dette blei demonstrert gjennom den spansk-amerikanske<br />
krigen i 1898 og Englands krig mot de nederlandskætta boerne i<br />
det sørlige Afrika i 1899-1902.<br />
Lenin skriver om rivaliseringa mellom imperialistmaktene:<br />
76<br />
Hovedtrekket ved det siste stadiet i kapitalismen er at det blir dominert<br />
av monopolsammenslutninger av store arbeidskjøpere. Disse<br />
monopolgrupperingene er tryggest forankra ni'lr alle råstoffkildene er<br />
erobra av ei gruppe. Vi har sett hvor ivrige internasjonale kapitalistsammenslutninger<br />
er i strevet for å gjøre det uri'ld for rivalene sine 1'1<br />
konkurrere med seg. De kjøper for eksempel opp jernmalmfelt,<br />
oljefelt osv. Det er bare kolonieiendommer som gir monopolene<br />
fullstendig trygghet mot alle tenkelige utfall i kampen mot konkur-
territoriet sitt helt allment. Trustene kapitaliserer eiendommen sin til<br />
to og tre ganger verdien den har, når de tar med i betraktninga den<br />
«potensielle» (og ikke nåværende) profitten den kan gi og de seinere<br />
resultatene av monopol. På samme vis strever finanskapitalen allment<br />
for å ta så store landområder som mulig av alle slag, overalt og<br />
med alle midler. De tar potensielle råstoffkilder med i vurderinga, og<br />
de er redde for å bli etter i den voldsomme kampen om de siste<br />
restene av ufordelte områder, eller i nyoppdelinga av de områdene<br />
som alt er blitt oppdelt. (s. 123-125.)<br />
Spørsmålet er: Hvilke andre midler enn krig kan en bruke under<br />
kapitalismen for å overvinne misforholdet mellom utviklinga av produktiv<br />
kreftene og akkumuleringa av kapital på den ene sida, og<br />
«innflytelsessfærene» til finanskapitalen på den andre? (s. 140.)<br />
Det eneste tenkelige grunnlaget under kapitalismen for å dele opp<br />
innflytelses-sfærer, interesser, kolonier osv. , er et overslag over sty rken<br />
til deltakerne. Det står om den allmenne økonomiske, finansielle<br />
og militære styrken. Og styrken til dem som deltar i delinga, endrer<br />
seg ikke i samme tempo. Det er umulig å få ei jamn utvikling for ulike<br />
foretak, truster, industrigreiner eller land under kapitalismen. For et<br />
halvt århundre siden var Tyskland et elendig, ubetydelig land, om en<br />
jamfører den kapitalistiske styrken landet hadde med den styrken<br />
England hadde samtidig. Slik var det med Japan sammenlikna med<br />
Russland også. Er det «tenkelig» at det innbyrdes styrkeforholdet<br />
mellom imperialistmaktene kommer til å stå uendra om ti eller tjue<br />
års tid? Det er helt utenkelig. (s. 161.)<br />
IMPERIALISMEN I DAG<br />
AKP (m-I) har gjort et omfattende arbeid over mange år med å analysere<br />
verdenssituasjonen og utvikle ei politisk linje for kampen mot de<br />
to supermaktene. Dette arbeidet er enestående i Norge og ikke noe<br />
annet parti kan vise til en så konsekvent anti-imperialistisk politikk. Et<br />
parti som SV, f.eks., som regner seg som anti-imperialistisk, nekter<br />
konsekvent å prioritere kampen mot Sovjets imperialisme. Sjøl når<br />
partiet fordømmer Sovjets invasjon i Afghanistan, nekter det for at<br />
invasjonen er et uttrykk for at Sovjet er aggressivt. Sovjets aggresjon blir<br />
78
forsøkt bortforklart, bagatellisert og usynliggjort. Det er med andre ord<br />
bare hos AKP (m-l) en kan finne en politikk som retter seg mot begge de to<br />
supermaktene. Denne politikken er sammenfatta i partiets prinsippprogram<br />
og vi synes det derfor er naturlig å legge nettopp prinsippprogrammet<br />
til grunn for diskusjonen på dette studiemøtet. Her følger<br />
den delen av programmet som handler om imperialismen i dag og<br />
kampen mot den.<br />
PRINSIPPROGRAM FOR AKP(m-1)(1980)<br />
Kapittel 2<br />
Situasjonen i verda i dag<br />
a) Dei grunnleggande motseiingane i verda<br />
Lenin og seinare Stalin analyserte motsetnadene i verda etter Oktoberrevolusjonen<br />
i 1917. Analysane deira syner at desse fire motseiingane<br />
er grunnleggande:<br />
- motseiinga mellom imperialistmaktene på den eine sida og dei<br />
undertrykte landa og nasjonane på den andre,<br />
- motseiinga mellom borgarskapet og arbeidarklassen i dei kapitalistiske<br />
landa,<br />
- motseiinga mellom dei imperialistiske landa innbyrdes,<br />
- motseiinga mellom sosialistiske land og imperialistiske land.<br />
Ingen av desse motseiingane kan løysast for godt så lenge det<br />
imperialistiske verdssystemet finst. Det vil ikkje seie at dei heile tida<br />
er like skarpe eller spelar like stor rolle. For ei tid kan ei eller fleire av<br />
dei bli mindre skarpe og spele ei mindre viktig rolle, medan andre<br />
kjem i forgrunnen. Men vi kan ikkje forstå utviklinga i verda i vår tid<br />
utan å ta omsyn til alle fire.<br />
I den første tida etter den 2. verdskrigen stabiliserte det imperialistiske<br />
verdssystemet seg mellombels. Frigjeringskampane til kolonilanda<br />
har retta harde slag mot det imperialistiske verdssystemet.<br />
Nesten alle viktige kapitalistiske land har gått gjennom harde økonomiske<br />
kriser, og dette har også forsterka utbyttinga og elendet i<br />
mange land i den tredje verda. Rivaliseringa og dei lokale krigane<br />
skjerpar motseiingane enda meir. Samstundes er kapitalismen på veg<br />
inn i ein ny teknologisk revolusjon som utviklar produksjonsmidla<br />
kraftig og som må føre til svære jordskjelv på den kapitalistiske<br />
79
80<br />
verdsmarknaden, skarpare rivalisering mellom kapitalistiske land og<br />
grupper og skarpare klassekamp. I løpet av dei siste tiåra har imperialismen<br />
igjen utvikla seg i retning av skarpare indre motseiingar og<br />
større krise.<br />
Utviklinga no fører verda inn i ei tid da dei fleste grunnleggande<br />
motseiingane vert skjerpa.<br />
b) Tredelinga av landa i verda<br />
Mao Zedong analyserte verdsutviklinga etter den andre verdskrigen<br />
og kontrarevolusjonen i Sovjet. Han fann at i 70-;ha var det rett å dele<br />
landa i verda i tre hovudgrupper etter stillinga deira i høve til det<br />
imperialistiske verdssystemet. Denne inndelinga er kjend som teorien<br />
om dei tre verdene.<br />
Den første verda er de i sterkaste imperialistiske maktene, Sovjet og<br />
USA. Berre desse statane er supermakter, for berre dei to er sterke<br />
nok til å kjempe om verdsherredømet. Desse supermaktene er<br />
hovudstøttene til reaksjonen over heile verda.<br />
Den andre verda er dei andre utvikla kapitalistiske landa i Vest- og<br />
Aust-Europa, Japan, Canada, Australia og New Zealand. På den<br />
eine sida er monopola i .desse landa med på å hauste imperialistisk<br />
profitt i den tredje verda. På den andre sida er alle desse landa sjølve<br />
truga og pressa av supermaktene.<br />
Den tredje verda er den gruppa av land som står skarpast i motsetnad<br />
til imperialistmaktene. Det er tidlegare koloniland som er fattige<br />
fordi dei er haldne nede i kunstig underutvikling og fordi rikdomane<br />
deira vert plyndra av imperialismen og framleis er truga av supermaktene.<br />
Det er i den tredje verda den hardaste kampen mot imperialismen<br />
blir ført, og her er dei revolusjonære rørslene sterkast no.<br />
Teorien om dei tre verdene er ein viktig reiskap for å analysere den<br />
internasjonale situasjonen no og rettleie kampen mot imperialismen.<br />
Han erstattar ikkje analysen av dei indre motseiingane i dei ulike<br />
statane og landa i verda. Han erstattar heller ikkje analysen av de i fire<br />
grunnleggande motseiingane i verda i den epoken vi er i no. Han<br />
forklarer tilhøvet mellom dei ulike landa i verda på eit særskilt<br />
historisk tidspunkt.<br />
Denne inndelinga av verda er gyldig i dag (1980), og kjem sikkert<br />
til å prege utviklinga i mange år framover.
c) Kampen i den tredje verda<br />
Dei fleste landa i den tredje verda har no vunne formelt sjølvstende,<br />
men mange av de i er framleis halvkoloniar, og de i fleste av de i lir i<br />
større eller mindre grad under imperialistisk utbytting. Somme av<br />
landa har store restar av føydalisme, mellom anna fordi imperialismen<br />
har halde føydalismen oppe for å lette utbygginga si.<br />
Mao Zedong slo fast at kampen den tredje verda fører mot imperialismen,<br />
i dag er hovuddrivkrafta for framsteg i verdshistoria.<br />
Det var kampane i den tredje verda som knuste koloniveldet og<br />
gjorde dei fleste gamle kolonimaktene til annanrangs imperialistar.<br />
Det var revolusjonar og frigjeringskampar i slike land som stagga<br />
frammarsjen for USA-imperialismen og ga støyten til at han no går<br />
attende. No får den sovjetiske supermakta hardast motstand i land i<br />
den tredje verda. Det er i dessa landa dei store frigjeringsrørslene mot<br />
imperialismen og folkeopprøra mot føydalisme og fascisme har vakse<br />
fram dei siste tiåra.<br />
Rørslene mot imperialisme og for frigjering, nasjonalt sjølvstende<br />
og demokrati i den tredje verda er svært breie politisk. Dei femnar<br />
om arbeidarar, bønder og andre arbeidsfolk, men omfattar også<br />
mange nasjonale borgarar og tilmed føydalistar og statsbyråkratar.<br />
Ikkje berre frigjeringsrørsler og revolusjonære organisasjoner, men<br />
jamvel regjeringar og statar som undertrykker folkemassane innanlands,<br />
vert tvungne til å gå mot imperialismen.<br />
d) USA - supermakt i tilbakegang<br />
Etter 2. verdskrigen var USA den sterkaste imperialistmakta. USA<br />
gjorde seg til herre over koloniane til mange andre imperialistiske<br />
land og vart leiaren for den imperialistiske blokka. USA-imperialismen<br />
vart den største fienden for folka i verda.<br />
Men i dag er USA på tilbakegang. Mange land har frigjort seg frå<br />
USA-imperialismen. Andre imperialistiske land utviklar økonomien<br />
sin raskare enn USA og går imot USA-ip1perialismen i fleire politiske<br />
spørsmål enn tidlegare. Dei økonomiske krisene har også ramma<br />
USA hardt. Alt dette har skjerpa klassekampen i USA og har ført til<br />
skarpe motsetnader innan monopolborgarskapet i USA.<br />
I dei siste åra har Sovjet gått forbi USA militært. USA er ikkje<br />
lenger den sterkaste og farlegaste av dei to supermaktene.<br />
Samstundes er USA framleis det rikaste landet i verda med større<br />
6. - Studiebok<br />
81
82<br />
produksjonskapasitet enn noko anna land. Det er og på mange<br />
område meir langtkome enn Sovjet teknologisk. USA har framleis<br />
større økonomiske interesser i andre land enn noka anna imperialistmakt.<br />
USA har ein enorm hær og politiske, økonomiske og militære<br />
støttepunkt i alle verdsdelar. USA har framleis krefter til å ta del i<br />
kampen om hegemoni på heile jordkloten.<br />
e) Sovjet i dag - den farlegaste supermakta<br />
I 50-åra tok borgarskapet i Sovjet makta gjennom ein kontrarevolusjon.<br />
Sjølv om Sovjet-økonomien har sine særeigne kjenneteikn samanlikna<br />
med kapitalismen i Vesten i dag, er kjernen den same, fordi<br />
begge er kapitalistiske utbyttingssystem. Det nye borgarskapet har<br />
tatt makta over produksjonsmidla og i staten, og utgjer ein herskande<br />
klasse som utbyttar og undertrykker arbeidarklassen og folket.<br />
Kapitalen i Sovjet er sterkare konsentrert enn i noko anna imperialistisk<br />
land og er direkte kontrollert av den gruppa som herskar<br />
over regjeringa og militærapparatet. Statsmakta har mange felles<br />
drag med Hitler-diktaturet. Dette gjer det lettare for Sovjet enn for<br />
alle andre imperialistiske land å ruste kraftig opp og starte krigseventyr<br />
utan å møte my kje open motstand innanlands.<br />
Mesteparten av den tidlegare sosialistiske leiren er blitt eit system<br />
av nykoloniar under Sov jet-imperialismen. Seinare har Sovjet klart å<br />
nytte revolusjonære rørsler som til dømes i Vietnam, på Cuba og i<br />
Afrika til å kame inn bakvegen og gjere land som frigjorde seg frå<br />
USA-imperialismen til nykoloniar for seg. Sosialimperialismen har<br />
klart å gjere mange tidlegare kommunistiske parti og frigjeringsrørsler<br />
til reiskaper for seg. Mange av dei som slåst mot USAimperialismen<br />
og annan vestleg imperialisme har fram til 1980 enno<br />
ikkje gjennomskoda sosialimperialismen og «anti-imperialistar» som<br />
i røynda er agentar for den. Desse kreftene kan sosialimperialismen<br />
nytte til å skaffe seg makta i land ved hjelp av politisk infiltrasjon og<br />
statskupp.<br />
I dag er sosialimperialismen ei supermakt i framgang. Han har den<br />
sterkaste imperialistiske hæren i verda. Dei sista åra har han erobra<br />
nye koloniar og nykoloniar. Han er den viktigaste eksportøren av<br />
fascisme og kontrarevolusjonære krigar. Sosialimperialismen har tatt<br />
plassen som den største fienden av folka i heile verda.<br />
Også økonomisk har Sovjets potensiale auka. Den sovjetiske øko-
nomien har vakse raskare enn USAs, sett over ein periode på 25 år.<br />
Voksteren har vare sær leg sterk for produkt som er strategisk viktige,<br />
som stål og sement, der Sovjet no går forbi USA.<br />
Sosialimperialismen er likevel veik innanlands. Han strir med ein<br />
tilbakeliggande økonomi som er arva frå tsartida og som ikkje vart<br />
overvunne gjennom tiår med sosialisme. Særleg alvorleg er den låge<br />
produktiviteten i industri og landbruk. Sovjet manglar mykje viktig<br />
teknologi som USA og andre imperialistland har, og er plaga av<br />
stadige jordbrukskriser.<br />
Sovjet har ein krigsøkonomi. My kje av produksjonen er omstilt for<br />
militære føremål. Militærindustrien veks seg stadig større og skaper<br />
ubalanse og kriser i økonomien som heilskap.<br />
Militærøkonomien fører til svært hard undertrykking og utbytting<br />
av arbeidarane og bøndene. Dei politiske og økonomiske vilkåra<br />
deira er mykje dårlegare enn i dei fleste høgt utvikla kapitalistiske<br />
landa.<br />
Sovjet er ein fleirnasjonal stat der herskarane freistar å utnytte<br />
storrussisk sjåvinisme til å stø opp om makta si og der andre nasjonar<br />
vert behandla som koloniar og undertrykte. Sovjet er igjen blitt eit<br />
«fengsel for nasjonane» som Tsar-Russland var.<br />
For å halde på makta si har monopolborgarskapet oppretta eit<br />
hardt fascistisk diktatur med eit enormt hemmeleg politi og eit nett av<br />
fengsel og konsentrasjonsleirar. Det tidlegare kommunistpartiet er<br />
gjort om til eit statsberande fascistisk parti.<br />
Dei sosialimperialistiske leiarane fryktar indre opposisjon, opprør<br />
og borgarkrigar. Dei freistar å bruke ekspansjon og spente situasjonar<br />
utanlands til å hal de seg ved makta innanlands. De i indre vanskane<br />
er med på å prege utanrikspolitikken og gi han ei særleg fkrleg og<br />
aggresiv form.<br />
f) Rivaliseringa mellom supermaktene<br />
Sovjet er ei ny supermakt på veg oppover. Ut frå den samla styrken<br />
Sovjet har, økonomisk, politisk og militært, er Sovjet den einaste<br />
verkelege imperialistiske rivalen USA står overfor i verda i dag. Den<br />
aukande styrken til Sovjet saman med tilbakegangen til USA gjer<br />
situasjonen magen for ei nyoppdeling av verd.a.<br />
Lenin peikte på: «Kapitalistane deler ikkje opp verda fordi dei er<br />
l<br />
særskilt vondskapsfulle, men fordi den konsentrasjonsgraden som er<br />
83
Dei kapitalistiske og imperialistiske landa i Vest-Europa har for<br />
det meste vore allierte med og underordna USA etter den andre<br />
verdskrigen. Somme av landa, som Storbritannia og Frankrike, er<br />
tidlegare imperialistiske stormakter. Men i dag er dei ikkje i stand til<br />
å konkurrere om koloniane på line med supermaktene. Statane i<br />
Vest-Europa fryktar Sovjet, men har og motseiingar til USA og til<br />
kvarandre. Arbeidarklassen i dei fleste landa i Vest-Europa er ikkje<br />
godt mobiliserte mot sosialimperialismen (1980), og i somme land er<br />
store delar under innverknad frå politikarar som stør han. Kvar for<br />
seg er statane i Vest-Europa underlegne den sovjetiske militærmakta.<br />
Sovjet kan ha framgang overfor desse statane både ved å drive<br />
infiltrasjon og diplomatisk press.<br />
Sovjet freistar å skaffe seg posisjonar i Asia og Afrika særleg for å<br />
ringe inn Europa. Dette gjer motsetnadene spesielt skarpe i Midt<br />
Austen. I tillegg til å vere inngangsporten til Europa har dette området<br />
dei rikaste oljekjeldene i verda. Klarer Sovjet å vinne kontroll<br />
over Midt-Austen, har det funne ein strategisk nøkkelposisjon overfor<br />
USA, Vest-Europa og andre land i den andre verda som er<br />
avhengig av oljeleveransane frå området.<br />
h) Verda er svanger med krig<br />
Ved inngangen til 70-åra peika Mao på utviklinga i retning av ein ny<br />
verdskrig. Han sa: «Anten vil krigen føre til revolusjon, eller så vil<br />
revolusjonen hindre krigen.» 10<br />
I 70-åra har det vore mange framgangsrike nasjonale frigjeringskrigar<br />
og mange revolusjonære rørsler for demokrati og framsteg i den<br />
tredje verda. Men motsetnadene mellom dei to supermaktene har<br />
skjerpa seg raskare. I 1980 er det ikkje utviklinga i retning av revolusjon<br />
som først og fremst pregar verdssituasjonen, men utviklinga mot<br />
ein ny verdskrig.<br />
I dag har den sovjetiske frarrirykkinga kome til område der ho raskt<br />
kan truge de i økonomiske livsinteressene til USA. Ei frede leg løysing<br />
på motsetnadene mell9m supermaktene er lite truleg. Det er no mest<br />
sannsynleg at rivaliseringa mellom dei vil føre til ein tredje verdskrig<br />
som blir utløyst av den sovjetiske ekspansjonismen.<br />
10. Sitert i leiarartikkel i Folkets Dagblad, Raude Flagg og Frigjeringshærens Dagblad<br />
1. januar 1970, her etter Leninisme eller sosialimperialisme, Oktober 1975, s. 25.<br />
85
86<br />
i) Noreg i verda i dag<br />
Den fredelege utviklinga i No reg si dan 1945 har skapt illusjonar om at<br />
Noreg kan halde fram med å vere eit fredeleg hjørne i ei krigersk<br />
verd. Men det kapitalistiske Noreg kan ikkje unngå å bli ramma av<br />
store internasjonale kriser og krigar.<br />
Rivaliseringa i Europa har ført til at Sovjet har lagt stadig hardare<br />
press på Noreg. Sovjet samlar stadig større troppestyrkar ved grensa i<br />
nord. For Sovjet er Noreg ein del av inngangsporten til Nord-Atlanteren<br />
både frå Kola-halvøya og frå Leningrad. Derfor freistar Sovjet i<br />
fredstid å skaffe seg så sterk posisjon som mogleg på Svalbard og i dei<br />
norske havområda i nord. Samstundes legg Sovjet press på den<br />
norske regjeringa for å få henne frå å ta tiltak som sikrar norske<br />
interesser mot Sovjet.<br />
Om det bryt ut krig i Europa, er det sannsynleg at Sovjet vil freiste<br />
å ta Noreg gjennom eit militært lynåtak. Dette trugsmålet er den<br />
største faren for det norske folket no.<br />
NATO på si side planlegg å møte eit sovjetisk angrep i Noreg. Men<br />
mellom anna av di NATO og den norske hæren er underlegne Sovjet i<br />
militær styrke, er det mogleg at USA vil møte eit sovjetisk åtak her<br />
ved å bruke atomvåpen i Noreg. Det er også mogleg at NATO og<br />
USA lar Sovjet ta Noreg for å konsentrere styrkane sine på andre<br />
fron tar.<br />
Alt i alt er verdssituasjonen no svært alvor leg for den norske staten<br />
og folket i Noreg.<br />
Kapittel3<br />
Kampen mot imperialismen og krigen<br />
a) Kreftene må samlast mot Sovjets krigspolitikk<br />
S:wjets imperialistiske ekspansjon trugar alle land med åtak. Dersom<br />
han ikke vert stogga, vil han utløyse ein tredje verdskrig som vil føre<br />
til forferdelege ulykker for menneska.<br />
I 1980 er det den mest brennende oppgåva for folka i verda å skape<br />
ein brei internasjonal front mot Sovjets ekspansjons- og krigspolitikk.<br />
Det har sær leg mykje å seie at det blir utvikla omfattande internasjonal<br />
støtte til dei folka og landa som fører kamp for å forsvare seg
mot sosialimperialismen. Den væpna kampen dei fører tappar Sovjets<br />
militære og økonomiske styrke. Støtte til slik kamp er derfor også<br />
forsvar for andre land.<br />
<strong>Front</strong>en mot Sovjet må samle folka i den tredje verda, i dei utvikla<br />
kapitalistiske landa og i supermaktene, frigjeringsrørsler og nasjonale<br />
parti i den tredje verda, arbeidarorganisasjonar i dei utvikla<br />
kapitalistiske landa og opposisjonsgruppene i Aust-Europa og andre<br />
land som sosialimperialismen herskar over.<br />
Det er og eit mål at det store fleirtalet av sta tar og regjeringar i den<br />
tredje verda og den andre verda tar stilling mot Sovjets krigspolitikk,<br />
same kva politikk dei fører i andre saker.<br />
b) Kampen mot anna imperialistisk undertrykking<br />
At kreftene må samlast mot Sovjet, vil ikkje seie at kampen mot<br />
annan imperialisme kan ta slutt.<br />
I 1980 finst det framleis mange land som er nykoloniar under USA<br />
eller truga av USA på anna vis . Kolonistatane Israel og Sør-Afrika<br />
stør seg i hovudsak på imperialistmakter i vest. Reaksjonære halvføydale<br />
regime og brutale fascistiske diktatur vert haldne oppe av USA<br />
og andre vestlege imperialistar.<br />
Frigjeringskamp, opprør mot fascisme og revolusjonar i slike land<br />
treng brei internasjonal støtte.<br />
Kampen mot sosialimperialismen krev ikkje at arbeidarklassen i<br />
imperialistiske og kapitalistiske land skal slutte å føre kamp mot sitt<br />
eige borgarskap.<br />
Dei mest medvitne anti-imperialistane må delta aktivt i og stø<br />
kampen mot all imperialisme og undertrykking. Det tener til å frigjere<br />
større krefter som i sin tur kan styrke kampen mot sosialimperialismen,<br />
og gjer det og vanskelegare for Sovjet å infiltrere frigjeringsrørslene<br />
og arbeidarrørsla.<br />
Det er bra for folka i verda når USA-imperialismen ikkje klarer å<br />
kame til avtalar med Sovjet om kven av supermaktene som skal<br />
undertrykke tredjeland, og går mot somme av framstøytane frå Sovjet.<br />
Motsetnadene mellom supermaktene må utnyttast mot den overhengande<br />
faren. Men det er og ein fare for at USA vil nytte Sovjets<br />
aggresjon som påskot til å styrke si eiga makt over andre land.<br />
Om ein reaksjonær statsminister går mot sovjetisk aggresjon, er<br />
det bra. Om folket gjer opprør og set inn ein revolusjonær statsminis-<br />
87
88<br />
ter som går mot Sovjet, er det betre. Der det er imperialisme,<br />
fascisme og klasseundertrykking, vil også motstandsevna mot ytre<br />
åtak vere mindre. Den aller sterkaste krafta mot imperialistisk aggresjon<br />
er det arbeidande folket som har reist seg.<br />
c) Kamp mot ABC-våpen og folkemord<br />
Historia viser at jo meir aggressiv og desperat ei imperialistmakt er, jo<br />
større er sjansen for at regjeringa skal ta i bruk masseøydeleggingsvåpen<br />
og gjennomføre folkemord mot sivile.<br />
I dag har supermaktene store lager av ABC-våpen (atomvåpen,<br />
biologiske våpen og kjemiske våpen).<br />
Det er ei viktig sak for folka i verda å krevje at supermaktene<br />
stoggar produksjonen av ABC-våpen og øydelegg lagra som alt<br />
finst. Kamp som gjer det vanskelegare å bruke slike våpen forsvarer<br />
massane i krigar som blir førte no og i ein storkrig i framtida. Det er<br />
og naudsynt å reise kamp mot at heile nasjonar og folkegrupper vert<br />
gjort til inkjes gjennom massemord og utsvelting.<br />
Kampen mot ABC-våpen og folkemord må rettast mot begge<br />
supermaktene, og særleg mot Sovjet, som har flest slike våpen,<br />
brukar dei i krigar i dag og er drivkrafta bak dei største folkemorda og<br />
flyktningeproblema i 1980.<br />
d) Kva kan hindre eller utsette krigen?<br />
AKP(m-1) stør kampen for å freiste å hindre krigen, og går mot<br />
krigsførebuingane til begge supermaktene.<br />
Men skal fredsrørsla verkeleg kunne vinne fram, må ho særleg rette<br />
seg mot den farlegaste kjelda til krig, Sovjetunionen. Ho må avsløre<br />
og fordøme Sovjets planar om krig, og stø dei folka og landa som<br />
forsvarer seg mot aggresjon frå Sovjet i dag.<br />
Sovjet dekker ekspansjons- og krigspolitikken sin med snakk om<br />
«fred» og «avspenning» og freistar å skape falske «fredsrørsler» i<br />
mange land. Formålet er å skaffe støtte til sovjetisk aggresjon over<br />
heile verda og hindre land i den andre og tredje verda frå å bu seg på å<br />
møte sovjetisk aggresjon.<br />
Den verkelege fredsrørsla må avsløre desse tiltaka frå sosialimperialismen,<br />
og kjempe mot ein politikk som går ut på å svare på
sovjetisk ekspansjonisme med å gi etter. Å møte sovjetisk aggresjon<br />
med å gi etter er Munchen-politikk som berre kan ende med ein<br />
tredje verdskrig. 11<br />
ll.Prinsipprogram for AKP( m-l), vedtatt p!\ det 3. landsmøtet desember 1980, Forlaget<br />
Oktober 1981, s. 13-28.<br />
89
MØTE 4: STUDIEOPPLEGG<br />
Det beste ville sjølsagt ha vært om alle deltakerne hadde lest Lenins verk<br />
om imperialisme. Det vi har gjort er å gi ei innføring i hovedpunktene i<br />
Lenins analyse og den historiske utviklinga fra frikonkurransekapitalisme<br />
til imperialisme. Vår framstilling kan bare bli en bleik gjengiing av<br />
Lenins teorier, men vi trur likevel at det skulle være mulig for deltakerne<br />
å få en oversikt og en viss innledende forståelse for imperialismeteorien<br />
på denne måten. Vi vil anbefale at sirkelen bruker tid på å klargjøre<br />
begreper og den historiske utviklinga fram til imperialismen, før en går<br />
inn på en bruk av denne analysemetoden på dagens verdenssituasjon.<br />
Det beste er om hver deltaker får i oppgave å forklare, evt. stille<br />
spørsmålstegn ved de ulike punktene i imperialismeanalysen. F.eks. kan<br />
en prøve å forklare framveksten av produksjonsmonopoler, en kan<br />
forklare bankenes nye rolle osv.<br />
På denne bakgrunnen foreslår vi to hovedspørsmål til diskusjon:<br />
l. Gjør greie for utviklinga av kapitalismen fra frikonkurransekapitalisme<br />
til imperialisme. Er denne utviklinga en logisk fortsettelse av de<br />
lovmessighetene for kapitalismen som Marx fant, og som vi har<br />
studert på de tre første møtene?<br />
2. Er Sovjet på offensiven i forhold til USA i dag, og driver denne<br />
rivaliseringa verden i retning en ny krig?<br />
Om en har tid kan det være nyttig å føre diskusjonen videre ved å ta<br />
opp til drøfting mulighetene for å forhindre/utsette krigen under de<br />
nåværende forholda.<br />
90
MØTES:<br />
DEN HISTORISKE<br />
MATERIALISMEN<br />
Hvorfor har kapitalismen oppstått? Hvilke drivkrefter i samfunnet er<br />
det som driver fram nye samfunnsformer? Den herskende klassen i<br />
Norge, borgerskapet, og denne klassens ideologier, ønsker sjølsagt å<br />
framstille sin samfunnsform som det beste og endelige samfunn. Historia<br />
framstilles som et resultat av at ideene om menneskeverd, frihet og<br />
demokrati har vunnet stadig større innpass. Sjølve toppen på kransekaka<br />
i denne utviklinga er da sjølsagt, i følge disse ideologene, det<br />
kapitalistiske samfunnet av i dag.<br />
Forestillinga om at det er ideene som styrer historia kan vi kalle<br />
historisk idealisme. Mot dette stilte Marx en helt annen analysemodell,<br />
den historiske materialismen.<br />
Marx tok utgangspunkt i det enkle faktum at før menneskene i det<br />
hele tatt kan dyrke ideologi, politikk, vitenskap, kunst, religion osv. må<br />
de først av alt sikre sin egen eksistens, mat, drikke, bolig, klær osv. Kort<br />
sagt: produksjonen for å sikre de umiddelbare materielle tinga som en<br />
trenger for å leve danner grunnlaget som statsinstitusjonene, rettsoppfatninga,<br />
ideologien osv. utvikler seg fra. Ideene må derfor forklares<br />
utfra de materielle vilkåra og ikke omvendt.<br />
Borgerlig historie ser på utviklinga av samfunnet som et resultat av<br />
ideenes utvikling. Etter deres syn brøyt ideen om frihet, likhet og<br />
brorskap fram omkring den franske revolusjon og betydde opptakten til<br />
den moderne kapitalistiske velferdsstaten.<br />
Et borgerlig sosialismesyn går ut på at sosialismen vil bryte gjennom<br />
når ideen om en sosialistisk organisering av samfunnet vinner oppslutning.<br />
Ei slik historieoppfatning står i motsetning til marxismen. Marx så<br />
samfunnsutviklinga som et resultat av utviklinga av produksjonsredskapene.<br />
Han viste at utviklinga av nye produksjonsm1'1ter tvang fram<br />
nye former for organisering av samfunnet. Det var ikke ideen om likhet<br />
91
som reiv grunnen under det føydale samfunnet, men de nye produksjonsmidlene<br />
som blei skapt på syttenhundretallet. Dampmaskinen<br />
gjorde det mulig å produsere varer langt billigere og i en helt ukjent<br />
målestokk. Maskiner, som tidligere hadde vært avhengige av vannkraft,<br />
kunne plutselig plasseres hvor som helst. Dermed var grunnen skapt for<br />
moderne fabrikker. Det var disse nye produksjonsmidlene som praktisk<br />
talt sprengte grunnmuren vekk fra føydalismen. Føydalismens rammer<br />
blei for trange, og de nye fabrikkene pøste ut billige varer som gjorde<br />
den føydale naturalhusholdninga umulig. Millioner av landbrukere blei<br />
utarma og strømte inn i byene.<br />
På noen få tiår gjorde dampmaskinen mer vei i vellinga enn hele rekka<br />
av opplysningsfilosofer eller samfunnskritikere hadde gjort i alle de<br />
foregående århundrene. Det stillestående føydalsamfunnet måtte gi<br />
plass for det dynamiske og hektiske kapitalistiske samfunnet. Men for<br />
kapitalismen var det nødvendig å fjerne de føydale stavnsbanda som<br />
holdt menneskene lenka til jorda. Kapitalen trengte frie arbeidere som<br />
kunne flyttes hit og dit. Det var også nødvendig å fjerne hindringene for<br />
handelen - handelsprivilegiene - som var så vanlige i middelalderen og<br />
seinere. Derfor trengte kapitalen parolen om frihet og likhet. Ideen fikk<br />
styrke fra dampmaskinen og spinnemaskinen, ikke omvendt. At dette<br />
var borgerlig frihet og en borgerlig likhet er en annen sak. Den kapitalistiske<br />
vareøkonomien reiv med seg hele samfunnet. Som Marx sier: kapitalismen<br />
har redusert alle menneskelige forhold til et vare-pengeforhold.<br />
All personlig verdighet får sin bytteverdi. De mest tilbakeliggende<br />
områder blir dratt med i dragsuget. Den billige vareproduksjonen<br />
er det tunge artilleri som river ned alle stengsler og skaper et kapitalistisk<br />
verdensmarked.<br />
På denne måten har borgerskapet spilt en høyst revolusjonær rolle i<br />
. verdenshistoria. Det er nå 192 år siden den franske revolusjon begynte.<br />
Det er litt over to hundre år siden James Watt lagde sin dampmaskin.<br />
Tenk bare på den enorme forandringa som har skjedd i verden siden da,<br />
så ser dere hvilken kjempestor betydning utviklinga av produksjonsmidlene<br />
har for utviklinga av samfunnet. Og denne utviklinga lar seg ikke<br />
stoppe.<br />
I motsetning til de tidligere herskerklassene kan ikke borgerskapet<br />
eksistere uten stadig å revolusjonere produksjonsmidlene. Den kapitalisten<br />
som ligger litegrann foran sine konkurrenter i utviklinga av ny<br />
teknikk vil få en ekstraprofitt, mens den som henger etter vil bli slått ut i<br />
l<br />
'<br />
92
ved den praktiske omveltning av de reelle samfunnsmessige forhold<br />
som disse idealistiske floskler er utgått fra, - at ikke kritikken, men<br />
revolusjonen er historiens drivende kraft, også når det gjelder religionens,<br />
filosofiens og annen teoris historie. Det viser at historie ·<br />
ikke ender med å oppløse seg i «egenbevisstheten» som «ånd av<br />
ånd», men at det på hvert trinn i den finnes et materielt resultat, en<br />
sum av produktiv krefter, et historisk oppstått forhold til naturen og<br />
innbyrdes mellom individene, som hver generasjon får overlevert fra<br />
den forrige, en mengde av produktivkrefter, kapitaler og omstendigheter<br />
som på den ene siden blir modifisert av den nye generasjon,<br />
men som på den annen side også bestemmer dens egne livsvilkår og<br />
gir den en bestemt utvikling, en bestemt karakter,- at altså omstendighetene<br />
like meget skaper menneskene som menneskene skaper<br />
omstendighetene. Denne sum av produktivkrefter, kapitaler og<br />
sosiale samkvemsformer, som hvert individ og hver generasjon overtar<br />
som noe gitt, er det reelle grunnlag for det filosofene har forestilt<br />
seg, apoteosert og bekjempet som «substans» og «menneskets vesen»,<br />
et reelt grunnlag som ikke det minste forstyrres i sine virkninger<br />
og innflytelser på menneskenes utvikling ved at disse filosofene gjør<br />
opprør mot det som «egenbevissthet» og «de eneste». Disse gitte<br />
livsvilkår som de forskjellige generasjoner overtar, avgjør også hvorvidt<br />
den periodisk i historien tilbakevendende revolusjonære rystelse<br />
kommer til å bli sterk nok eller ikke til å kunne omstyrte basisen for<br />
alt bestående, og hvis disse materielle elementene for en total omveltning,<br />
nemlig på den ene siden de eksisterende produktiv krefter, på<br />
den andre siden dannelsen av en revolusjonær masse, som jør revolusjon<br />
ikke bare mot enke te vilkår innen det gamle samfunn, men<br />
mot selve den gamle, «livsproduksjon», mot «totalvirksomheten»<br />
den bygger på, hvis disse materielle elementene ikke er til stede, så er<br />
det totalt likegyldig for den praktiske utvikling om ideen om denne<br />
omveltning har vært uttalt hundre ganger, - noe som kommunismens<br />
historie beviser.<br />
All historieoppfatning hittil har enten helt latt være å ta hensyn til<br />
denne virkelige basis for historien eller betraktet den som en bisak<br />
som ikke har noen som helst sammenheng med det historiske<br />
forløp. 12<br />
12. Marx: Den tyske ideologi. Verker i utvalg, bind 2 (Pax) , s. 78-81.<br />
95
en forklaring på grunnlaget for den historiske materialismen, som det er<br />
vel verdt å studere. Vi nøyer oss med et lite utdrag, for at du skal få ei<br />
innføring i begrepene. Sta lins brosjyre er blitt kritisert for å være for lite<br />
dialektisk, for å undervurdere klassekampens og politikkens rolle. Uansett<br />
hva en måtte mene om den kritikken, er den i hvert fall ikke på sin<br />
plass i forhold til det utdraget vi siterer, eller hva mener du?<br />
98<br />
3) Den historiske materialismen<br />
Det gjenstår nå å klargjøre følgende spørsmål: Hva, ut fra den<br />
historiske materialismens synspunkt, menes med «vilkåra for samfunnets<br />
materielle liv» som i siste instans bestemmer samfunnets<br />
fysiognomi, dets ideer, synsmåter, politiske institusjoner osv.?<br />
Hva er egentlig disse «vilkåra for samfunnets materielle liv», hva er<br />
kjenneteikna deres?<br />
Det er ingen tvil om at begrepet «vilkåra for samfunnets materielle<br />
liv» først og fremst omfatter den natur som omgir samfunnet, det<br />
geografiske miljø, som er et av de nødvendige og konstante vilkåra<br />
for samfunnets materielle liv og som sjølsagt innvirker på samfunnets<br />
utvikling. Hvilken rolle spiller det geografiske miljø for samfunnets<br />
utvikling? Er det geografiske miljø hovedkrafta som bestemmer samfunnets<br />
fysiognomi, karakteren av menneskenes samfunnssystem,<br />
overgangen fra et system til et annet?<br />
Den historiske materialismen svarer nektende på dette spørsmålet.<br />
Det geografiske miljø er uten tvil et av de konstante og nødvendige<br />
vilkåra for samfunnets utvikling og innvirker sjølsagt på samfunnets<br />
utvikling, påskynder eller sinker den. Men dets innvirkning er ikke<br />
den bestemmende innvirkninga, da endringene og utviklinga av samfunnet<br />
foregår uten sammenlikning mye fortere enn endringene<br />
og utviklinga av det geografiske miljø. I et tidsrom av tre tusen år er<br />
tre forskjellige samfunnssystem blitt avskaffa i Europa: det primitive<br />
fellesskapssystemet, slavesystemet og føydalsystemet. I den østre<br />
delen av Europa, i Sovjetunionen, er til og med fire samfunnssystem<br />
blitt avskaffa. Men i løpet av den samme perioden har de geografiske<br />
vilkåra i Europa enten ikke endra seg i det hele tatt, eller de har endra<br />
seg så lite at geografien ikke bryr seg om å nevne dem. Og dette er<br />
helt naturlig. Endringer av noen betydning i det geografiske miljø<br />
trenger millioner av år, mens noen få hundre eller et par tusen år er nok
skapet spilte en høyst revolusjonær rolle i historia. De skriver om<br />
hvordan den borgerlige produksjonsmåten slo gjennom i land etter land<br />
og skapte et verdensmarked. Men de skriver også om hvordan nettopp<br />
denne revolusjoneringa av produktivkreftene skapte borgerskapets<br />
motsetning - proletariatet, og om hvordan den private kapitalistiske<br />
eiendommen stadig vil stå i skarpere og skarpere motsetning til den<br />
samfunnsmessige produksjonen som springer ut av disse<br />
produktiv kreftene:<br />
Historia om alle samfunn som har bestått til nå 15 er historia om<br />
klassekamper.<br />
Fri mann og slave, patrisier og plebeier, baron og livegen, laugsborger16<br />
og svenn; kort sagt undertrykker og undertrykt har stått i<br />
stadig motsetning til hverandre, ført en uavbrutt, snart skjult, snart<br />
åpen kamp, en kamp som hver gang endte med en revolusjonær<br />
omdanning av hele samfunnet eller med en felles undergang for de<br />
kjempende klassene.<br />
I historias tidligere epoker finner vi nesten overalt en fullstendig<br />
inndeling av samfunnet i ulike stender, ei mangfoldig oppdeling av de<br />
samfunnsmessige stillinger. I det gamle Rom har vi patrisiere, ridder,<br />
plebeiere, slaver; i middelalderen føydalherrer, vasaller, laugsborgere,<br />
svenner, livegne og dessuten igjen særskilte inndelinger innafor<br />
nesten alle disse klassene.<br />
Det moderne borgerlige samfunn, som har gått fram av føydalsamfunnets<br />
undergang, har ikke oppheva klassemotsetningene. Det har<br />
bare satt nye klasser, nye vilkår for undertrykking, nye former for<br />
kamper i stedet for de gamle.<br />
15 . Det vil si all skreven historie. I 1847 var samfunnets forhistorie, den samfunnsmessige<br />
organisasjon som eksisterte forut for den nedskrevne historia, nærmest ukjent. Siden<br />
da har Haxthausen oppdaga felleseie av jord i Russland, Maurer har vist at det var<br />
samfunnsmessige grunnlag som alle teutoniske stammer historisk har utgi\tt fra, og litt<br />
etter litt har man funnet at landsbykommuner har vært den primitive formen for<br />
samfunn overalt fra India til Irland. Den indre organisasjon til dette primitive, kommunistiske<br />
samfunn blei blottlagt i sin typiske form av Morgans store oppdagelse av<br />
ættens virkelige natur og dens forhold til stammen. Med oppløsninga av dette opprinnelige<br />
fellesskapet pegynner samfunnet 11 bli delt i særskilte og til slutt antagonistiske<br />
klasser. Jeg har forsøkt 11 følge denne oppløsningsprosessen i «Familiens, privateiendommens<br />
og statens opprinnelse», 2. utgave, Stuttgart, 1886. (Note av Engels til den<br />
engelske utgaven av 1888.)<br />
16. Laugsborger, det vil si fullt medlem av et gilde, en mester, og ikke formann , innafor<br />
gildet. (Note av Engels fil den engelske utgava av 1888.)<br />
103
104<br />
Vår epoke, borgerskapets epoke, kjenneteknes imidlertid gjennom<br />
at den har forenkla klassemotsetningene. Hele samfunnet spalter<br />
seg mer og mer i to store, fiendtlige leire, i to store klasser som står<br />
direkte mot hverandre: borgerskap og proletariat.<br />
Av middelalderens livegne utgikk by-småborgerne i de første<br />
byene, av dette småborgerskapet utvikla de første elementene til<br />
borgerskapet seg.<br />
Oppdaginga av Amerika, sjøvegen rundt Afrika skapte nye jaktmarker<br />
for det oppkommende borgerskap. Det øst-indiske og kinesiske<br />
marked, kolonialiseringa av Amerika, handelen med koloniene,<br />
økinga av byttemidler og varer overhodet, ga handelen, skipsfarten,<br />
industrien et hittil ukjent oppsving og dermed det revolusjonære<br />
element i det oppsmuldrende føydale samfunn en rask utvikling.<br />
Den føydale eller laugsmessige driftsmåte innafor industrien<br />
strakk ikke lengre til for de voksende behov som kom med de nye<br />
markedene. Manufakturen trådte i dens sted. Laugsmestrene blei<br />
fortrengt av den industrielle middelstand, arbeidsdelinga mellom de<br />
ulike korporasjonene måtte vike for arbeidsdelinga innafor det enkelte<br />
verksted sjøl.<br />
Men stadig vokste markedene, stadig økte behovet. Heller ikke<br />
manufakturen strakk til lenger. Da revolusjonerte dampen og maskineriet<br />
den industrielle produksjon. I stedet for manufakturen kom<br />
den moderne storindustri, i stedet for den industrielle middelstand<br />
trådte de industrielle millionærene, sjefene for hele industrielle armeer,<br />
de moderne borgere.<br />
Storindustrien har oppretta det verdensmarked som oppdaginga av<br />
Amerika bana veg for. Verdensmarkedet har gitt handelen, skipsfarten,<br />
samferdselen tillands ei umåtelig utvikling. Dette har i sin tur<br />
virka tilbake på utbredelsen av industrien, og i samme monn som<br />
industri, handel, skipsfart, jernbaner utbredte seg, utvikla også borgerskapet<br />
seg, økte sine kapitaler, trengte alle klasser som stamma<br />
fra middelalderen i bakgrunnen.<br />
Vi ser altså hvordan det moderne borgerskap sjøl er et produkt av<br />
en lang utviklingsgang, ei rekke omveltninger i produksjons- og<br />
samkvemsmåten.<br />
Hvert av disse borgerskapets utviklingstrinn blei fulgt av et tilsvarende<br />
politisk framsteg for det. Mens det var en undertrykt stand
under føydalherrenes herredømme, blei det en bevæpna og sjølstyrt<br />
sammenslutning i kommunen 17 , noen steder uavhengige byrepublikker<br />
(som i Italia og Tyskland), andre steder «tredje skattepliktige<br />
stand>> i monarkiet (som i Frankrike). På manufakturens tid utgjorde<br />
det så motvekt mot adelen i standsmonarkiet eller det absolutte<br />
monarkiet, og hjørnestein i de store monarkier overhodet, og endelig,<br />
etter reisinga av storindustrien og verdensmarkedet, tilkjempa<br />
det seg det politiske eneherredømmet i den moderne representativstaten.<br />
Den moderne statsmakta er bare et utvalg som forvalter hele<br />
borgerskapets samla virksomhet.<br />
Borgerskapet har i historien spilt en høyst revolusjonær rolle.<br />
Borgerskapet har, der det har kommet til makta, gjort slutt på alle<br />
føydale, patriarkalske, idylliske tilhøve. Det har ubarmhjertig revet<br />
over de brokete føydalband som knytta mennesket til dets «naturlige<br />
foresatte>>, og ikke latt noe annet band tilbake mellom menneskene<br />
enn den nakne interesse, den kjensleløse «kontante betaling>>. Det<br />
har druknet det fromme svermeris, den ridderlige begeistrings, det<br />
spissborgerliges vemods hellige gys i den egoistiske bereknings iskalde<br />
vann. Det har oppløst den personlige verdighet i bytteverdi, og i<br />
stedet for de utallige knesatte og hevdvunne friheter satt den ene<br />
samvittighetsløse handelsfrihet. Det har kort sagt i stedet for ei<br />
utbytting innhylla i religiøse og politiske illusjoner satt den åpne,<br />
skamløse, direkte, nakne utbytting.<br />
Borgerskapet har avkledt all ærverdig virksomhet, som inntil nå<br />
har vært ansett med ærefrykt, dens helgenglorie. Det har forvandla<br />
legen, juristen, presten, dikteren, vitenskapsmannen til sin betalte<br />
lønnsarbeider.<br />
Borgerskapet har revet vekk det rørende sentimentale sløret fra<br />
familieforholdet og redusert det til et reint pengeforhold.<br />
Borgerskapet har avslørt hvordan den brutale kraftutfoldelsen som<br />
reaksjonen beundrer så høgt ved middelalderen, var passende utfylt<br />
17. De oppkommende byene i Frankrike blei kalt «kommunen> til og med før de hadde<br />
tilkjempa seg lokalt sjølstyre og politiske rettigheter som «tredjestand» fra sine<br />
føydalherrer. I allmennhet er England her tatt som et typisk land for borgerskapets<br />
økonomiske utvikling; for dets politiske utvikling- Frankrike. (Nore av Engels ril den<br />
engelske utgava av 1888.)<br />
Dette var det navn som byborgerne i Italia og Frankrike ga sine by-fellesskap, etter<br />
at de hadde kjøpt eller tiltvunget seg de første rettigheter til sjølstyre fra sine føydalherrer.<br />
(Note av Engels til den tyske wgava av 1890.)<br />
105
106<br />
av det dorskeste dagdriveri. Først borgerskapet har vist hva menneskelig<br />
virksomhet kan få til. Det har fullført helt andre underverker<br />
enn egyptiske pyramider, romerske vannledninger og gotiske katedraler.<br />
Det har gjennomført hele andre tog enn folkevandringer og<br />
korstog.<br />
Borgerskapet kan ikke eksistere uten å stadig revolusjonere produksjonsinstrumentene,<br />
følgelig produksjonsforholda og såleis samtlige<br />
samfunnsmessige forhold. Det fremste eksistensvilkåret for alle<br />
tidligere industrielle klasser var derimot uendra bevaring av den<br />
gamle produksjonsmåten. Den stadige revolusjoneringa av produksjonen,<br />
den uavbrutte rystinga av alle samfunnsmessige tilstander,<br />
den evige usikkerheten og bevegelsen sær kjenner borgerskapets epoke<br />
framfor alle tidligere. Alle faste, rotfesta forhold med sitt tilheng<br />
av gamle hevdvunne forestillinger og synsmåter går i oppløsning, alle<br />
nydanna forhold er forelda før de kan rotfeste seg. Alt standsprega og<br />
stillestående damper bort, alt hellig vanhelliges, og mennesket tvinges<br />
endelig til å se på sin livsstilling, sine gjensidige forbindelser med<br />
nøkterne øyne.<br />
Behovet for ei stadig økende avsetning for sine produkter jager<br />
borgerskapet rundt hele jordkloden. Overalt må det slå seg ned,<br />
overalt sette seg fast, overalt knytte forbindelser.<br />
Borgerskapet har gitt produksjonen og konsumpsjonen i alle land<br />
en kosmopolitisk karakter gjennom si utbytting av verdensmarkedet.<br />
Det har til de reaksjonæres store sorg revet det nasjonale fotfestet<br />
vekk under industrien. De urgamle nasjonale industrier har blitt<br />
ødelagt og ødelegges daglig. De fortrenges av nye industrier som det<br />
blir et livsspørsmål for alle siviliserte nasjoner å innføre: industrier<br />
som ikke lenger bearbeider innenlandske råstoffer, men råstoffer<br />
som tilhører de fjerneste strøk. Disse industriers produkter forbrukes<br />
ikke bare i landet sjøl, men i alle verdensdeler. I stedet for de gamle<br />
behov, som blei dekka ved landets egen produksjon framtrer nye som<br />
krever produkter fra de fjerneste land og klima for å tilfredsstilles. I<br />
stedet for den gamle, lokale og nasjonale, karrige sjølforsyning og<br />
avsondring kommer et allsidig samkvem, en allsidig innbyrdes avhengighet<br />
mellom nasjonene. Og som i den materielle, slik også i den<br />
åndelige produksjonen. De enkelte nasjoners intellektuelle frarnbringelser<br />
blir felleseie. Den nasjonale ensidighet og begrensing blir<br />
mer og mer umulig, og av de mange nasjonale og lokale litteraturer
l<br />
108<br />
serte og fordelte under, den føydale organisering av jordbruk og<br />
manufaktur, kort sagt de føydale eiendomsforhold, til de produktivkrefter<br />
som allerede var utvikla. De hemma produksjonen i stedet for<br />
å fremme den. De måtte sprenges, de blei sprengt.<br />
I deres sted trådte frikonkurransen med den samfunnsmessige og<br />
politiske konstitusjon tilpassa den, med borgerklassens økonomiske<br />
og politiske herredømme.<br />
For våre øyne foregår det en liknende bevegelse. De borgerlige<br />
produksjons- og samferdselsforhold, de borgerlige eiendomsforhold,<br />
det moderne borgerlige samfunn, som har trylla fram disse veldige<br />
produksjons- og samferdselsmidler, likner trollmannen som ikke<br />
lenger kan beherske de underjordiske maktene han har besverga<br />
fram. Alt i årtier har industriens og handelens historie bare vært<br />
historia om de moderne produktivkrefters opprør mot de moderne<br />
produksjonsforholda, mot de eiendomsforholda som utgjør livsvilkåra<br />
for borgerskapet og dets herredømme. Det er nok å nevne<br />
handelskrisene, som ved sin periodiske tilbakevending stadig mer<br />
truende setter spørsmålstegn ved hele det borgerlige samfunnets eksistens.<br />
Ved handelskrisene ødelegges regelmessig en stor del ikke bare<br />
av de frembrakte produkter, men også av de produktivkrefter som<br />
tidligere er skapt. Ved krisene bryter det ut en samfunnsmessig<br />
epidemi som ville ha sett ut som en meningsløshet for alle tidligere<br />
epoker - overproduksjonens epidemi. Samfunnet finner seg plutselig<br />
satt tilbake i en tilstand av momentant barbari. En hungersnød, en<br />
allmenn ødeleggingskrig, synes å ha avskåret det fra alle livsmidler.<br />
Industrien, handelen ser ut til å være tilintetgjort, og hvorfor? Fordi<br />
det har for mye sivilisasjon, for mye livsmidler, for mye industri, for<br />
mye handel. De produktivkreftene som står til dets rådighet, tjener<br />
ikke lenger til å utvikle de borgerlige eiendomsforholda, tvert om har<br />
de blitt for mektige for disse forholda, de hemmes av dem. Så snart de<br />
overvinner denne hindringa, bringer de hele det borgerlige samfunnet<br />
i uorden, truer den borgerlige eiendommens eksistens. Borgersamfunnets<br />
forhold har blitt for trange til å romme den rikdommen de<br />
sjøl har skapt. Hvordan overvinner borgerskapet krisene? På den ene<br />
sida ved den framtvungne ødelegginga av en mengde produktiv krefter,<br />
på den andre sida ved erobring av nye markeder og grundigere<br />
utbytting av de gamle markedene. Altså hvordan? Ved at de forbereder<br />
enda mer omfattende og kraftigere kriser og minsker midlene til å
forebygge krisene.<br />
De våpen som borgerskapet har slått føydalismen til jorda med,<br />
retter seg nå mot borgerskapet sjøl.<br />
Men borgerskapet har ikke bare smidd de våpen som bringer det<br />
sjøl døden, det har også frembrakt de menn som skal nytte disse<br />
våpnene - de moderne arbeiderne, proletarene. 18<br />
Her slutter vi utdraget fra Manifestet. Vi avbryter resonnementet til<br />
Marx og Engels, der de i den videre teksten viser at kapitalismen<br />
kommer i motsetning til de produktivkreftene den<br />
sjøl utvikler. Denne argumentasjonen skal vi komme tilbake til på neste<br />
møte, der vi vil drøfte spørsmålet om sosialismen nødvendigvis vil følge<br />
etter kapitalismen.<br />
18. Marx/Engels: Det Kommunistiske partis manifest (Oktober), s. 22-27.<br />
109
MØTE 5: STUDIEOPPLEGG<br />
110<br />
Vi har valgt å legge særlig vekt på den historiske materialismen, fordi<br />
den er lite forstått også blant folk som regner seg som kommunister<br />
og revolusjonære. Vi slutter oss til Stalins utsagn om hvor viktig det er<br />
å forstå de historiske utviklingslovene: «Følgelig må en ikke søke<br />
nøkkelen til studiet av lovene for samfunnets historie i menneskenes<br />
tanker, i samfunnets synsmåter og ideer, men i produksjonsmåten<br />
som praktiseres av samfunnet i enhver gitt historisk periode. Den må<br />
søkes i samfunnets økonomiske liv.»<br />
En revolusjonær politikk uten dette fundamentet, blir et byggverk i<br />
lause lufta. Drømmen om sosialisme og revolusjon forblir ikke noe<br />
annet enn drøm og tankespinn, dersom en ikke forstår de materielle<br />
vilkåra som ligger til grunn for sosialismen.<br />
Likevel må vi understreke at denne framstillinga ikke gir dere<br />
helheten i den marxistiske filosofien , fordi dersom en skal framstille<br />
den helhetlig må en også forklare den marxistiske dialektikken, loven<br />
om motsetningenes enhet.<br />
Mao gir en nøkkel til å forstå dialektikken i den historiske materialismen<br />
når han sammenlikner et gitt tidspunkt i historia med en<br />
teaterscene. Scenen er de objektive materielle vilkåra en ikke kan<br />
bryte med eller heve seg over. Men på denne scenen kan menneskene<br />
framføre ulike stykker, alt etter hvordan de utnytter de mulighetene<br />
som er til stede.<br />
l. Først av alt bør dere klargjøre en del av de sentrale begrepene i<br />
denne framstillinga: produktiv krefter, produksjonsforhold, materialisme,<br />
idealisme, føydalisme, og evt. andre begreper som deltakerne<br />
ønsker definert.<br />
2. Marx sier at det ikke er menneskenes tenkning som skaper deres<br />
tilværelse, men omvendt, deres tilværelse som skaper deres tenkning.<br />
Diskuter denne uttalelsen og still den opp mot andre oppfatninger<br />
av forholdet mellom tenkning og tilværelse. Prøv å trekke<br />
de nødvendige logiske slutningene av denne tesen til Marx. Kunne
marxismen ha oppstått i middelalderen? Er moralske begreper og<br />
rettsoppfatninger allmenne historiske lover, eller er de produkter<br />
av forholdet mellom menneskene i produksjonen?<br />
3. Marx framstiller borgerskapets revolusjonære rolle i en bestemt<br />
periode av historia. Har vi noen holdepunkter for å si at produktivkreftene<br />
for det første vil utvikle seg videre, og for det andre at<br />
de vil komme i stadig større motsetning til den borgerlige produksjonsmåten?<br />
111
MØTE6:<br />
SOSIALISME OG<br />
KOMMUNISME I<br />
HVORFOR ER IKKE KAPITALISMEN LIV LAGA?<br />
HVORFOR MÅ DEN FØRE TIL SOSIALISME?<br />
Mange av sosialismens tilhengere oppfatter sosialismen som en genial<br />
plan for å skape et bedre og rettferdigere samfunn. De oppfatter sosialismen<br />
som virkeliggjøringa av ideene om rettferdighet og andre utmerkede<br />
prinsipper. <strong>Sosialisme</strong>n betyr ganske visst et bedre og mer rettferdig<br />
samfunn for flertallet. Men sosialismen og kommunismen er ikke utvikla<br />
fra slike «evige» verdier. Marx skapte ikke sin teori utfra ønsker og<br />
drømmer om hvordan et framtidig samfunn skulle se ut. Tvert imot<br />
skrev han sammen med Engels i Det Kommunistiske Manifest at:<br />
«Kommunistenes teoretiske slutninger grunner seg på ingen måte på<br />
ideer, på prinsipper som er oppfunnet eller oppdaget av en eller annen<br />
verdensforbedrer. De er bare allmenne uttrykk for virkelige forhold i en<br />
eksisterende klassekamp, en historisk bevegelse som foregår for våre<br />
øyne.» Hva mente Marx og Engels med dette?<br />
Jo, det betyr at Marx studerte hvordan menneskesamfunnet har utvikla<br />
seg og han studerte kapitalismen på sin tid. På dette grunnlaget kunne<br />
han trekke noen svært viktige slutninger.<br />
For det første kunne han vise hvordan samfunnet hadde utvikla seg på<br />
grunnlag av utviklinga av teknologien og produksjonen. Når Romerriket<br />
bygde på en slaveøkonomi og England i 1850 var kapitalistisk, så<br />
kom ikke forskjellen av at ideen om kapitalisme hadde erstatta ideen om<br />
slaveøkonomi. Slaveøkonomien svarte til ei viss utvikling av produksjonen<br />
og teknologien. <strong>Kapitalisme</strong>n på sin side kunne ikke oppstå uten<br />
utviklinga av maskiner og nye energikilder. Først med dampmaskinen<br />
blei moderne storindustri mulig. Disse veldige nye produktivkreftene<br />
sprengte rammene for det gamle jordbrukssamfunnet, og det skapte<br />
dermed også nye retts begreper og en ny organisering av hele samfunnet.<br />
112
Den borgerlige revolusjonens ideer om «frihet, likhet og brorskap»<br />
brøyt fram på grunn av de nye økonomiske forholda og ikke omvendt.<br />
Føydalismens stavnsbånd kunne ikke forenes med en storindustri. Føydalismens<br />
naturalhusholdning der hver familie produserte det meste av<br />
det de brukte på gården, kunne ikke overleve stilt overfor et varemarked<br />
med billige industriprodukter. <strong>Kapitalisme</strong>n trengte frie lønnsarbeidere,<br />
dvs. arbeidere som var frie til å flytte hvor de ville og frie til å selge<br />
arbeidskrafta si på markedet. <strong>Kapitalisme</strong>n trengte en klasse som ikke<br />
hadde annen eiendom enn arbeidskrafta si, og den skapte denne klassen<br />
gjennom å ruinere de store massene på landsbygda. Slik skapte den nye<br />
teknologien ikke bare forutsetningene for et nytt samfunn, nye eiendomsformer,<br />
nye retts begreper og nye politiske forhold. Den ødela også<br />
grunnlaget for føydalismen. Riktignok pågikk kampen mellom kapitalismen<br />
og føydalismen i et par århundrer, og riktignok fikk den borgerlige<br />
revolusjonen et voldsomt tilbakeslag etter Napoleonskrigene, da den<br />
H ellige Alliansen slo fast sitt «evige» herredømme i 1815. Men historisk<br />
sett var føydalismen allerede dødsdømt av storindustrien, og i vårt<br />
århundre eksisterer føydalismen bare som etterlevninger etter tidligere<br />
tider. Den føydale økonomien, rettsfilosofien, moralen og statsbygninga<br />
er for alltid kasta på skraphaugen. Slik henviste føydalismen i sin<br />
tid slavesamfunnet til samme sted.<br />
<strong>Kapitalisme</strong>ns ideologer vil ha oss til å tru at historia stopper med<br />
dette. I kapitalismen har menneskeheten kommet til sin naturlige endeholdeplass<br />
- virkeliggjøringa av de evige prinsipper som har svevd over<br />
vannene fra tidenes morgen. Men uansett hva de måtte hevde, og<br />
uansett hva de måtte få folk til å tru, så stopper ikke den teknologiske<br />
utviklinga opp. Det ligger faktisk i kapitalismens vesen at den må utvikle<br />
ny teknologi. Den kapitalisten som er i stand til å ligge et hestehue foran<br />
konkurrenten i den teknologiske utviklinga vil gjøre en ekstra profitt og<br />
overleve på konkurrentenes bekostning. Men nettopp gjennom utviklinga<br />
av teknologi og produksjon skaper kapitalismen forutsetningene<br />
for sitt eget fall.<br />
For å forklare dette nøyere overlater vi ordet til Engels.<br />
KAPITALISMEN SKAPER FORUTSETNINGENE<br />
FOR SITT EGET FALL<br />
Den nåværende samfunnsordningen - det er nokså allment erkjent<br />
8. - Studiebok<br />
113
se ringen av produksjonen i den enkelte fabrikk og anarkiet i produksjonen<br />
i samfunnet som helhet.<br />
Den kapitalistiske produksjonsmåten beveger seg i disse to formene<br />
for motsetning som på gn:nn av produksjonsmåtens opprinnelse<br />
er uløselig forbundet med den, og den har ikke noen vei ut av denne<br />
«onde sirkel», som allerede Fourier oppdaget. Men det som Fourier<br />
ikke i sin tid kunne se, er at kretsløpet blir stadig snevrere, at<br />
bevegelsen mer er som en spiral og i likhet med planetene en gang må<br />
ta slutt ved et sammenstøt med sentret. Det er det samfunnsmessige<br />
anarkiet i produksjonen som er den drivende kraften, som mer og<br />
mer gjør flertallet av menneskene til proletarer, og det er igjen<br />
proletarrnassene som en gang kommer til å gjøre slutt på anarkiet i<br />
produksjonen. Det samfunnsmessige produksjonsanarkiet er den<br />
drivkraften som forvandler storindustriens ubegrensede muligheter<br />
til stadig å forbedre maskineriet til et maktbud, som tvinger hver<br />
enkelt industrikapitalist til å gjøre maskinene sine mer og mer fullkomneforikkeågå<br />
under. (s. 75-76.)<br />
Vi har sett hvordan de ubegrensete muligheter til å forbedre det<br />
moderne maskineriet, på grunn av anarkiet i den samfunnsmessige<br />
produksjonen ble til et maktbud for den enkelte industrikapitalisten<br />
til stadig å forbedre maskinene sine og øke deres produksjonsevne.<br />
Bare den faktiske muligheten til å utvide produksjonsområdet sitt<br />
blir for ham nettopp en slik tvangslov. Storindustriens enorme utvidelseskraft<br />
som gjør gassartenes utvidelseskraft til den rene barneleken,<br />
trer nå fram som en kvalitativ og kvantitativ utvidelsesnødvendighet,<br />
som trosser ethvert mottrykk. Mottrykket skapes av konsumpsjonen,<br />
avsetningen, markedene for storindustriens produkter.<br />
Men markedenes utvidelsesevne, både utad og innad er avhengig av<br />
helt andre lover, som virker med langt mindre kraft. Markedenes<br />
utvidelse kan ikke holde tritt med utvidelsen av produksjonen. Sammenstøtet<br />
er ikke til å unngå, og da det ikke kan fremkalle noen<br />
løsning så lenge det ikke sprenger selve den kapitalistiske produksjonsmåten,<br />
kommer det igjen periodisk. Den kapitalistiske produksjonen<br />
framkaller en ny «ond sirkel».<br />
Og faktisk er hele den industrielle og kommersielle verden, produksjonen<br />
og varebyttet mellom alle siviliserte folk og deres mer eller<br />
mindre barbariske haleheng kommet i ulage omtrent hvert tiende år<br />
117
,.•<br />
118<br />
helt siden 1825, da den første alminnelige krisen brøt ut. Varebyttet<br />
stopper opp, markedene er overfylte, produktene ligger i store mengder<br />
uten å kunne avsettes, kontantene forsvinner fra sirkulasjonen,<br />
kreditten opphører, fabrikkene står, de arbeidende massene er uten<br />
mat fordi de har produsert for mange levnetsmidler, den ene konkursen<br />
følger den andre, den ene tvangsauksjonen den andre. Stansen<br />
varer i årevis, produkter og produktiv krefter sløses bort og ødelegges<br />
i massevis, inntil de opphopete varemengdene endelig strømmer ut<br />
med større eller mindre prisfall og produksjonen og varebyttet etter<br />
hvert kommer i gang igjen. Litt etter litt blir tempoet hurtigere, slår<br />
over i trav, det industrielle travet går opp til galopp, denne øker igjen<br />
til den ville farten i et fullstendig industrielt, kommersielt, kredittmessig<br />
og spekulativt hinderløp, for endelig etter de mest halsbrekkende<br />
hopp igjen å havne - i krisens grav. Og dette gjentar seg stadig<br />
påny. Vi har nå opplevd det hele fem ganger siden 1825 og opplever<br />
det i dette øyeblikket for sjette gang (1877). Og disse krisenes karakter<br />
er så sterkt utpreget at Fourier traff spikeren på hodet da han kalte<br />
den første av dem for: crise plethorique, overflodskrise.<br />
I krisene får motsetningen mellom samfunnsmessig produksjon og<br />
kapitalistisk tilegnelse et voldsomt utbrudd. Vareomløpet blir for<br />
øyeblikket lamslått; sirkulasjonsmidlet, pengene, blir en hindring for<br />
sirkulasjonen. Alle lovene for vareproduksjon og varesirkulasjon blir<br />
snudd opp ned. Det økonomiske sammenstøtet har nådd sitt høydepunkt:<br />
produksjonsmåten gjør opprør mot byttemåten.<br />
Den kjensgjerningen at den samfunnsmessige organiseringen av<br />
produksjonen på fabrikkene har nådd det punktet hvor den blir<br />
uforenlig med det rådende produksjonsanarkiet i samfunnet, som<br />
eksisterer side om side med den og dominerer den, denne kjensgjerningen<br />
blir håndgripelig for kapitalistene gjennom den voldsomme<br />
konsentrasjonen av kapitalen som pågår under krisene gjennom<br />
mange store og ennå flere små kapitalisters ruin. Hele mekanismen i<br />
den kapitalistiske produksjonsmåten svikter under trykket av de<br />
produktivkreftene den selv har skapt. Den er ikke lenger i stand til å<br />
forvandle denne mengden av produksjonsmidler til kapital. De ligger<br />
brakk, og nettopp derfor må også den industrielle reservearmeen<br />
ligge brakk. Produksjonsmidler, levnetsmidler, disponible arbeidere,<br />
alle produksjonens og den allmenne rikdommens elementer fins<br />
i overflod. Men «overfloden blir en kilde til nød og savn» (Fourier),
mektigste hevarm for produksjonen.<br />
De kreftene som gjør seg gjeldende i samfunnet, virker akkurat<br />
som naturkreftene: blindt, voldsomt, ødeleggende, så lenge vi ikke<br />
forstår dem og regner med dem. Men når vi først har lært dem å<br />
kjenne, forstått deres virkemåte, retning og virkninger, så står det<br />
bare til oss å tvinge dem mer og mer under vår vilje og å bruke dem til<br />
å oppnå det vi ønsker. Særlig gjelder dette for vår tids veldige produktivkrefter.<br />
Så lenge vi hårdnakket nekter å forstå deres natur og<br />
karakter - og en slik forståelse går imot den kapitalistiske produksjonsmåten<br />
og dens forsvarere - så lenge virker disse kreftene mot<br />
oss og trass i oss, så lenge hersker de over oss slik som vi har gjort<br />
utførlig rede for her.<br />
Men har vi engang lært å forstå deres virkelige natur, så kan de i<br />
hendene på de forente produsentene forvandles fra demoniske herskere<br />
til villige tjenere. Det er samme skilnaden mellom elektrisitetens<br />
ødeleggende kraft i lynet under tordenvær og den temmede<br />
elektrisiteten i telegrafen og lysbuen. Det er samme skilnaden som<br />
mellom ildebrann og ilden i menneskets tjeneste. Ut fra denne sluttlige<br />
erkjennelsen av de moderne produktivkrefters virkelige natur, vil<br />
' anarkiet i en samfunnsmessige produksjonen vike for samfunnsmessig<br />
planmessig regulering av produksjonen etter behovene i hele<br />
samfunnet og hos den enkelte. Dermed blir den kapitalistiske tilegnelsesmåten,<br />
hvor produktet først undertrykker produsenten og<br />
dernest også kapitalisten, erstattet av en tilegnelsesmåte som springer<br />
fram av selve de moderne produksjonsmidlenes natur: på den ene<br />
siden en direkte samfunnsmessig tilegnelse som middel til å opprettholde<br />
og utvide produksjonen, på den andre siden en direkte individuell<br />
tilegnelse i form av levnets- og nytelsesmidler.<br />
Idet den kapitalistiske produksjonsmåten mer og mer fullstendig<br />
forvandler det store flertallet av befolkningen til proletarer, skaper<br />
den samtidig den makten som er nødt til å fullbyrde denne omveltningen<br />
for ikke selv å gå under. Idet produksjonsmåten mer og mer<br />
tvinger fram at de store samfunnsmessige produksjonsmidlene blir<br />
statseiendom, viser den selv veien til å gjennomføre denne omveltningen.<br />
Proletariatet erobrer statsmakten og forvandler produksjonsmidlene<br />
til statseiendom.<br />
Men dermed opphever det seg selv som proletariat, gjør ende på all<br />
klasseforskjell og på klassemotsetningene, og dermed oppheves også<br />
122
disse lenkene er den eneste forutsetningen for en uavbrutt, stadig<br />
raskere framskridende utvikling av produktiv kreftene og dermed for<br />
en praktisk talt ubegrenset økning av selve produksjonen. Men ikke<br />
nok med det. Den samfunnsmessige tilegnelsen av produksjonsmidlene<br />
fjerner ikke bare de kunstige skrankene som n1'i hemmer produksjonen,<br />
men ogs1'i det faktiske sløseriet og ødeleggingen av produktivkrefter<br />
og produkter, som for tiden hører uunng1'ielig meq til<br />
produksjonen og n1'ir sitt høydepunkt i krisene. Den frigjør videre en<br />
mengde produksjonsmidler og produkter for samfunnet ved 1\. gjøre<br />
ende p1'i det vanvittige luksusforbruket hos de herskende klassene og -41\J<br />
deres politiske representanter. Den muligheten at en ved hjelp av den J g l f<br />
samfunnsmessige produksjon kan sikre alle samfunnsmedlemmene<br />
et utkomme som ikke bare er materielt helt tilstrekkelig og som blir<br />
rikere fra dag til dag, men som ogs1'i garanterer dem en fullstendig fri<br />
utvikling og utfoldelse av deres legemlige og 1\.ndelige anlegg, denne..J'<br />
muligheten fins nå for første gang, men den fins.<br />
I og med at samfunnet overtar produksjonsmidlene, er det slutt<br />
med vareproduksjonen og dermed med produktets herredømme<br />
over produsentene. Anarkiet i den samfunnsmessige produksjonen<br />
blir erstattet med planmessig og bevisst organisasjon. Det er slutt<br />
l<br />
med den enkeltes kamp for tilværet. Først da forlater mennesket, i en<br />
l<br />
viss forstand, definitivt dyreriket, det g1'ir fra dyriske livsvilk1'ir over til<br />
virkelige menneskelige. 1Alle de livsvilk1'ir som hittil har omgitt menneskene<br />
og som har h' rsket over dem, blir da lagt inn under menneskenes<br />
herredømm,6 og kontroll. De blir for første gang virkelig<br />
bevisste herrer over naturen i og med at de blir herrer over sin egen<br />
samfunnsmessige virksomhet, som hittil møtte dem som fremmede<br />
naturlover som hersket over dem, blir n1'i brukt av menneskene med<br />
full sakkunnskap, og dermed behersket. Menneskenes egen samfunnsorganisasjon<br />
som hittil møtte dem som om de var blitt p1'itvunget<br />
dem av naturen og historien, blir n1'i resultatet av deres frie<br />
handlinger. De objektive, fremmede maktene som hittil har behersket<br />
historien, kommer n1'i under menneskenes egen kontroll. Først p1'i<br />
dette tidspunkt vil menneskene fullt bevisst skape sin egen historie,<br />
først n1'i f1'ir de samfunnsmessige 1\.rsakene, som de har satt i bevegelse,<br />
overveiende og i stadig større utstrekning den tilsiktede virkning.<br />
Det er menneskenes sprang fra nødvendighetens rike inn i frihetens<br />
rike.<br />
125
126<br />
La oss til slutt kort sammenfatte den historiske utviklingens gang:<br />
I. Mellomalderens samfunn: Individuell småproduksjon. Produksjonsmidler<br />
passende for den enkeltes bruk, derfor primitive, tungdrevne<br />
og lite effektive. Produksjon for umiddelbart forbruk, enten<br />
for produsenten selv, eller for føydalherren. Bare i de tilfelle hvor det<br />
foreligger et produksjonsoverskudd ut over dette forbruket falbys<br />
dette overskuddet til salg og brukes som byttemiddel: Vareproduksjonen<br />
er derfor bare i sin første begynnelse. Men allerede nå ligger<br />
skjult i den spiren til anarkiet i hele den samfunnsmessige produksjonen.<br />
Il. Den kapitalistiske revolusjonen: Industrien undergår en forandring,<br />
først ved hjelp av enkel kooperasjon og manufakturen. De hittil<br />
spredte produksjonsmidlene konsentreres i store verksteder, og dermed<br />
forvandles de fra den enkeltes produksjonsmidler til samfunnsmessige,<br />
en forvandling som stort sett ikke har noen innflytelse på<br />
bytteformen. De gamle tilegnelsesformene beholder sin gyldighet.<br />
Kapitalisten trer fram: i egenskap av eier av produksjonsmidlene<br />
tilegner han seg også produktene og gjør dem til varer. Produksjonen<br />
er blitt en samfunnsmessig handling, varebyttet og tilegnelsen forblir<br />
individuelle handlinger utført av enkelte: Privatkapitalisten tilegner<br />
seg det samfunnsmessige produkt. Dette er den grunnleggende motsetningen<br />
som er opphavet til alle de motsetninger nåtidens samfunn<br />
beveger seg i og som storindustrien tydelig viser.<br />
A. Produksjonsmidlene blir tatt fra produsenten. Arbeideren blir<br />
dømt til livsvarig lønnsarbeid. Antagonisme mellom proletariat og<br />
borgerskap.<br />
B. De lovene som behersker vareproduksjonen, trer tydeligere fram<br />
og virker med stadig større kraft. Hemningsløs konkurranse.<br />
Motsetning mellom den samfunnsmessige organisasjon i den enkelte<br />
fabrikken og det samfunnsmessige anarkiet i produksjonen<br />
som helhet.<br />
større enn etterspørselen, altså overproduksjon. Markedene blir<br />
overfylte, kriser hvert tiende år, den onde sirkel: her overflod av<br />
produksjonsmidler og produkter- der ove1jlod av arbeidere uten<br />
beskjeftigelse og eksistensmidler. Men disse to hevstengene for<br />
produksjon og samfunnsmessig velstand kan ikke samarbeide, f<br />
fordi den kapitalistiske produksjonsformen forbyr produktiv kreftene<br />
å virke, forbyr produktene å sirkulere, med mindre de først 1<br />
er blitt forvandlet til kapital. Og det er nettopp overfloden på ,1<br />
produkter som hindrer det. Motsetningen er blitt så stor at den er J<br />
blitt en meningsløshet: Produksjonsmåten gjør opprør mot bytte- .<br />
formen. Beviset er levert for at borgerskapet ikke lenger evner å :!<br />
lede sine egne samfunnsmessige produktiv krefter.<br />
D. Produktiv kreftenes samfunnsmessige karakter blir delvis aner- ·<br />
kjent, selv kapitalistene blir nødt til det. De store produksjons- og<br />
kommunikasjonsorganisasjonene overtas, først av aksjeselskaper,<br />
seinere av truster og endelig av staten. Borgerskapet viser<br />
seg å være en overflødig klasse; alle dets samfunnsmessige funksjoner<br />
utføres nå av lønnete funksjonærer.<br />
Ill. Den proletariske revolusjonen, motsetningene løses: Proletariatet<br />
erobrer samfunnsmakten og forvandler ved hjelp av denne de<br />
samfunnsmessige produksjonsmidlene som glir ut av borgerskapets<br />
hender, til offentlig eiendom. Med denne handling befrir det produksjonsmidlene<br />
fra sin kapitalegenskap og gir deres samfunnsmessige<br />
karakter til full frihet til å gjøre seg gjeldende. En samfunnsmessig<br />
produksjon etter forut fastsatte planer blir nå mulig. Utviklingen av<br />
produksjonen gjør den fortsatte eksistensen av forskjellige samfunnsklasser<br />
til en anakronisme. I samme forhold som anarkiet i den<br />
samfunnsmessige produksjonen forsvinner, dør også statens politiske<br />
autoritet bort. Menneskene som nå endelig er blitt herrer over sine<br />
egne samfunnsmessige forhold, blir dermed også herrer over naturen,<br />
de blir herrer over seg selv, - de blir frie.<br />
Å gjennomføre denne verdensbefriende dåd er det moderne<br />
proletariats historiske vilkår. Å utforske til bunns denne oppgaves<br />
historiske vilkår og dermed finne fram til dens egentlige innhold<br />
og så å vekke den i dag undertrykte proletariske klassen som er<br />
kalt til aksjon, til bevissthet om sin egen viktige aksjons vilkår og<br />
innhold, det er oppgaven for arbeiderbevegelsens teoretiske uttrykk:<br />
127
den vitenskapelige sosialismen. 22<br />
KAPITALISMEN - I STRID MED SEG SJØL<br />
Motsetninga mellom den samfunnsmessige produksjonen og den private<br />
tilegnelsen av profitten blir stadig skarpere. For kapitalisten er det ikke<br />
produktet sjøl som er interessant, men profitten. Om han produserer<br />
kjoler eller napalm er knekkende likegyldig for han. Det avgjørende er<br />
om han oppnår profitt, og ikke bare en hvilken som som helst profitt,<br />
men minimum gjennomsnittsprofitten.<br />
Et eksempel: Akergruppa vurderer å legge ned en del verft og andre<br />
bedrifter. De går ikke underskudd og det er behov for produktene deres.<br />
Men for Akergruppa er ikke det nok. Hvis bedriftene ikke minst oppnår<br />
gjennomsnittsprofitten, kan Akergruppa like gjerne selge dem og sette<br />
kapitalen i banken. Og for et monopol som Aker er ikke engang gjennomsnittsprofitten<br />
nok. Det er maksimalprofitten en er ute etter. I<br />
oljeutvinninga ligger profitten langt over gjennomsnittet. Derfor blir<br />
andre virksomheter slått over ende for å frigjøre kapital til oljesektoren.<br />
Dette skaper store samfunnsmessige kriser med underproduksjon på en<br />
kant og overproduksjon på en annen. Underproduksjon av skoler,<br />
daghjem, boliger, men overproduksjon av utstyr til oljesektoren.<br />
Dette fører også til en enorm sløsing med samfunnets ressurser. Det<br />
lønner seg for kapitalen at en del av den arbeidsføre befolkninga er uten<br />
arbeid, for da er det mulig å holde lønningene nede og øke profitten i de<br />
virksomhetene som er i gang. Fra en samfunnsmessig synsvinkel ville det<br />
derimot lønne seg at alle som kunne, hadde et arbeid, fordi det ville øke<br />
samfunnets totale goder.<br />
Når 30 millioner er arbeidsløse i OECD-området så svarer det til<br />
Storbritannias arbeidsføre befolkning. Vi kan altså si at en hel stor<br />
industrinasjon går ledig. Fra en samfunnsmessig synsvinkel er dette<br />
sjølsagt en vanvittig sløsing med ressurser.<br />
På samme måte fører kapitalismen til rovdrift på naturen. Fordi den<br />
kapitalistiske produksjonen tar sikte på profitt driver kapitalistene en<br />
beinhard kontroll med alt i produksjonen som koster penger. Dersom en<br />
kan senke materialforbruket så vil profitten kunne øke. Men frisk luft,<br />
reint vann og vakker natur har ingen pris. Derfor er det ingen grunn fra<br />
kapitalens synspunkt til å spare på slike ressurser. Dette har ført til<br />
22. Samme sted, s. 77-90.<br />
128
enorme miljøkatastrofer og det ligger flere på lur. F.eks. drives det i dag<br />
en kapitalistisk rovdrift på skogene i Brasil. På kort sikt gir det noen<br />
store selskaper en rikelig profitt. Men nettopp denne skogen produserer<br />
l/4 av oksygenet i atmosfæren. Om den virkelig skulle bli ødelagt ville<br />
det bety enorme katastrofer for livet på jorda. Slik driver kapitalismen<br />
med liv og lyst og sager av den greina den sitter på. <strong>Kapitalisme</strong>n, som en<br />
gang var en forutsetning for samfunnsmessig framgang, er blitt et hinder<br />
for en slik framgang.<br />
Eller ta sultkatastrofene i Afrika. Millioner dør av sult, andre er på<br />
kanten av stupet. I landa sør for Sahara vokser ørkenen for hvert år.<br />
Hvorfor vokser ørkenen? Ørkenen vokser fordi skogen blir brukt opp til<br />
brensel. Skogen blir brukt til brensel fordi de fattige jordbrukssamfunnene<br />
ikke har andre energikilder. Moderne storindustri kunne gitt dem<br />
solovner og solenergisystemer som kunne erstatta trevirke og mer enn<br />
det. Men disse landa har ikke råd, enda så billig det er å produsere.<br />
Ørkenen vokser også fordi jorda tørker og blåses bort. Om de kunne<br />
bore hundre meter ned ville de ha rikelig med vann, men de mangler<br />
teknologien. Industrilanda har teknologien, men gir den bare fra seg til<br />
dem som kan betale, og det kan ikke de afrikanske statene. Sultkatastrofene<br />
kunne vært unngått med enkle midler som masseproduseres i<br />
Vesten.· Men jakten på maksimal profitt gjør disse midlene utilgjengelige<br />
for Afrika. Derfor sulter millioner i hjel. Disse landa er holdt nede i<br />
kunstig underutvikling, for å sikre profitt til et fåtall rike industrinasjoner,<br />
deriblant Norge.<br />
Eksempel: Norge har som skipsfartsnasjon vært et av de mest reak- ,'<br />
sjonære landa i verden når det gjelder å hindre u-landa i å bygge opp en )<br />
egen handelsflåte. Dersom u-landa hadde egen flåte kunne de ekspor- i/<br />
tere varene sine billigere, og beholdt fraktinntektene sjøl. Ved å holde il<br />
på monopolet til noen få sjøfartsnasjoner er Norge med på å presse en '<br />
ekstra profitt ut av disse landa som allerede er på knærne i fattigdom.<br />
Slik kan jeg nevne hundrevis og tusenvis av eksempler på hvordan den<br />
moderne kapitalismen er en fiende av framskrittet, hvordan den fører til<br />
store ødeleggelser, kriger og elendighet for flertallet av verdens folk.<br />
Et slikt system er overmodent. Det må avskaffes og det er bare et<br />
sosialistisk samfunn som kan avløse det.<br />
Marx' fortjeneste ligger ikke i at han har vist at sosialismen er ønskelig.<br />
Det nye han gjorde var å vise at kapitalismen er i strid med seg sjøl og<br />
at den med historisk nødvendighet må bli avløst av sosialismen. Dette er<br />
9 . - Studiebok<br />
129
kjerna i den historiske materialismen.<br />
Til dette vil noen innvende at kapitalismen har vist seg svært levedyktig<br />
og at Marx sine spådommer om en snarlig revolusjon i de utvikla<br />
industrilanda har slått feil. Målt med vår vanlige menneskelige målestokk<br />
har kapitalismen sjølsagt vært seigliva. Men økonomiske systemer<br />
kan ikke måles i år eller tiår. De må settes i historisk sammenheng. I<br />
forhold til middelalderens stillstand har kapitalismen hatt en kort og<br />
hektisk blomstring. Historisk sett er kapitalismen i ferd med å nå sine<br />
yttergrenser.<br />
De moderne produktiv kreftene støter gang på gang voldsomt mot den<br />
private eiendomsformen. Dette har fått det ene kapitalistiske landet<br />
etter det andre til å forsøke å kompensere dette ved hjelp av statskapitalisme.<br />
Kapitalkrevende sektorer som oljeutvinning og romforskning<br />
krever statlig investering i økende grad. Faktisk er vi inne i ei ganske<br />
dramatisk utvikling av statskapitalismen, noe denne lille tabellen gir et<br />
inntrykk av:<br />
Statens utgifter i<br />
prosent av bruttonasjonalproduktet<br />
1962 1978 økning<br />
USA 28,4 32,2 + 3,8<br />
Australia 19,3 24,5 + 5,2<br />
Brasil 12,0 35,0 + 23,0<br />
Storbritannia 40,5 43,9 + 3,4<br />
Kana da 34,4 46,0 + 11,6<br />
Frankrike 36,3 43,0 + 6,7<br />
Italia 32,4 47,3 + 14,9<br />
Japan 12,3 16,5 + 4,2<br />
Sverige 36,0 61,6 + 25,6<br />
Vest-Tyskland 35,6 46,5 + 10,9<br />
Kilde.' Time, april BO<br />
Den norske statens rolle i oljeøkonomien er en klar parallell til ei<br />
generell internasjonal utvikling. Denne tendensen er en innrømmelse av<br />
at de nye produktiv kreftene tvinger fram samfunnsmessig styring. Det er<br />
bare det at statsstyrking under kapitalismen ikke løser problemet, fordi<br />
fortsatt er det profittinteressene til borgerskapet som er drivkrafta.<br />
Dette betyr blant annet en skjerpa konkurranse på det internasjonale<br />
130
MØTE 6: STUDIEOPPLEGG<br />
Hensikten med dette møtet er å søke tilbake til den vitenskapelige<br />
sosialismen, fremme forståelsen av at sosialismen er et produkt av ei<br />
historisk utvikling. Det foregår ei gigantisk utvikling av produktivkreftene<br />
rett foran øynene våre, samtidig som en anarkistisk bruk av disse<br />
produktivkreftene skaper katastrofale problemer. Samtidig begynner<br />
noen å «vakle i trua» på sosialismen. Er det sosialismen det er noe i veien<br />
med, eller er det blant annet på grunn av en uriktig oppfatning av hva<br />
sosialismen er for noe at folk vakler? Det lar seg lett vise at den norske<br />
venstresida, som den gjerne kalles, har svært liten innsikt i kapitalismens<br />
økonomiske lover, og i liten grad har studert Marx' argumenter for at<br />
nettopp disse lovene driver kapitalismen mot dens undergang som '<br />
system.<br />
På dette møtet skal vi studere disse lovene og se på situasjonen i<br />
verden i dag for å finne ut om det er slik at disse lovene fortsatt gjelder.<br />
l. Bruk tid på å skissere opp Marx' og Engels' argumenter for at kapitalismen<br />
skaper forutsetningene for sitt eget fall.<br />
2. Bruk kunnskapene deres om verden og om Norge til å undersøke om<br />
det er slik at produksjonsmåten kommer i stadig større konflikt med<br />
byttemåten. Eksempler som kan trekkes inn: Nordsjøen, miljøspørsmåla,<br />
datarevolusjonen osv.<br />
3. <strong>Kapitalisme</strong>n forsøker, f.eks. gjennom statskapitalismen å overvinne<br />
anarkiet i produksjonen. (Eks. «planleggingssekretariatet» til Kleppe<br />
eller Statoil). Kan slike virkemidler løse problemet slik at kapitalismen<br />
kan fortsette? Altså: er sosialismen uunngåelig?<br />
132
MØ1E 7:<br />
SOSIALISME OG<br />
KOMMUNISME Il<br />
HV A ER SOSIALISME?<br />
Gro Harlem Brundtland sa på DNAs landsmøte i 1981 at «sosialisme er<br />
at en gjør så godt en kan». En mer tanketom og innholdsfattig definisjon<br />
skal det godt gjøres å få til. Men bortsett fra det, hva er egentlig sosialisme?<br />
Det er vanlig å oppfatte sosialismen som et ferdig avslutta økonomisk<br />
system, slik kapitalismen er det. Det er ei slik oppfatning av<br />
sosialismen som føres fram f.eks. i SVs program, og vi kan vel ikke se<br />
bort fra at også ml-bevegelsen har vært uklar på dette punktet. Men ei<br />
slik oppfatning har ingen rot i marxismen. <strong>Sosialisme</strong>n er ikke i følge<br />
Marx et eget samfunnsøkonomisk system, slik kapitalismen er det. Marx<br />
kalte sosialismen for første stadium . i kommunismen, og de særegne<br />
problemene i sosialismen kan bare forstås i et slikt perspektiv. Gjennom<br />
den sosialistiske revolusjonen har arbeiderklassen tatt makta, men som<br />
Marx viser i «Kritikk av Gotha-programmet» så vil det sosialistiske<br />
samfunnet inneholde omfattende «fødselsmerker» fra det kapitalistiske<br />
samfunnet. <strong>Sosialisme</strong>n vil altså trekkes mellom kapitalismen på den<br />
ene sida og kommunismen på den andre og det vil foregå en stor<br />
klassekamp om hvilken retning samfunnet skal utvikle seg i. Det er<br />
nettopp dette forholdet som inneholder faren for en gjenoppretting av<br />
kapitalismen i lang tid etter den sosialistiske revolusjonen. På den andre<br />
sida er det ikke mulig å innføre kommunismen «over natta». Som vi var<br />
inne på i møtet om den historiske materialismen, så er det ikke mulig å<br />
gjennomføre politiske endringer som det ikke finnes et objektivt materielt<br />
grunnlag for. En kommunistisk samfunnsordning forutsetter at de<br />
objektive vilkåra for kommunismen skapes. <strong>Sosialisme</strong>ns historiske misjon<br />
er å skape disse forutsetningene. l denne betydninga er sosialismen<br />
en overgang. I denne «første tasen av kommunismen» skal vilkåra for<br />
den egentlige kommunismen skapes, blant annet gjennom en kraftig<br />
133
økning av den samfunnsmessige produktiviteten, gjennom il legge forholda<br />
til rette for il oppheve motsigelsen mellom åndsarbeid og kroppsarbeid<br />
osv. Det sosialistiske samfunnet er derfor ingen rolig og harmonisk<br />
periode, uten problemer. <strong>Sosialisme</strong>n vil være full av motsigelser,<br />
og det er nettopp disse motsigelsene som driver samfunnsutviklinga<br />
framover. Nilr det gjelder kommunismen, sil er det ogsil uriktig il oppfatte<br />
den som menneskehetens endestasjon. Det er riktigere il se den som<br />
en begynnelse. Det er ikke mulig i dag il si hvordan et slikt samfunn vil<br />
arte seg i større detalj. Det vi kan se er at datarevolusjonen og de andre<br />
store vitenskaplige og teknologiske revolusjonene legger grunnlag for et<br />
samfunn der det faktisk vil bli praktisk mulig il avskaffe arbeidsdelinga i<br />
den forma vi har kjent den til nil, et samfunn der det ville vært mulig for<br />
Marx å være gjeter om morgenen og kritiker etter middag, slik han<br />
skriver om i «Den tyske ideologi», uten il bli verken gjeter eller kritiker.<br />
Men dette betyr ikke at alle motsigelser er slutt. Det vil fortsatt finnes<br />
motsigelser, f.eks. mellom det nye og det gamle, mellom det som er<br />
kjent av vitenskapen og det som ikke er kjent. Det vil sikkert også finnes<br />
'\l motsigelser mellom mennesker med mer autoritet og andre. Men vilkilra<br />
for klasser vil ikke være til stede, dermed vil ogsil vilkilret for statsmakt,<br />
slik vi kjenner den, og kriger også forsvinne.<br />
Vår oppgave er ikke å konstruere utopiske modeller om hvordan et<br />
slikt framtidssamfunn vil se ut, være organisert, hvilke samlivsformer<br />
som vil eksistere osv. Vår oppgave er il undersøke de økonomiske og<br />
historiske lovene som virker inn pil samfunnsutviklinga, og nettopp<br />
dette er det Marx tar for seg i «Kritikk av Gotha-programmet».<br />
Marx skreiv denne kritikken i 1875 som en kritikk av programutkastet<br />
til «Det forente tyske arbeiderparti». I kritikken tar han et oppgjør med<br />
Lassalles misforstiltte og forvrengte oppfatninger av sosialisme, statsmakt,<br />
rett, politisk økonomi osv. Denne kritikken er svært viktig for<br />
revolusjonære i Norge, fordi lassalleanismen kom til il fil stor innflytelse<br />
overfor norsk arbeiderbevegelse helt fra starten. Den «marxismen» som<br />
blei importert til Det Norske Arbeiderparti i 1880- og 90-ilra, var i svært<br />
stor grad Iassalleanisme i tysk drakt. Derfor kom misforstilelsene og<br />
forvrengingene til Lassalle til å prege ogsil de beste lederne i arbeiderbevegelsen<br />
langt inn i dette århundret, og noe egentlig oppgjør med denne<br />
tendensen har aldri kommet, fordi de jo sto til venstre for den mer og<br />
mer opportunistiske høyresosial-demokratiske retning. Vi går inn i<br />
programkritikken der Marx kritiserer de Iassalleanske begrepene om<br />
134
«arbeidsutbytte» og «rettferdig fordeling». Kritikken kunne vært skrivi<br />
mot SV-ideologen Rune Slagstad eller andre av Lassalles moderne<br />
arvtakere:<br />
3. «Frigjøringa av arbeidet krever at arbeidsmidla blir opphøyd<br />
til felleseie for samfunnet og at det blir ei kooperativ regulering<br />
av totalarbeidet med rettferdig fordeling av arbeidsutbyttet. »<br />
At «arbeidsmidla» blir opphøyd til å bli felleseie» skal vel bety at de<br />
«blir forvandla til felleseie». Men dette bare som ei side bemerkning.<br />
Hva er «arbeidsutbyttet»? Arbeidsproduktet eller verdien av det?<br />
Og i det siste tilfellet: Er det den totale verdien av produktet eller<br />
bare den delen av verdien som arbeidet har tilført i tillegg til verdien<br />
av de oppbrukte produksjonsmidla?<br />
«Arbeidsutbytte» er ei løs fOFestilling som Lassalle har satt inn<br />
istedenfor bestemte økonomiske begrep.<br />
Hva er «rettferdig fordeling»?<br />
Hevder ikke borgerne at den nåværende fordelinga er «rettferdig»?<br />
Og er den faktisk også den eneste «rettferdige» fordelinga på<br />
grunnlag av den nåværende produksjonsmåten? Blir de økonomiske<br />
forholda regulert av rettsbegrep, eller er det ikke omvendt slik at<br />
rettsforholda springer ut av de økonomiske forholda? Har ikke også<br />
de sosialistiske sekteristene helt forskjellige forestillinger om «rettferdig»<br />
fordeling?<br />
For å forstå hva en skal forestille seg med uttrykket «rettferdig<br />
fordeling» i dette tilfellet, må vi sammenholde den første paragrafen<br />
med denne. Denne siste forutsetter et samfunn der «arbeidsmidla er<br />
felleseie og totalarbeidet er kooperativt regulert» . Av den første<br />
paragrafen ser vi at «arbeidsutbyttet uavkorta og med lik rett tilhører<br />
alle samfunnsmedlemmer».<br />
«Alle samfunnsmedlemmer»? Også de som ikke arbeider? Hvor<br />
blir det da av det «uavkorta arbeidsutbyttet»? Bare hos de samfunnsmedlemmene<br />
som arbeider? Hvor blir det da av «likeretten» for alle<br />
samfunnsmedlemmer?<br />
Men: «alle samfunnsmedlemmer» og «likeretten» er åpenbart bare<br />
fraser. Kjerna er den at i dette kommunistiske samfunnet må hver<br />
arbeider få et «uavkorta» lassallsk «arbeidsutbytte».<br />
La oss først ta ordet «arbeidsutbytte» i betydninga arbeids produkt.<br />
135
egenskap av samfunnsmedlem.<br />
Slik som frasen om det «uavkorta arbeidsutbyttet» er forsvunnet, _<br />
forsvinner nå frasen om «arbeidsutbytte» i det hele tatt.<br />
Innafor det kooperative samfunnet, som er bygd på felleseie av<br />
produksjonsmidla, bytter ikke produsentene produkta sine. Like lite<br />
framtrer her det arbeidet som er lagt ned i produkta som disse<br />
produktas verdi, eller som en objektiv egenskap de har. For her, i<br />
motsetning til i det kapitalistiske samfunnet, eksisterer de individuelle<br />
arbeidene ikke lenger på en indirekte måte, men direkte som<br />
deler av totalarbeidet. Ordet «arbeidsutbytte», som også i dag er<br />
forkastelig på grunn av tvetydigheten i det, mister altså all mening.<br />
Det vi har å gjøre med her, er et kommunistisk samfunn - ikke slik<br />
dette har utvikla seg på sitt eget grunnlag, men tvert imot slik det<br />
nettopp springer ut av det kapitalistiske samfunnet. I alle sammenhenger,<br />
økonomisk, moralsk, intellektuelt, er dette kommunistiske<br />
samfunnet ennå fullt av føflekker fra det gamle samfunnet som har<br />
født det. I samsvar med dette får den enkelte produsenten - etter<br />
fradraga - tilbake akkurat like mye fra samfunnet som han gir til det.<br />
Det som han har gitt samfunnet, er sitt individuelle arbeidskvantum.<br />
For eksempel består den samfunnsmessige arbeidsdagen av summen<br />
av de individuelle arbeidstimene. Den enkelte produsentens individuelle<br />
arbeidstid er den delen av den samfunnsmessige arbeidsdagen<br />
som han leverer, hans andel i den. Av samfunnet får han ei kvittering<br />
på at han har ytt så og så mye arbeid (etter at den delen av arbeidet<br />
hans som går til fellesfonda er trukket fra), og med denne kvitteringa<br />
trekker han ut av det samfunnsmessige forrådet av forbruksmidler så<br />
mye som like mye arbeid koster. Det samme kvantum arbeid som han<br />
har gitt samfunnet i ei form, får han tilbake i ei anna.<br />
Her rår åpenbart det samme prinsippet som det som regulerer<br />
varebyttet, når dette er bytte av like verdier. Innhold og form er<br />
forandra ettersom ingen kan gi noe annet enn arbeidet sitt under de<br />
endra forholda, og ettersom på den andre sida ikke noe annet enn<br />
individuelle forbruksmidler kan gå over i den enkeltes eiendom. Men<br />
når det gjelder fordelinga av disse midla blant de enkelte produsentene,<br />
rår samme prinsipp som ved bytte av vareekvivalenter - like<br />
mye arbeid i ei form blir bytta mot like mye arbeid i ei anna form.<br />
Den like retten her er derfor stadig - i prinsipp - den borgerlige<br />
retten, sjøl om prinsipp og praksis ikke lenger strir mot hverandre,<br />
137<br />
7
'<br />
men. Men han blei også nødt til å forklare hva slags stat som må til for å<br />
organisere dette overgangssamfunnet. Ikke minst var dette nødvendig<br />
for å rydde opp i Lassalles nokså tvilsomme sjonglering med begreper<br />
som
En har ikke mot til - klokelig nok, for forholda krever forsiktighet<br />
- å kreve den demokratiske republikken, slik de franske arbeiderprogramma<br />
gjorde det under Ludvig Filipp og under Ludvig<br />
Napoleon. Men da burde en heller ikke ha søkt tilflukt til det verken<br />
«ærlige» eller verdige knepet å kreve ting som bare har mening i en<br />
demokratisk republikk, av en stat som ikke er noe annet enn et<br />
byråkratisk opptømra politibeskytta militærdespoti, fiffa opp med<br />
parlamentariske former, blanda opp med føydale tilsetninger, men<br />
allerede påvirka av borgerskapet. Og så forsikrer en attpåtil denne<br />
staten at en trur en kan prakke på den slike ting med «lovlige<br />
middel»!<br />
Til og med vulgærdemokratiet, som ser tusenårsriket i den demo<br />
! kratiske republikken og ikke har noen anelse om at det er nettopp i<br />
' denne siste statsforma i det borgerlige samfunnet at klassekampen<br />
blir endegyldig utkjempa - til og med det står himmelhøyt over slik<br />
·demokratisme innafor grensene for det som politiet tillater, men<br />
logikken ikke tillater.<br />
Med ordet «stat» mener en i virkeligheten regjeringsmaskineriet,<br />
eller staten i den grad den utgjør en egen organisme som er skilt fra<br />
samfunnet gjennom arbeidsdelinga. Dette viser allerede orda: «Det<br />
tyske arbeiderpartiet krever som økonomisk grunnlag for staten: en<br />
eneste progressiv inntektsskatt osv. » Skattene er det økonomiske<br />
grunnlaget for regjeringsmaskineriet og ikke for noe annet. I den<br />
framtidsstaten som eksisterer i Sveits er dette kravet på det nærmeste<br />
oppfylt. Inntektsskatt forutsetter altså det kapitalistiske samfunnet.<br />
Det er altså ikke noe merkverdig i at finansreform-tilhengerne i<br />
Liverpool - borgere med Gladstones bror i spissen - stiller samme<br />
krav som programmet. 27<br />
AKP(m-1) OM SOSIALISME OG KOMMUNISME<br />
Vi vil avslutte med å vise hva AKP(m-1) sier i sitt prinsipprogram om<br />
disse og andre brennende spørsmål knytta til sosialisme og<br />
kommunisme. \<br />
27. Samme sted, s. 25-27.<br />
142<br />
l
144<br />
slike-ia.vest@-r-iHgar-ikk-je-eF-p.r.ofitabie-etter lmpitalis-tisk-målestekk-:<br />
Under sosialismen blir det mogleg å vinne varige framgangar i<br />
kampen mot øydelegging av natur og menneskeleg miljø. Planøkonomien<br />
kan ta omsyn til dei totale samfunnsmessige kostnadene og<br />
den menneskelege velferda, og ikkje berre til overskotet i den einskilde<br />
verksemda.<br />
<strong>Sosialisme</strong>n legg til rette det objektive grunnlaget for full frigjering<br />
av kvinnene. Han må trekke kvinnene fullt ut inn i den samfunnsmessige<br />
produksjonen, frigjere dei frå ansvaret for arbeidet i heimen ved<br />
sosialisering av husarbeidet og ved at samfunnet tar ansvaret for<br />
borna, steg for steg oppheve familien som økonomisk grunneining i<br />
samfunnet, og skipe ei samfunnsordning som bygger på verkeleg<br />
likeverd mellom kjønna. Slik avskaffar sosialismen dei to grunnsteinane<br />
som det borgarlege ekteskapet bygger på: at kvinnene er avhengige<br />
av mannen og at bo rna er avhengige av foreldra. Dette er mogleg<br />
fordi sosialismen frigjer produktivkreftene, og det er naudsynt for å<br />
utvikle den sosialistiske økonomien. Men det krev at kampen for full<br />
kvinnefrigjering mot borgarlege familieroller og det rotne kvinnesynet<br />
til det gamle utbyttarsamfunnet held fram under sosialismen.<br />
<strong>Sosialisme</strong>n gjer det mogleg å overføre større midlar enn i dag til<br />
sektorar som ikkje er beinveges produktive, slik som helsestell, skolestell,<br />
vitskap og kunst, idrett, eldreomsorg osb.<br />
Fordi sosialismen frigjer produktivkreftene, vert det mogleg å<br />
avskaffe fattigdomen og nauda i verda, og på lenger sikt legge grunnlaget<br />
for å avskaffe alle klasseskilje. Med utviklinga av produksjonen<br />
meiner vi slik produksjon som tener verkelege menneskelege<br />
behov, og ikkje produksjon som berre gir profitt til de i få, kastar bort<br />
ressursar og øydelegg natur og menneskeleg miljø.<br />
At den sosialistiske planøkonomien har middel til å løyse økonomiske<br />
problem som er overlegne dei som finst under kapitalismen,<br />
fører ikkje til at økonomien går bra av seg sjølv. I den første tida etter<br />
revolusjonen kan eit land vere kraftig øydelagt. Da vil sosialismen<br />
trenge ei tid med konsolidering og gjenoppbygging før han får høve til<br />
å vise at han er økonomisk overlegen. Men sjølv da er ikkje alle<br />
problem løyste.<br />
<strong>Sosialisme</strong>n må ta omsyn til økonomiske lover og sjå til at produksjonen<br />
som heilskap går med overskot. <strong>Sosialisme</strong>n må løyse motseiingar<br />
mellom ulike sektorar og i distribusjonen. I motsett fall vert
det økonomiske skadeverknader. Den sosialistiske statsplanen må ta<br />
rett omsyn til behova i heile landet, behova til ulike sektorar og lokale<br />
behov. Om planen er feil eller om det ikkje finst spelerom for lokalt<br />
initiativ, rom for å møte endringar som ikkje er føresette osb. kan det<br />
føre til kriser.<br />
Restar frå kapitalismen vil finnast lenge i økonomien i sosialistiske<br />
land. Utanom sosialistisk statseigedom vil det finnast ulike slag privateigedom<br />
og gruppeeigedom. Vareproduksjon og pengar vil og<br />
vere naudsynte lenge. Samstundes kan dette føre til utvikling av<br />
kapitalisme. Tilhøva til den kapitalistiske verdsmarknaden vil og<br />
verke inn på den sosialistiske økonomien.<br />
Organiseringa av produksjonen vil frå starten av vere prega av<br />
arven frå kapitalismen, restar av borgarleg byråkrati og store skilje<br />
mellom administrative leiarar og produktive arbeidarar. Borgarlege<br />
folk i leiinga for produksjonen og staten kan ta over statseigedom og<br />
gjere han til sin eigen.<br />
Dersom problema blir løyste feil, kan det oppstå økonomiske<br />
kriser under sosialismen. Det er ikkje mogleg å opprette balanse<br />
mellom alle delane i ein sosialistisk økonomi ein gong for alle. Balanse<br />
vil bli avløyst av ubalanse og skjerpa motsetnader, og ny balanse<br />
må skapast gjennom kamp. Utviklinga av den sosialistiske økonomien<br />
kan bli skadd anten ho vert pressa for snøgt fram eller ho får gå for<br />
sakte. Feil kan tilmed føre til så sterke kriser at sosialismen kan bryte<br />
saman. '<br />
Så lenge det finst eit borgarskap, ei kapitalistisk omverd og produksjonen<br />
ikkje er så høgt utvikla at det er mogleg å gjere slutt på<br />
vareproduksjonen, så lenge er gjenreising av kapitalismen mogleg.<br />
Rett utvikling av den sosialistiske økonomien krev at arbeidsfolk<br />
blir med i demokratiske drøftingar, vedtak og gjennomføring av<br />
planane. Samtidig er ein utvikla sosialistisk økonomi også ein føresetnad<br />
for eit høgt utvikla sosialistisk demokrati der det blir mogleg for<br />
mange arbeidarar og andre arbeidsfolk å ta direkte del i leiinga av<br />
økonomien og staten. Arbeidarklassen må lære å kjenne dei økonomiske<br />
lovene som gjeld for sosialismen, slik at han kan drive klassekamp<br />
mot freistnader på å gjenopprette kapitalistisk økonomi.<br />
c) Proletariatets diktatur og proletarisk demokrati<br />
Statsforma under sosialismen er proletariatets diktatur. Dette er<br />
1 O. - Studiebok<br />
145<br />
l<br />
l
ikkje lenger ein stat i den opphavlege tydinga av ordet. Statar før i<br />
historia er reiskapar ein klasse bruker for å undertrykke ein annan og<br />
sikre utbyttinga, mens proletariatets stat har som si oppgåve å trygge ,<br />
ei samfunnsutvikling som skal avskaffe klassane. Den sosialistiske<br />
staten er ikkje ein maskin som den vesle utbyttarklassen nyttar til å<br />
undertrykke det overveldande fleirtalet av folket. Proletariatets diktatur<br />
er ein maskin som arbeidarklassen nyttar for å undertrykke eit<br />
lite fåtal av utbyttarar, med an det er demokrati for det overveldande -<br />
fleirtalet av folket .<br />
Den viktigaste oppgåva for staten til proletariatet er å fremje<br />
produksjonen til beste for det arbeidande folket, trygge demokratiet<br />
for fleirtalet, underkue utbyttarar og dei som vil gjenopprette kapitalismen<br />
og forsvare landet mot åtak frå fram ande imperialistmakter.<br />
Statsmakta må vere leidd av folkevalde organ som arbeider etter<br />
dei retningslinjene Marx og Lenin utvikla: «Vegen ut av parlamenta<br />
rismen går sjølsagt ikkje gjennom å avskaffe dei representative orga-<br />
!<br />
na og valprinsippet, han går gjennom å gjere de i representative<br />
organa om frå prateklubbar til "arbeidande organ"» (Lenin) 28 , og<br />
Marx: «Kommunen skal vere eit arbeidande organ, ikkje parlamentarisk<br />
organ, utøvande og lovgjevande til same tid. » 29<br />
Arbeidarklassen kan ikkje bruke den gamle kapitalistiske statsmaskinen<br />
til å arbeide for seg. Den er knytta til borgarskapet og imperialistiske<br />
makter med tusen band, og vil sabotere ordrar frå ei sosialistisk<br />
regjering med støtte frå fleirtalet av folket. Derfor må arbeidarklassen<br />
og folket knuse den gamle borgarlege staten, avvæpne og oppløyse<br />
den borgarlege hæren og det gamle statsbyråkratiet. Arbeidarklassen<br />
må organisere eit nytt statsapparat med tenestemenn som er<br />
lojale mot det arbeidande fleirtalet og ikkje mot borgarskapet. Forfatninga<br />
må slå fast at dette er staten til arbeidarklassen og det<br />
arbeidande folket og at han skal tene deira interesser.<br />
Kjernen i denne statsmakta - som i alle andre statsmakter - er<br />
våpenmakta. Men hæren under sosialismen ski! seg frå tidlegare<br />
hærar ved at han er bygd på folkevæpning. Kommunistpartiet må<br />
spele den leiande rolla i hæren. Under sosialismen er våpenmakt<br />
28. Lenin:
erre retta mot framand imperialisme, reaksjonære opprørarar og<br />
kriminelle valdsmenn.<br />
Proletariatets diktatur kan berre vere ei sterk statsmakt som kan stå ,<br />
imot indre reaksjon og åtak frå imperialistar, dersom det bygger på<br />
verkeleg demokrati for det arbeidande folket. Det er eit mål at så 1<br />
mange som mogleg skal bli med på å drøfte og avgjere statssaker. Det<br />
er ønskeleg at meir og meir at statstenesta etterkvart vert utført på<br />
arbeidarløn og utan særskilde føremoner framfor anna arbeid, og at<br />
tenestemenn også tar del i produksjonen noko av tida.<br />
Under proletariatets diktatur må fagrørsla og andre masseorganisasjonar<br />
utvikle brei demokratisk diskusjon og kame med framlegg,<br />
kontrollere og diskutere staten og regjeringa, og sjølve aktivt ta del i<br />
arbeidet for å endre samfunnet. Verkeleg demokrati for arbeidarklassen<br />
og det arbeidande folket er berre mogleg når borgarskapet<br />
blir undertrykt. Om tidlegare kapitalistar, agentar for imperialismen<br />
eller andre reaksjonære grip til våpen mot sosialismen, må dei underkuast<br />
med våpenmakt. Men så lenge reaksjonen ikkje vågar å gripe til<br />
våpen, er det politiske massearbeidet det viktigaste våpenet for arbeidarklassen<br />
i kampen for å undertrykke borgarleg politikk.<br />
Proletariatets diktatur kan ikkje tryggast utan omfattande demokrati<br />
for dei arbeidande massane. Det krev personleg rettstryggleik,<br />
verkeleg ytringsfridom og fridom til debatt og kritikk, på møte, i<br />
pressa osb. Dette må og omfatte retten til kritikk av regjeringa og<br />
kommunistpartiet.<br />
d) Rolla til kommunistpartiet<br />
<strong>Sosialisme</strong>n og proletariatets diktatur kan ikkje stå ved lag utan eit<br />
ekte marxistisk-leninistisk kommunistparti i leiinga.<br />
Sjølv lenge etter at borgarskapet er styrta, kan det vere stor fare for<br />
at det tar makta igjen. Det har kan hende framleis ein del rikdom og<br />
produksjonsmiddel, og det har innverknad over folk, er røynd i<br />
politikk, økonomi og militærkunst, og har sterke samband innanlands<br />
og utanlands.<br />
<strong>Sosialisme</strong>n kan berre stå ved lag om arbeidarklassen på si side har<br />
ein prinsippfast, røynd og sterk organisert kjerne som kan leie revolusjonen<br />
vidare.<br />
Kommunistpartiet må leie proletariatet og det arbeidande folket<br />
politisk ved å utvikle riktige linjer for å bygge opp den sosialistiske<br />
147<br />
l
økonomien, vidareutvikle den proletariske statsmakta og det sosialistiske<br />
demokratiet og trygge det nasjonale sjølvstendet. Partiet må<br />
leie ved å utvikle rett politikk ved hjelp av masselinja og drive politisk<br />
kamp for å vinne oppslutning frå massana om linja si, og vinne den<br />
politiske leiinga i fagrørsla og andre masseorganisasjonar slik at dei<br />
stør partiet si linje for å utvikle sosialismen.<br />
Partiet må spele den leiande rolla i staten. Samstundes er det<br />
avgjerande viktig at kommunistpartiet under sosialismen held fram<br />
med å vere eit ekte, revolusjonært arbeidarparti. Organisasjonen til<br />
kommunistpartiet må ikkje bli eit vedheng til statsapparatet. Kommunistpartiet<br />
må vere dominert av arbeidarar og andre arbeidsfolk<br />
som ikkje sit i administrative stillingar, men deltar i produksjon og<br />
. anna vanleg arbeid. Partifunksjonærar bør jamnleg delta i produksjonen.<br />
Partimedlemer i viktige statsstillingar bør ikkje ha økonomiske<br />
føremoner som gjer at dei i levesett ski! seg frå den klassen dei<br />
skal tene.<br />
Partiet må vere den framskridne avdelinga til dei arbeidande massane<br />
og halde sine nære band til heile det arbeidande folket ved lag,<br />
det må ikkje vere eit apparat av funksjonærar.<br />
Det er også avgjerande viktig at partiet held fast på den revolusjonære,<br />
marxist-leninistiske linja si. Det krev at partiet har ei vitskapleg<br />
holdning, studerer både teorien og røynslene grundig, og nyttar<br />
kritikk og sjølvkritikk. Partiet må kjempe mot borgarleg politikk og<br />
ideologi i og utanfor rekkene sine. Det må utvikle linjekampen<br />
gjennom levande demokratisk diskusjon og krevje streng disiplin når<br />
linja skal settast ut i livet.<br />
c) Klassekampen under sosialismen<br />
«Det sosialistiske samfunnet dekker ein ganske lang historisk epoke.<br />
I den historiske epoken for sosialismen finst det framleis klassar,<br />
klassemotseiingar og klassekampar, det går for seg ein strid mellom<br />
den sosialistiske vegen og den kapitalistiske vegen, og faren for kapitalistisk<br />
gjenoppretting er framleis til stades. » (Mao Zedong) 30<br />
30. Mao på Sentralkomiteens arbeidskonferanse i Peitaiho, august 1962, og på den 8.<br />
Sentralkomiteens 10. plenumsmøte, september samme år. Sitert med kjeldetilvising<br />
m.a. i
slag og mistak.<br />
Så lenge det finst klassekamp, trengst det eit kommunistisk parti<br />
som kan vere leiinga til arbeidarklassen. Partiet må leie proletariatet i<br />
kampen for å bryte ned restane av kapitalismen, bygge sosialismen og<br />
utvikle han vidare fram til det kommunistiske samfunnet. Partiet ml't<br />
slåst for å halde på leiinga i arbeidarklassen ved 1\. bruke politisk<br />
diskusjon og overtyding og halde fast pl't einskapsfronten med alle<br />
som strir for framsteg, ikkje med byråkratiske kampmetodar. Ein<br />
iktig del av klassekampen under sosialismen vert kampen mellom<br />
·marxisme og revisjonisme innanfor kommunistpartiet sjølv, for at<br />
\' artiet skal halde fram som arbeidarklassens revolusjom;ere parti og<br />
· ikkje bli eit borgarleg reaksjonært parti.<br />
150<br />
Kapittel 30<br />
D ei første oppgåvene for sosialismen i Noreg<br />
Kva dei første oppgl'tvene etter ein revolusjon i Noreg vil vere, kan<br />
ein ikkje avgjere i detalj. Det vil vere avhengig av tilhøva i landet<br />
etter revolusjonen. Til dømes vil oppbygginga av sosialismen i eit land<br />
som er rasert etter ein krig ml'ttte prioritere andre oppgl'tver enn om<br />
sosialismen overtar heile produksjonsapparatet intakt. Punkta programmet<br />
nemner her ml't bli sett i ein slik konkret historisk samanheng.<br />
a) Skipe ei proletarisk statsmakt og eit proletarisk demokrati<br />
Føresetnaden for at arbeidarklassen kan bygge sosialismen er at han<br />
opprettar proletariatets diktatur.<br />
Etter sigeren i revolusjonen ml't arbeidarklassen sjå til at den gamle<br />
utbyttarklassen er avvæpna, og han må byrje organiseringa av si eiga<br />
statsmakt under vern av en folkehær.<br />
Sentrale statsorgan må bli sette ned og kontrollerte av folkevalde<br />
forsamlingar. Røysteretten må bli utvida til å gjelde ikkje berre val av<br />
delegatar, men også retten til å kalle dei attende og byte dei ut med<br />
andre når som helst. På same vis må domstolane, leiinga av industrien,<br />
jordbruket, handelen osb. vere under verkeleg folkevald<br />
kontroll. Det arbeidande folket må få innsyn i statssaker og høve til å<br />
ta meir beinveges del i styret av landet. Det må bli innført arbeidarkontroll<br />
både i staten og i verksemdene.<br />
Demokratiske masseorganisasjonar, særskilt fagrørsla, må spele ei
viktig rolle i det sosialistiske demokratiet. Dei må diskutere stats- Ir/<br />
saker, kome med framlegg og kritikk og også få høve til å ve re med på Ji<br />
det praktiske arbeidet med å bygge det sosialistiske samfunnet.<br />
Fagforeiningar og andre masseorganisasjonar må vere uavhengige<br />
av statsorgana. Fagforeiningane må ha retten til å slåst for interessene<br />
til dei fagorganiserte, streikeretten irekna.<br />
Staten må arbeide for å bryte ned byråkrati og privileg og oppmode<br />
til kamp mot leiarar i staten og økonomien dersom dei undertrykker<br />
arbeidsfolk. Systemet med at leiarar tar del i produktivt arbeid ein del<br />
av året må bli tillempa.<br />
Staten må trygge talefridom, prentefridom og organisasjonsfridom<br />
for folket. Diskriminering på grunn av rase, nasjonalitet, religion,<br />
livssyn, kjønn eller seksuell orientering må vere forbode. Kyrkja må<br />
haldast skild frå staten. Staten må trygge rettstryggleik for folket og<br />
slå ned på kriminalitet. Han må undertrykke kontrarevolusjonære<br />
som vil gjere opprør mot sosialismen. Tilhøvet mellom den sosialistiske<br />
staten Noreg og den samiske nasjonen må vere ordna på grunnlag<br />
av prinsippet om nasjonal sjølvråderett og etter den frie viljen til<br />
samane. (Sjå Samepolitisk program for AKP( m-l).<br />
b) Trygge Noregs sjølvstende og kjempe mot imperialismen<br />
Sigeren for proletariatet i Noreg kan ikkje tryggast før sosialismen<br />
har vunne i verdsomfang. Den sosialistiske staten må derfor føre ein<br />
utanrikspolitikk som vernar Noregs nasjonale sjølvstende og gjer<br />
Noreg i stand til å møte aggresjon frå framande imperialistmakter.<br />
Han må hevde Noregs integritet og suverenitet over alt retteleg norsk<br />
territorium medrekna Svalbard, Jan Mayen, territorialfarvatna og<br />
kontinentalsokkelen.<br />
Regjeringa må seie opp alle avtalar som legg Noreg under sterkare<br />
imperialistiske land. Han må kaste ut alle militæranlegg imperialistmaktene<br />
har i Noreg og undertrykke imperialistiske spionorganisasjonar<br />
i Noreg.<br />
Noreg må slutte seg saman med dei som kjempar mot undertrykking,<br />
stø frigjeringsrørslene mot imperialismen og samarbeide med<br />
statar som kjempar mot hegemoni. Tilhøva til statar med andre<br />
samfunnssystem må ordnast ut frå dei fem prinsippa for fredeleg<br />
151
\<br />
samlivnad. 31<br />
Regjeringa må gjere kjend at ho gir avkall på avtalar som gir Noreg<br />
rett til imperialistisk utbytting i utlandet og gir avkall på norsk imperialistisk<br />
eigedom i utlandet.<br />
c) Gjere monopola til sosialistisk statseigedom, skape planøkonomi<br />
Den sosialistiske staten må straks gjere ein del av den kapitalistiske<br />
eigedomen til sosialistisk statseigedom:<br />
- Dei store kapitalistiske statsmonopola som finst før revolusjonen.<br />
- Bankar, finansinstitusjonar og forsikringsselskap.<br />
- Dei store private monopola (irekna utanlandsk imperialistisk<br />
eigedom)<br />
- Selskap som driv med produksjon som er militært viktig.<br />
- Industri, gruvedrift og transport som kan vere særleg farleg for<br />
natur og menneskeleg miljø.<br />
- Opprette statsmonopol for utanrikshandelen.<br />
Med dette eig den sosialistiske staten dei dominerande selskapa i<br />
industri, gruvedrift, bygge- og anleggsverksemd, dei store jord- og<br />
skogeigedomane som før høyrde til godseigarar, dei største verksemdene<br />
i transport, dei store reiarlaga, varehuskjedene og heile<br />
bank- og forsikringssektoren.<br />
Med dette vert den norske økonomien grunnleggande sosialistisk,<br />
sjølv om det framleis vil finnast ein kapitalistisk sektor ei tid. Staten<br />
må bruke ulik taktikk overfor ulike kapitalistgrupper frå konfiskasjon<br />
til oppkjøp og ekspropriasjon med vederlag. Privatkapitalistisk<br />
verksemd som får halde fram ei tid må bli kontrollert av staten og gi<br />
tilskot til utviklinga av den sosialistiske økonomien.<br />
Det er eit mål at den småborgarlege eigedomen skal bli omlaga til<br />
sosialistisk gruppeeigedom, mellom anna i jordbruk og fiske. Men<br />
det må skje frivillig og over lang tid. I den første tida av sosialismen<br />
vert det naudsynt for staten å stø småprodusentane aktivt for å fri dei<br />
31. Dei fem prinsippa for fredeleg samlivnad, utforma pl\. Bandungkonferansen i 1955:<br />
- Begge partar ml\. vise vørdnad for suverenitet og territoriell integritet.<br />
- Partane nyttar ikkje aggresjon mot kvarandre.<br />
- Ikkje-innblanding i indre tilhøve.<br />
- Likestilling og føremon for begge partar.<br />
- Fredeleg samlivnad.<br />
152
frå den gamle utbyttinga frå monopola og kapitalinteressene i jordbruk<br />
og fiske.<br />
Bygginga av den svære sosialistiske statssektoren gjerdet mogleg å<br />
gjennomføre sosialistisk planøkonomi. Produksjonen må styrast ut<br />
frå ein statsplan. Staten må mobilisere massane til å utvikle statsplanen<br />
og sette han ut i livet ved å legge han ut til demokratisk debatt<br />
før han vert vedtatt av sentrale statsorgan.<br />
Planøkonomien må bygge på ein høg grad av relativ sjølvforsyning<br />
av de i produkta !andet treng. Dette vil føre med seg stor etterspurnad<br />
etter arbeidskraft. Det gjer også at landet står sterkare budd overfor<br />
internasjonale økonomiske kriser, boikott-tiltak frå imperialistmaktar,<br />
krig og liknande.<br />
d) Arbeide for å oppfylle de i viktigaste behova for folk<br />
Gjennomføringa av sosialistisk planøkonomi gjerdet mogleg å utvikle<br />
produksjonen og etterkvart oppfylle fleire og fleire av behova folk<br />
har. Med behov meiner vi både nødvendig personleg konsum, kollektivt<br />
konsum som helsevesen, skolar, offentleg kulturverksemd osb"<br />
forsvar, tiltak for å verne natur og menneskeleg miljø.<br />
<strong>Sosialisme</strong>n må i første rekke syte for levekåra til dei fattigaste<br />
del ane av folket, sikre arbeid til alle som kan arbeide, trygge levekåra<br />
for uføre og pensjonistar, auke løna til de i lågast lønte og sikre bustad<br />
til alle.<br />
Staten må og nytte delar av dei frigjorte produktivkreftene til ei<br />
rask utbygging av helsestell og utdanningsvesen.<br />
d) Arbeide for å oppfylle dei viktigaste behova for folk<br />
Gjennomføringa av sosialistisk planøkonomi gjer det mogleg å utvikle<br />
produksjonen og etterkvart oppfylle fleire og fleire av behova<br />
folk har. Med behov meiner vi både nødvendig personleg konsum,<br />
kollektivt konsum som helsevesen, skolar, offentleg kulturverksemd<br />
osb., forsvar, tiltak for å verne natur og menneskeleg miljø.<br />
<strong>Sosialisme</strong>n må i første rekke syte for levekåra til Dei fattigaste<br />
delane av folket, sikre arbeid til alle som kan arbeide, trygge levekåra<br />
for uføre og pensjonistar, auke løna til dei lågast lønte og sikre bustad<br />
til alle.<br />
153
Staten må og nytte delar av dei frigjorte produktivkreftene til ei<br />
rask utbygging av helsestell og utdanningsvesen.<br />
Dei økonomiske og politiske tilhøva må leggast til rette for at<br />
kvinna skal få spele si rolle i samfunnet på lik linje med mannen.<br />
Staten må stø kvinna sin kamp for verkeleg likestilling.<br />
<strong>Sosialisme</strong>n må legge tilhøva til rette for vitskap og kunst og fremje<br />
politikken med å «la hundre blomar bløme og hundre tankeretningar<br />
kappast». 32<br />
<strong>Sosialisme</strong>n må bøte på dei store skadane på natur og miljø som<br />
kapitalismen har gjort seg skuld i, og gjere den sosialistiske industrien<br />
til eit føredøme i omsynet til natur og miljø.<br />
Filleproletarer, kriminelle, prostituerte osb. må få oppseding og<br />
hjelp, slik at dei kan vende ryggen til fortida, arbeide og bli medlemer<br />
av samfunnet med same rettar og plikter som andre.<br />
Kor raskt det er mogleg å løyse dei ulike oppgåvene, heng saman<br />
med korleis stoda er i landet etter revolusjonen, om landet er herja av<br />
krig, om den gamle herskarklassen lukkast med sabotasje osb. Men i<br />
alle høve vert sosialismen eit samfunn der arbeidsfolk får nytte evnene<br />
sine og skaparkrafta si på ein måte som kapitalismen ikkje tillet.<br />
Derfor vil sosialismen føre til oppbløming av produksjon og kultur<br />
som ikkje noka tidlegare samfunnsform kan vise maken til.<br />
Kapittel31<br />
Utviklinga av sosialismen til kommunismen<br />
Det endeleg målet for AKP(m-1) er ikkje eit sosialistisk samfunn,<br />
men eit klasselaust, kommunistisk samfunn.<br />
Under sosialismen blir proletariatet og folket herrar over statsleiinga<br />
og produktivkreftene. Dette gjer det mogleg for fleirtalet av<br />
arbeidande menneske å avgjere utviklinga av menneskesamfunnet.<br />
«Først frå den stunda vil menneska skape si eiga historie på fullt<br />
medvite vis, først da vil dei samfunnsmessige årsakene som menneska<br />
set i rørsle i hovudsak og i stadig veksande mon også få dei verknadene<br />
menneska sjølv siktar inn mot.» (Engels). 33<br />
32. Mao: «Om den riktige behandlinga av motsigelser i folket" (1957), i Verker i utvalg,<br />
b. 5, Oktober 1977, s. 420.<br />
33. Engels: «Anti Di.ihring" (1877/78), i Marx/Engels Werke, b. 20, Berlin 1975, s. 264.<br />
154
Derfor er sosialismen «den første fasen i kommunismen»<br />
3 4 (Lenin).<br />
Men sosialismen er enno ikkje fullt utvikla kommunisme. Framleis<br />
finst det enno mange restar frå kapitalismen. Det finst klassar og eit<br />
statsapparat. Fordi produksjonen enno er avgrensa, blir det naudsynt<br />
å fordele produktet etter prinsippet «frå ein kvar etter evne - til ein<br />
kvar etter arbeid». Det vil enno lenge finnast privateigedom og<br />
gruppeeigedom, ein marknad og ei kapitalistisk omverd. Det vil<br />
finnast restar av borgarleg byråkrati og vere motsetnader mellom dei<br />
som styrer og det store fleirtalet i stat og produksjon. Det vil finnast<br />
restar av kvinneundertrykking. Det vil vere motsetnader mellom<br />
åndsarbeid og kroppsarbeid og mellom by og land. Det vil vere<br />
motsetnader mellom nasjonar og statar. Restar av borgarleg ideologi<br />
vil halde fram i kulturen, i vanane og i tenkinga.<br />
Først når alt dette er overvunne, har menneskesamfunnet ni'tdd det<br />
utviklingsnivi'tet som gjer det rett 1'1 kalle det fullt utvikla kommunisme.<br />
<strong>Sosialisme</strong>n er overgangssamfunnet mellom kapitalismen og<br />
den fullt utvikla kommunismen, «perioden da det eine samfunnet blir<br />
endra revolusjonært til det andre» (Marx). 35<br />
Denne overgangstida vil ta fleire generasjonar. Det kjem av at<br />
utviklinga av eit fullt ut kommunistisk samfunn krev føresetnader<br />
som ikkje finst pi't jorda i dag, og som ikkje vil oppstå pi't lang tid enno.<br />
Det krev at arbeidarklassen fi'tr makta i alle land i verda, gjer slutt<br />
på all imperialisme og all nasjonal underkuing.<br />
Vidare krev det ei svær utvikling av den samfunnsmessige produksjonen,<br />
som gjerdet mogleg 1'1 endre menneska sitt forhold til arbeidet,<br />
den samfunnsmessige arbeidsdelinga og fordelinga, slik at det<br />
blir annleis enn bi'tde kapitalismen og sosialismen:<br />
«< ein høgare fase av det kommunistiske samfunnet, når den kuande<br />
underordninga av individa under arbeidsdelinga er blitt borte, og<br />
dermed også motsetnaden mellom åndsarbeid og kroppsarbeid, etter<br />
at arbeidet ikkje berre er eit middel tili't halde livet oppe, men sjølv er<br />
blitt det viktigaste livsbehovet, og etter at ogsi't produktiv kreftene har<br />
vakse side om side med at individa har utvikla seg allsidig og alle<br />
kjeldane til den felles rikdomen flyt meir rikeleg - først da kan den<br />
34. Lenin: > (1917), i Utvalgre verker i 12 bind, b. 8, Oktober 1976,<br />
s. 113.<br />
35. Marx: «Kritikken av Gotha-programmet >> (1875), Oktober 1977, s. 26.<br />
155
trange horisonten til den borgarlege retten overskridast heilt, først da<br />
kan samfunnet skrive på fanene sine: "Frå ein kvar etter evner, til ein<br />
kvar etter behov!''» (Marx). 36<br />
Vidare krev det at det store fleirtalet i samfunnet sjølv evnar å<br />
organisere og leie produksjonen og kontrollere det vesle mindretalet<br />
av utbyttarar og reaksjonære. «Di meir demokratisk den staten vert<br />
som er sett saman av dei væpna arbeidarane, og som "ikkje lenger er<br />
ein stat i rette tydinga av ordet", di snøggare tek kvar form for stat til å<br />
visne bort. - For når alle har lært å administrere, og verkeleg administrerer<br />
produksjonen i samfunnet sjølvstendig, fører sjølvstendig<br />
ettersyn og kontroll over snyltarane, rikmannssønene, svindlarane og<br />
andre "vaktarar av dei kapitalistiske tradisjonane", da er det nøydd<br />
til å verte så utruleg vanskeleg å kame seg unna slikt folkeleg ettersyn<br />
og kontroll ... at det naudsynte i å halde seg til enkle, grunnleggande<br />
reglar i fellesskapen temmeleg snart vil verte ein vane. - Da vil dei<br />
dørene verte opna på vidt gap som fører over frå den første fasen i det<br />
kommunistiske samfunnet til den høgare, og med det til at staten<br />
visnar fullstendig bort.» (Lenin) 37<br />
Proletariatet kan berre skape desse føresetnadene gjennom mange<br />
år med klassekamp. Derfor sa Lenin om tida under sosialismen at ho<br />
er «ein hardnakka strid, ein blodig og ublodig, valdeleg og fredeleg,<br />
militær og økonomisk, pedagogisk og administrativ strid mot kreftene<br />
og tradisjonane frå det gamle samfunnet. » 38<br />
Utviklinga av menneskesamfunnet kjem ikkje til å ta slutt med det.<br />
Det kjem framleis til å finnast motsetnader mellom menneska, rett vil<br />
kjempe mot urett og gamalt mot nytt. Men menneska vil leve og<br />
arbeide saman utan å undertrykke kvarandre, fordeling vil skje etter<br />
kva folk treng og ikkje ved hjelp av pengar og ein marknad, arbeid vil<br />
bli ei kjelde til lykke og utvikling og ikkje noko som trælbind eit<br />
fleirtal på jorda.<br />
Det siste og største målet til AKP(m-1) er å føre denne tida<br />
nærmare. 39<br />
36. Marx: Same verk, s. 19.<br />
37. Lenin: «Staten og revolusjonen» (1917) , i Utvalgte verker i 12 bind, b. 8, Oktober 1978,<br />
s. 124.<br />
38. Lenin: (1920) , i Utvalgte verker i 12<br />
bind, b. 11 , Oktober 1976, s. 123.<br />
39. Prinsipprogram for AKP(m-1) (1980), s. 95 -113.<br />
156
L<br />
MØTE 7: STUDIEOPPLEGG<br />
På dette møtet er det meninga at en skal få en djupere innsikt i hva<br />
sosialismen er og hva den ikke er, og hva som er de viktigste problemene<br />
i sosialismen.<br />
Det første som bør gjøres, her i likhet med de foregående møtene, er å<br />
sette seg inn i definisjonene og sjølve teorien. Deretter ligger det an til å<br />
ta opp tråder fra sosialismedebatten, både slik den har vært ført i og<br />
omkring AKP(m-1) og slik den har vært diskutert i og omkring SV.<br />
l. Hva er de viktigste motsigelsene den sosialistiske revolusjonen tar<br />
sikte på å løse umiddelbart?<br />
2. Hvilke problemer vil sosialismen arve fra kapitalismen?<br />
3. Etter at de har vært sosialistiske i noen tid har en god del land opplevd<br />
gjenopprettelse av kapitalismen. Hva er de viktigste vilkåra for at det<br />
har skjedd?<br />
4. H vilke positive og negative muligheter ser dere fo r et sosialistisk<br />
Norge?<br />
NB. Dette er for mange spørsmål til å behandles grundig på ett møte.<br />
Velg derfor de spørsmåla dere sjøl ønsker å legge vekt på.<br />
157
MØ1E 8:<br />
KLASSER OG<br />
KLASSEKAMP<br />
Den norske ml-bevegelsen oppsto på sekstitallet i kamp mot blant annet<br />
ideologier som hevda at klasseskillene er i ferd med å forsvinne i det<br />
norske samfunnet. Det blei hevda at velferdssamfunnet og utdanningseksplosjonen<br />
var i ferd med å fjerne grunnlaget for de gamle klasseskillene<br />
og dermed også avskaffe behovet for å føre klassekamp. I sekstiåra<br />
var det også få streiker og reallønna økte for de fleste. Derfor kunne det<br />
på overflaten se ut som om teorien om utviskinga av klasseskillene var<br />
riktig. På sytti tallet og i begynnelsen av åttitallet har vi imidlertid sett ei<br />
klar skjerping av klassekampen og i det siste også senking av både<br />
reallønn og levestandard for de fleste vanlige lønnsmottakere.<br />
På dette møtet studerer vi hva AKP(m-l)s prinsipprogram sier om<br />
klasser og klassekamp i Norge.<br />
158<br />
PRINSIPPROGRAM FOR AKP(m-1) (1980)<br />
Kapittel S<br />
Klassar og klassemotsetnader i det norske samfunnet<br />
a) Hovudmotseiinga<br />
I det høgt utvikla kapitalistiske Noreg går den grunnleggande motseiinga<br />
mellom samfunnskarakteren til produksjonen og den private<br />
karakteren til eigedomen.<br />
Når det gjeld klassetilhøva, så kj em denne motseiinga fram i<br />
motseiinga mellom borgarskapet og proletariatet. I 1980 er dette<br />
hovudmotseiinga som styrer og påverkar utviklinga av alle andre<br />
motseiingar i det norske samfunnet.<br />
b) Klassane i Noreg<br />
Klassar er store grupper menneske som ski l seg frå kvarandre ved den
plassen dei har i eit historisk bestemt sosialt produksjonssystem. Dei<br />
skil seg etter:<br />
- eigedomstilhøva til produksjonsmidla,<br />
- rolla i den sosiale organiseringa av arbeidet,<br />
- delen dei får av den sosiale rikdomen og m1hen dei får han på.<br />
Utviklinga av kapitalismen forenklar klassemotseiingane. I Noreg<br />
er borgarskapet og proletariatet dei to viktigaste klassane som står<br />
mot kvarandre.<br />
Mellom desse to klassane står småborgarskapet, som ikkje er nokon<br />
einsarta klasse, men deler seg i mange ulike grupper. Det er uråd<br />
for småborgarskapet å ta makta i Noreg og skipe eit småborgarleg<br />
samfunn med ein småborgarleg økonomi. Derfor må småborgarskapet<br />
knytte seg til borgarskapet eller proletariatet i klassekampen.<br />
I klassesamfunnet vil det alltid finnast grupper og lag som står i<br />
overgangen frå den eine til den andre klassen. Den veldige utviklinga<br />
av høgare utdanning i dei siste tiåra og den nye industrielle revolusjonen<br />
som er i gang no, fører også til endringar i klassetilhøva. Det<br />
oppstår nye yrke, arbeidsdelinga vert endra. Såkalla «nye mellomlag»<br />
får meir å seie i samfunnet.<br />
Men dette endrar ikkje på dei grunnleggande klassetilhøva. Det<br />
store fleirtalet av samfunnsmedlemene vil framleis høyre til ein av<br />
desse tre klassane. Nye yrke og «nye mellomlag» vil for det meste<br />
høyre til småborgarskapet, proletariatet eller overgangen mellom<br />
de i.<br />
Slik er klassetilhøva i store trekk. Men ein heilskapleg og detaljert<br />
marxistisk klasseanalyse av endringane i klassetilhøva slik dei er i ferd<br />
med å utvikla seg no, er enno ikkje gjort. Det er ei viktig oppgåve for<br />
AKP( m-l) å studere dette i åra som kjem.<br />
Borgarskapet<br />
Borgarskapet er den klassen som bygger på kapitalistisk utbytting av<br />
lønsarbeid. Borgarskapet eig og kontrollerer dei viktigaste produksjonsmidla.<br />
Herredømet over produksjonsmidla kan ta form av privat<br />
eigedom eller av at staten eig verksemder.<br />
Til borgarskapet høyrer både små kapitalistar, leiarane av dei<br />
største imperialistiske monopola og leiarane i dei statskapitalistiske<br />
verksemdene. Det gjeld an ten kapitaleigedomen tar form av industri,<br />
transport, stor kapitalistisk gardsdrift osb., eller eigedom til pengar<br />
159
160<br />
som blir brukt til spekulasjon. Til borgarskapet høyrer og dei øvre<br />
sjikta i leiinga av statsadministrasjonen og hæren, dei kapitalistiske<br />
verksemdene og dei store organisasjonane, og dei rike spissane blant<br />
dei intellektuelle.<br />
Heile borgarskapet har felles interesse av å forsvare kapitalismen<br />
og er derfor fiendsleg til den sosialistiske revolusjonen.<br />
Men innanfor borgarskapet er det monopolborgarskapet som har<br />
makta. Borgarskapets diktatur i Noreg tar form av eit monopolkapitalistisk<br />
diktatur.<br />
Monopolkapitalistane i Noreg er dei som herskar over dei største<br />
private monopola og toppane i statsbyråkratiet, især dei som styrer<br />
over den raskt veksande kapitalistiske eigedomen til den norske<br />
staten. Toppbyråkratane i DNA og LO og dei som forvaltar den<br />
byråkratkapitalistiske eigedomen til DNA og LO må og reknast til<br />
monopolborgarskapet.<br />
Borgarskapet er fulle av indre motseiingar. Det monopolistiske<br />
borgarskapet nyttar makta si til å hauste superprofittar, dei ikkjemonopolistiske<br />
kapitalistane blir ofte pressa og utkonkurrerte. Det<br />
finst motseiingar mellom ulike monopolgrupper, mellom privat og<br />
statleg kapital, mellom . kapitalistar som står i kontakt med ulike<br />
utanlandske imperialistiske monopol, mellom ulike byråkratiske<br />
klikkar osb. Men som heilskap er desse motseiingane i regelen underordna<br />
motseiinga til proletariatet.<br />
I borgerskapet vil det finnast einskilde progressive individ som<br />
vender ryggen til klasseinteressene sine og stør arbeidarklassen.<br />
Proletariatet<br />
Proletariatet, den moderne arbeidarklassen, er den klassen som får<br />
levebrødet sitt berre av å selje arbeidskrafta si. Proletariatet er eit<br />
produkt av storindustrien. Der er det blitt organisert, trena, herda og<br />
disiplinert. Proletariatet er den første klassen av arbeidarar i verdshistoria<br />
som er i stand til å ta makta sjølv etter å ha gjennomført ein<br />
revolusjon, og ikkje la makta gå over til nye utbyttarar. Berre proletariatet<br />
er ein heilt gjennom revolusjonær klasse i Noreg, for berre<br />
denne klassen har alt å vinne og ingenting å tape på å styrte kapitalismen.<br />
Proletariatet er den største klassen i Noreg i dag, og omfattar<br />
fleirtalet av innbyggarane i landet.
Til proletariatet høyrer arbeidarane i industri, gruver, anlegg,<br />
transport, arbeidarar i jordbruk og fiske og dei lågaste delane av<br />
funksjonærar i kontor, handel, samferdsle og tenestenæringar. Innanfor<br />
proletariatet er det arbeidarane i storindustrien og dei største<br />
arbeidsplassane som høyrer til kjernen.<br />
I Noreg i 1980 har proletariatet fleire forbruksvarer og kortare<br />
arbeidstid enn for til dømes femti år sidan, og det har rett til å<br />
organisere seg og ytre seg. Men dei grunnleggande klassetilhøva og<br />
makttilhøva dei lever under er ikkje endra.<br />
Den historiske oppgåva til proletariatet i Noreg er å gjere sosialistisk<br />
revolusjon, opprette proletariatets diktatur og førebu utviklinga<br />
fram til kommunismen. Dette er ei sak for heile det arbeidande folket<br />
i Noreg, medrekna fleirtalet i jordbruk og fiske og blant dei intellektuelle.<br />
Men proletariatet må gå i leiinga og ta dei tyngste løfta i<br />
kampen for sosialismen.<br />
Småborgarskapet<br />
Småborgarskapet femnar både om grupper som eig produksjonsmiddel<br />
eller verksemder i jordbruk, varehandel, småindustri i liten målestokk<br />
osb., og intellektuelle og funksjonærar som har ei forholdsvis<br />
sjølvstendig stilling og særlege kvalifikasjon ar, an ten de i er fastlønte<br />
eller har sjølvstendig yrke.<br />
Somme småborgarar har store voner og sjansar til å arbeide seg<br />
opp og bli velståande. Andre vert ruinerte i konkurransen. Svært<br />
mange av dei har ei stilling som er nær den proletariatet står i. Fordi<br />
småborgarskapet står i ei mellomstilling og er knytta til så ulike<br />
former for verksemd, er det lite einskapleg. Somme grupper vil stø<br />
proletriatet, andre stør borgarskapet, medan andre igjen vaklar hit<br />
og dit. Men storparten av småborgarskapet er menneske som lever av<br />
sitt eige arbeid og har objektive interesser av sosialistisk revolusjon i<br />
Noreg.<br />
Frå synsstaden til proletariatet er det sær leg to delar av småborgarskapet<br />
som det er viktig å vinne over.<br />
Småbrukarane i jordbruket og fiska rane som står i same stilling som<br />
dei er proletariatet sine viktigaste allierte på landsbygda. Her må vi<br />
og rekne med halvproletariatet på landsbygda. Dette er småprodusentar<br />
som lever delvis av lønsarbeid. Dei står med det eine beinet i<br />
proletariatet og er i ferd med å bli proletarar. I jordbruket er småbru-<br />
11. - Studiebok<br />
.-<br />
161
162<br />
karane og halvproletarane til saman det store fleirtalet. Om proletariatet<br />
skal sigre, treng det ein klasseallianse med arbeidsfolket på<br />
landsbygda.<br />
Dei breie laga av dei arbeidande intellektuelle lever eit liv som i<br />
materiell standard ikkje ski! seg mykje frå livet til proletariatet. Det<br />
er og ein naudsynt alliert om proletariatet skal kunne sigre.<br />
Blant dei mest privilegerte gruppene i småborgarskapet og i dei<br />
politisk mest tilbakeliggande delane vil den borgarlege reaksjonen<br />
finne reservar og faste allierte. Proletariatet må freiste å vinne så<br />
store delar av småborgarskapet som råd er over til seg, og i det minste<br />
freiste å nøytralisere dei som ikkje kan vinnast over, slik at dei ikkje<br />
vert fast allierte med borgarskapet.<br />
Arbeida rari:stokratiet<br />
Så lenge det har vore kapitalisme, har det funnest små privilegerte<br />
borgarleggjorte mindretal i arbeidarklassen, særleg i dei rikaste og<br />
mest utvikla kapitalistiske statane. Dette arbeidararistokratiet som<br />
Marx og Engels kalte det, har alltid utgjort et viktig grunnlag for<br />
borgarleg politikk i arbeidarrørsla. Imperialismen gjorde det mogleg<br />
for borgarskapet i alle imperialistiske land å kjøpe opp eit lag av<br />
arbeidarklassen ved hjelp av superprofitten.<br />
I Noreg i dag kjem arbeidararistokratiet frå dei betrestilte, øvste<br />
laga i arbeidarklassen og ved at arbeidarar som vert tillitsmenn eller<br />
får politiske verv får særskilte privileg. Stillinga deira er prega av at<br />
nokre av dei har sjansar til å avansere ut or arbeidarklassen og bli<br />
småborgarar og borgarar. Nokre arbeidararistokratar vert rekrutterte<br />
til monopolborgarskapet. Dei går frå byråkratiet kring dei parlamentariske<br />
organa, i politiske parti og i fagrørsla til toppstillingar i<br />
DNA- og LO-apparatet, i statsbyråkratiet eller til stillingar i leiinga<br />
for statsverksemder og private verksemder.<br />
Arbeidararistokratiet spelar ei viktig rolle for borgarskapet. Dei<br />
utgjer ein forholdsvis stor grobotn for borgarlege ide ar i arbeidarklassen,<br />
og er grunnlaget for ei stor gruppe borgarlege arbeidarleiarar<br />
som kjempar for å halde utbyttinga ved lag og borgarskapet ved<br />
makta.<br />
Arbeidararistokratiet utgjer også eit utgangspunkt for at støtte til<br />
sjåvinisme og imperialisme kan spreie seg i delar av arbeidarklassen.<br />
Så lenge USA var i framgang, arbeidde toppsjiktet i arbeidararisto-
kratiet i Noreg for å styrke USA-imperialismen sine posisjonar i<br />
Noreg. I dag er det ein veksande tendens til støtte for Sovjetimperialismen<br />
i delar av dette sjiktet.<br />
For arbeidarklassen er det viktig å slåst mot at arbeidarleiarar og<br />
tillitsmenn utviklar seg til byråkratar som ski! seg frå arbeidarklassen.<br />
Det er viktig å utnytte dei motseiingane som finst mellom dei øvre og<br />
nedre sjikta i arbeidararistokratiet og mellom grupper som er knytta<br />
til ulike delar av borgarskapet, og skilje det store fleirtalet i heile laget<br />
frå borgarskapet i flest mogleg saker. Arbeidarklassen må lausrive<br />
seg frå inn verknaden frå dei mest forherda representantane for kapitalistklassen<br />
i arbeidararistokratiet.<br />
Filleproletariatet<br />
Filleproletariatet er ingen klasse, men eit rotnande sjikt på botnen av<br />
samfunnet. Det er hardt undertrykt og lever i sosial naud som borgarskapet<br />
freistar å løyne. Det kjem frå fleire klassar. Det femnar<br />
mellom anna om yrkeskriminelle, prostituerte, alkoholikarar som<br />
ikkje lenger klarer å arbeide osb. Fleire faktorar gjer at filleproletariatet<br />
aukar, mellom anna det at mange arbeidarar blir kasta ut av<br />
produksjonen på grunn av verdskrisa og den nye industrielle revolusjonen,<br />
mangelen på arbeidsplassar og skoletilbod til ungdomen, og<br />
spreiinga av narkotika til ungdomen. Filleproletariatet dann ar grunnlag<br />
for brotsverk og kriminalitet som i stor grad rammar arbeidsfolk.<br />
Filleproletariatet er offer for motseiingane under kapitalismen.<br />
Men fordi 'iet er så demoralisert at det som oftast ikkje gjer motstand,<br />
kan det for det meste ikkje bli nokon alliert for arbeidarklassen.<br />
Unntaka er dei delane av filleproletariatet som ligg nærmast<br />
arbeidarklassen og har meir eller mindre faste jobbar. Filleproletariatet<br />
rekrutterer reiskapar for kapitalistiske storspeku!antar i narkotikasal,<br />
prostitusjon og gangsterverksemd. I filleproletariatet finst<br />
det og folk som kan nyttast av reaksjonen til åtak mot arbeidarklassen.<br />
Proletariatet må freiste å gjere det mogleg for filleproletariatet å<br />
kame ut av stillinga si. Det må kjempe mot årsakene til at folk vert<br />
filleproletarar og mot kriminaliteten og narkomanien som spreier seg<br />
når filleproletariatet veks. Proletariatet må og kjempe mot urettvis<br />
undertrykking av filleproletariatet, til dømes politivald. Den einaste<br />
varige løysinga på problema til filleproletariatet er å avskaffe dei<br />
163<br />
-
kapitalistiske samfunnstilhøva, som vil øydelegge menneske og gjere<br />
de i til filleproletarar så lenge kapitalismen finst. 40<br />
40. Prinsipprogram for AKP(m-l) (1980), s. 31-37.<br />
164
MØTE 8: STUDIEOPPLEGG<br />
Les det AKP(m-l)s prinsipprogram sier om klasser og klassekamp.<br />
Diskuter:<br />
l. Partiprogrammet bygger på en definisjon som sier at klassene skiller<br />
seg fra hverandre utfra:<br />
«- eigedomstilhøva til produksjonsmidla,<br />
- rolla i den sosiale organiseringa av arbeidet,<br />
- delen de i får av den sosiale rikdomen og måten de i får han på.»<br />
Gå gjennom denne definisjonen punkt for punkt for å sikre at alle<br />
deltakerne ser hva som menes med dette. Er dette en riktig og<br />
hensiktsmessig definisjon, eller er det helt andre ting en burde legge<br />
vekt på for å bestemme klassene?<br />
2. Bruk denne definisjonen for å diskutere: Hvem tilhører proletariatet?<br />
Hvem tilhører borgerskapet?<br />
3. Er det noen ting som tyder på at klasseskillene er i ferd med å bli<br />
utviska?<br />
165
MØTE9:<br />
STATEN OG<br />
REVOLUSJONEN<br />
Hva er staten? I samfunnslærebøkene på skolen hevdes det at staten er<br />
«OSs alle sammen», eller at staten er en nøytral tjener som skal sikre hele<br />
folkets vel.<br />
Mot dette står den marxistiske oppfatninga som sier at staten eksisterer<br />
fordi det eksisterer fiendtlige klasser og at den er et apparat for å<br />
holde den ene klassen ved makta og holde andre klasser nede.<br />
Historia gir mange eksempler på hvordan staten griper inn for å sikre<br />
kapitalistklassens interesser, om nødvendig med vold. Menstadslaget i<br />
1931 og politiaksjonene mot Alta-demonstrantene er slike eksempler.<br />
Men staten viser daglig sin klassekarakter, også når det ikke er en akutt<br />
situasjon. Dette viser seg gjennom den borgerlige indoktrineringa i<br />
skolen, gjennom statens tvangsinngrep mot fagforeningene, gjennom<br />
statens milliardoverføringer til de private kapitalistene osv. (Husk Reksten,<br />
som fikk et beløp som langt på vei ville løst krisa i helsevesenet.)<br />
Sjøl om en er enig så langt, vil en kanskje hevde at staten kan<br />
reformeres til å tjene arbeiderklassen og folket. Dette hevder bl.a. SV<br />
og radikale sosialdemokrater. De vil vise til lovbestemte rettigheter som<br />
arbeidsfolk har oppnådd i Norge i dag som bevis på at denne veien er<br />
mulig. Til dette vil AKP(m-1) innvende: Rokker disse rettighetene ved<br />
kapitalistklassens makt? og; Hvor mye verdt er disse rettighetene dersom<br />
kapitalistklassens makt virkelig sto i fare?<br />
AKP(m-l)s prinsipprogram har dette å si om staten og om<br />
revolusjonen:<br />
166
det norske samfunnet.<br />
Dette legg grunnlaget for at staten vert framstilt som ei sjølvstendig<br />
kraft «Utanfor klassekampen» og ein «nøytral» domar som representerer<br />
«samfunnet» sine interesser. I røynda har ikkje statens klassekarakter<br />
endra seg noko. Det som skjer er anten at han står for<br />
interessene til nokre monopolgrupper mot andre, eller at han står<br />
fram som ein representant for fellesinteressene til kapitalistklassen<br />
mot særinteressene til einskilde kapitalister.<br />
b) Parlamentarismen og det borgarlege demokratiet<br />
Det borgarleg-demokratiske systemet i Noreg fungerer som ein kamuflasje<br />
for monopolkapitalens politiske diktatur. Storparten av<br />
arbeidarklassen og arbeidsfolk eiies trur det er mogleg for folket å<br />
avgjere politikken gjennom vaia.<br />
l forma er det politiske systemet i Noreg eit parlamentarisk demo-<br />
• krati. Lovverket er slik at det vernar om eigedomsretten til kapitalistane<br />
og forsvarer den kapitalistiske utbyttinga. Samstundes inneheld<br />
det mange demokratiske rettar som folket har kjempa seg til.<br />
Dette er eit bra system for borgarskapet fordi det fangar opp og<br />
tilsynelatande løyser mange av klassemotseiingane og dei andre motseiingane<br />
i form av politiske motseiingar ved val og i parlamentariske<br />
organ. Når desse organa så gjer vedtak om t.d. å sette Iønene ned,<br />
eller selje dei nasjonale interessene, blir denne politikken utlagt og<br />
forsvart som «folkeviljen».<br />
Men dette krev at borgarskapet må la desse organa ha ein viss grad<br />
av verkeleg, sjølvstendig makt. Visse spørsmål, som til dømes skattespørsmål,<br />
forsvarsløyvingar, lokalisering av ein del industri, retten til<br />
abort osb., kan avgjerast her. Men inga avgjerd som verkeleg trugar<br />
kapitalismen kan bli tatt i dei parlamentariske organa.<br />
Dette er med på å gi den kapitalistiske samfunnsordninga og det<br />
borgarlege diktaturet i Noreg stor stabilitet. Det er skapt eit rotfesta<br />
inntrykk av at den politiske makta ligg hos folket eller i det minste er<br />
fordelt mellom klassane.<br />
Proletariatet må fri seg frå illusjonane om den borgarlege parlamentarismen.<br />
Det må utvikle forståinga for at inga avgjerd i det<br />
borgarlege parlamentet kan rokke det kapitalistiske systemet. Berre<br />
gjennom ei revolusjonær omvelting som styrtar borgarskapet, kan<br />
arbeidsfolk få makt til å avgjere politikken.<br />
168
Samstundes har proletariatet interesse av å forsvare den borgarlege<br />
parlamentarismen mot freistnader på å byte han ut med fascisme,<br />
slik som i Hitler-Tyskland eller i det kapitalistiske Sovjet no. Det<br />
er til føremon for arbeidarklassen at borgarskapet sitt diktatur ikkje<br />
tar form av eit ope, fascistisk terrorstyre. Det gjer det lettare for<br />
arbeidarklassen å forsvare kåra sine under kapitalismen og organisere<br />
seg for å kjempe for sosialismen. 41<br />
KAPITIEL28<br />
Den sosialistiske revolusjonen<br />
a) Berre sosialistisk revolusjon er mogleg i Noreg<br />
I Noreg i 1980 er det kapitalistiske samfunnssystemet utvikla så langt<br />
som historisk mogleg. Framleis kan produksjonen auke, monopola<br />
kan bli større og arbeidarklassen kan vinne nokre reformer gjennom<br />
kamp.<br />
Men det norske samfunnet kan berre utvikle seg til eit nytt og<br />
høgare historisk nivå ved at kapitalismen vert avskaffa gjennom ein<br />
sosialistisk revolusjon. Fordi den norske økonomien er høgt utvikla,<br />
og samfunnsmessig produksjon og store monopol dominerer, er det<br />
umogleg med noko mellomstadium mellom kapitalisme og sosialisme<br />
i Noreg.<br />
Berre proletariatet kan ve re leiaren og hovuddrivkrafta i ein sosialistisk<br />
revolusjon. Samstundes er proletariatet ikkje i stand til å sigre<br />
over borgarskapet aleine. Derfor kan revolusjonen berre sigre på<br />
grunnlag av eit klasseforbund mellom proletariatet og dei andre<br />
delane av folket som har motsetnader til kapitalismen.<br />
b) Revolusjonen kan berre sigre med støtte av våpenmakt<br />
Borgarskapet i Noreg vil aldri gi frå seg statsmakta og monopoleigedomen<br />
sin frivillig, sjølv om eit stort fleirtal av folket i Noreg krev<br />
sosialismen.<br />
AKP(m-1) hadde sjølvsagt helst sett at revolusjonen kunne gjennomførast<br />
med fredelege middel. Men historia har synt at dette ikkje<br />
er mogleg. Borgarskapet vil møte opprøret med vald. Det er og truleg<br />
41. Prinsipprogram for AKP(m-1) (1980), s. 47-49.<br />
169
170<br />
at framande imperialistmakter vil intervenere for å freiste å hindre at<br />
det oppstår eit sjølvstendig sosialistisk Noreg. Desto dårlegare budde<br />
arbeidsfolk er på dette, desto verre vil blodbadet bli. Jo betre førebudd<br />
arbeidarklassen er på væpna opprør, jo betre sjanse har revolusjonen<br />
til å sigre snøgt med minst mogleg offer.<br />
Ingen sosialistisk revolusjon har sigra u tan at arbeidsfolk har knust<br />
den reaksjonære valdsmakta med væpna opprør. Den sosialistiske<br />
revolusjonen i Noreg kan berre sigre når det arbeidande folket er<br />
førebudd på å gjennomføre han med våpenmakt.<br />
c) Kva er ein revolusjonær situasjon?<br />
Skal den sosialistiske revolusjonen kunne ta til, må det vere ein<br />
revolusjonær situasjon i Noreg.<br />
Ein revolusjonær situasjon er ei svær, landsomfattande krise der<br />
dei undertrykte massane innser at dei ikkje lenger kan leve på den<br />
gamle måten og krev endringar, der borgarskapet og er hardt kriseramma<br />
slik at det vert uråd for dei å herske på den gamle måten, og<br />
der det er ei raskt veksande masserørsle som dreg tilmed mange av<br />
dei mest passive massane med i den politiske kampen. Lenin slo fast<br />
at det først da er mogleg for proletariatet å starte den sosialistiske<br />
revolusjonen.<br />
Revolusjonære situasjonar vil oppstå i Noreg fordi det finst motseiingar<br />
i samfunnet som ikkje kan løysast under kapitalismen. Så<br />
lenge det er kapitalisme må det oppstå slike kriser igjen og igjen.<br />
Dette er ei lov som gjeld, sjølv om det kan gå fleire tiår mellom kvar<br />
gang det er ein revolusjonær situasjon.<br />
Klassekampen vil bølgje att og fram mellom kvar revolusjonær<br />
situasjon. Å freiste å gå til storm for å styrte kapitalismen i periodar<br />
da det ikkje er ein slik situasjon i landet, er eventyrpolitikk som berre<br />
kan føre til nederlag. I slike periodar er det avgjerande viktig at<br />
kommunistpartiet går i spissen for å utvikle klassekampen på det<br />
teoretiske, politiske og økonomiske området, for å samle krefter og<br />
røynsle til kamp når sosialismen verkeleg vert mogleg.<br />
d) Dei tre våpna som er naudsynte for at revolusjonen skal sigre<br />
Ein revolusjonær situasjon fører ikkje av seg sjølv til at kapitalismen<br />
fell og arbeidarklassen får makta. Om arbeidarklassen slåst utan<br />
leiing, samling og plan, kan borgarskapet etter ei tid slå ned den
evolusjonære rørsla og ta att makta si. Ein revolusjonær situasjon vil<br />
berre seie at det vert mogleg med sosialisme, men sigeren for sosialismen<br />
er langt frå trygga.<br />
Mao Zedong sa at det trengst tre viktige våpen om arbeidarklassen<br />
skal kunne gripe makta:<br />
- Eit revolusjonært kommunistparti. Det må halde fast på<br />
marxismen-leninismen-Mao Zedongs tenking, bruke den på grunnlag<br />
av god kjennskap til røyndomen i Noreg, og vere svært nært<br />
knytta til resten av proletariatet og folket. Partiet må vere førebudd<br />
på revolusjon, krig og fascistisk terror både ved å ha forklart mediemene<br />
og arbeidsfolk elles kva som kan og vil skje, og ved å ba skapt<br />
ein organisasjon som kan kjempe under krig og illegalitet. AKP( m-l)<br />
er oppretta for å vere dette partiet.<br />
- Ein folkehær. Ein slik hær må vere sett saman av arbeidarar og<br />
andre utbytta og vere under leiing av partiet. Hæren må forsvare<br />
interessene til arbeidsfolk flest i Noreg, vere nært knytta til dei<br />
arbeidande massane og vere i stand til å føre ein langvarig folkekrig.<br />
Berre ein slik hær kan slå kontrarevolusjonen på slagmarka.<br />
- Ein einskapsfront. Einskapsfronten må sameine partiet og alle<br />
andre som kan kjempe for revolusjonen, sameine arbeidarklassen<br />
med bøndene, fiskarane, dei intellektuelle og andre progressive klassar<br />
og lag, sameine masserørsler, alle politiske parti, grupper og<br />
einskildpersonar som kan vinnast for revolusjonen. I Noreg er det<br />
klassar og grupper innanfor folket med ulike interesser, og arbeidsfolk<br />
stør mange ulike politiske oppfatningar. Slik vil det også vere i<br />
ein revolusjonær situasjon. Berre ein einskapsfront som gjer det<br />
mogleg for flest mogleg av desse ulike kreftene i folket å delta, kan<br />
mobilisere slike kjempekrefter at revolusjonen kan vinne over dei<br />
svære kreftene til reaksjonen.<br />
e) Sovjetiske statskupp, invasjonar og massemord er det motsette av<br />
sosialistisk revolusjon<br />
Verkeleg sosialistisk revolusjon kan berre gjennomførast av arbeidsfolk<br />
sjølve. Arbeidsfolk må sjølve vinne fridom for seg og landet sitt,<br />
gjere seg til herre over lagnaden sin, organisere produksjonen og<br />
dagleglivet osb.<br />
I 1980 vert Sovjets imperialistiske framstøytar for å underkue<br />
andre land forfalska og framstilte som sosialisme. Statskupp frå klikk-<br />
171<br />
l
172<br />
ar av pro-sovjetiske offiserar og invasjonar frå Sovjet, Cuba og Vietnam<br />
vert kalla sosialistisk revolusjon. Pro-sovjetiske fascistiske styre<br />
vert kalla sosialisme, krig mot fridomskjemparar og terror og massemord<br />
mot arbeidsfolk vert kalla kamp for å forsvare sosialismen.<br />
Men dette har ikkje noko med verkeleg sosialisme å gjere. Det går<br />
rakt mot det mest grunnleggande i verkelege sosialistiske revolusjonar:<br />
at det arbeidande folket sjølv må sette seg i rørsle og gripe inn i<br />
historia. Inga lita gruppe og inga framand makt kan erstatte den<br />
revolusjonære rørsla i folket sjølv. Snakket om «sosialisme» innført<br />
av kuppmakarar og imperialistiske okkupantar u tan massane, uttrykker<br />
vanvørdnad for arbeidsfolk og dyrking av eliten som dei som skal<br />
avgjere. Dette er tankar som er reindyrka i nazismen og den sovjetiske<br />
revisjonismen, og kan ikkje semjast med verkeleg sosialisme.<br />
f) Kritikk av range idear om kampen for sosialisme i No reg<br />
slike revolusjonar gfi vidare til fl bygge sosialismen. Men Noreg er eit<br />
høgt utvikla kapitalistisk land der alle viktige restar av føydalisme og<br />
kolonialisme er utrydda for lengst. Derfor er det ikkje mogleg med<br />
nydemokratisk revolusjon her.<br />
Statsovertaking under kapitalismen kan ikkje føre til sosialisme.<br />
Den norske staten er sjølv dels ein reiskap for dei største monopola,<br />
dels monopolkapitalist sjølv. Føresetnaden for at statsovertaking<br />
fører til sosialisme, er at det er arbeidarklassens eigen, verkeleg<br />
demokratisk oppbygde stat som tar over eigedomen og nytt ar han til fl<br />
tene folket sine behov. Under kapitalismen vil statsdrift berre seie at<br />
direktørane flyttar inn pfi statskontora og utbyttinga vert organisert<br />
pfi ein annan mfite.<br />
«Anti-monopolistisk revolusjon» skal ifølgje somme revisjonistar<br />
føæ til sosialismen. Dei vil at revisjonistparti skal gfi saman med<br />
borgarlege parti og nokre kapitalistar, kanskje nokre monopolgrupper,<br />
og danne ei «anti-monopolistisk» regjering. Ho skal sfl seinare<br />
starte ei utvikling i retning av «sosialismen». I røynda er dette berre<br />
ein politikk for at revisjonistparti skal kome inn i borgarlege regjeringar<br />
med støtte av delar av monopolkapitalen, og bli byrflkratkapitalistar<br />
sjølve ved fl gjere fleire verksemder om til kapitalistisk statseigedom.<br />
Slik kan revisjonistane skape eit kapitalistisk system som<br />
liknar pfi det i Aust-Europa, og ogsfi sleppe sosialimperialismen inn<br />
4 2<br />
bakvegen.<br />
42 . Prinsipprogram for AKP(m-1) (1980) , s. 88-93.<br />
173
MØTE 9: STUDIEOPPLEGG<br />
Les det AKP(m-l)s program sier om staten og revolusjonen i kapittel lO<br />
og kapittel28.<br />
Diskuter:<br />
l. Er staten en klassestat?<br />
2. Er det mulig å oppnå sosialisme uten revolusjon? Hva sier historiske<br />
erfaringer om dette?<br />
174
MØTE 10:<br />
PARTIET<br />
Kan sosialismen oppnås gjennom en folkefront aleine, gjennom en<br />
kampvillig fagbevegelse aleine? Eller er det nødvendig med et revolusjonært<br />
parti til å lede kampen for sosialismen? Er partiets oppgave<br />
utelukkende å samordne klassekampen, eller skal partiet også sjøl spille<br />
en aktiv ledende rolle?<br />
Hvis det revolusjonære partiet skal være en ledelse, hvilke krav stiller<br />
dette til partiet?<br />
AKP(m-1) mener at det ikke er mulig å oppnå sosialismen uten et<br />
revolusjonært kommunistisk parti. AKP(m-1) har stilt seg som mål å<br />
gjøre den jobben.<br />
De siste tre kapitlene i AKP(m-l)s prinsipprogram gjør nøyere rede for<br />
vårt syn på det kommunistiske partiet.<br />
PRINSIPPROGRA M FOR AKP(m-1) (1980)<br />
Kapittel 32<br />
Kva er A KP(m-1)?<br />
a) AKP(m-1) villeie kampen for revolusjonen<br />
Arbeidarklassen kan ikkje nøye seg med å vente passivt pi'! at kapitalismen<br />
skal ramle saman. For at sosialismen skal bli oppretta, mi'!<br />
arbeidarklassen sjølv handle medvete og med sterk vilje, for 1'1 ta<br />
makta og byrje å omdanne samfunnet.<br />
Dette krev at arbeidarklassen har sin eigen politiske organisasjon<br />
som kan leie kampen for revolusjonen. AKP(m-1) er skipa for å fylle<br />
denne oppgåva. AKP( m-l) vil ta opp i seg dei mest medvetne revolusjonære<br />
frå arbeidarklassen og andre klassar, dei som klårast ser dei<br />
langsiktige måla til proletariatet, og som vil bruke livet sitt til 1'1<br />
kjempe for kommunismen. Desse mest målmedvetne vil arbeide for 1'1<br />
samle heile arbeidarklassen og heile det arbeidande folket til ei felles<br />
kraft som kan ta makta frå borgarskapet i Noreg.<br />
175
176<br />
AKP(m-1) er beraren av den revolusjonære teorien til arbeidarklassen.<br />
AKP(m-1) knyttar marxismen-leninismen-Mao Zedongs<br />
tenking saman med eigne analysar for å rettleie kampen for sosialisme<br />
i Noreg.<br />
AKP(m-1) bygger på den proletariske internasjonalismen. Om<br />
arbeidsfolk i heile verda skal frigjere seg, må folka i alle land stø<br />
kvarandre. Partiet kjempar mot sjåvinisme og rasisme i Noreg.<br />
AKP(m-1) stør arbeidarar i kamp, frigjeringsrørsler, undertrykte<br />
land, revolusjonar og revolusjonære statar i heile verda.<br />
AKP( m-l) er ein del av den kommunistiske verdsrørsla. Vi lærer av<br />
Paris-kommunen, Oktober-revolusjonen i Russland, den kinesiske<br />
revolusjonen og andre viktige røynsler frå den kommunistiske verdsrørsla.<br />
AKP(m-1) søker kontakt med dei mest målmedvetne av dei<br />
revolusjonære i verda, dei verkelege marxist-leninistiske partia og<br />
organisasjonane. AKP(m-1) stør dei og lærer av dei.<br />
AKP( m-l) er eit sjølvstendig proletarisk parti i Noreg. Berre kommunistane<br />
og arbeidsfolk i Noreg kan utvikle ei linje som er rett for<br />
sosialismen her. AKP( m-l) kor kje kan eller vil lage nokon kopi av det<br />
som er gjort i andre land. Dei russiske sosialimperialistane har gjort<br />
mange tidlegare kommunistparti til femtekolonnar for seg. Dette er ei<br />
svært alvorleg røynsle. Det syner at ingen andre enn partiet sjølv må<br />
avgjere politikken til AKP( m-l). I den kommunistiske verdsrørsla må<br />
alle verkelege marxist-leninistiske parti stå på like fot. AKP( m-l) må<br />
aldri underordne seg noka utanlandsk makt, men må alltid vere ein<br />
reiskap for arbeidsfolk i Noreg.<br />
AKP(m-1) vart stifta i 1973 som eit lite og urøynt parti. A utvikle<br />
det til eit røynt parti som har støtte frå store delar av arbeidarklassen<br />
og folket går ikkje av seg sjølv. Det krev lang og hard kamp. AKP<br />
(m-l) må arbeide i mange år for å knytte band til massane av arbeidsfolk<br />
for å lære og vinne støtte. Berre det kan gjere AKP(m-1) til ein<br />
sterk reiskap for arbeidarklassen i Noreg.<br />
b) Kommunistpartiet trengst så lenge det finst klassekamp<br />
Leiinga som kommunistpartiet og den kommunistiske teorien gir,<br />
trengst i klassekampen under kapitalismen, i den sosialistiske revolusjonen<br />
og under kampen for å utvikle det sosialistiske samfunnet<br />
fram til kommunismen.<br />
For det første trengst kommunistpartiet under kapitalismen, fordi
kampen. For fl leie mfl AKP(m-1) evne å overtyde arbeidsfolk om at<br />
partiet kjem med fornuftige framlegg som tener interessene deira i<br />
l<br />
praksis. AKP( m-l) mfl ha svært nære band til heile arbeidarklassen og<br />
det arbeidande folket. Revolusjonære arbeidarar mfl vere ryggraden i<br />
partiorganisasjonen, og kommunistar frfl alle viktige klassar og lag i<br />
det arbeidande folket mfl vere medlemer.<br />
Partiet må og stille krav til dei einskilde medlemene. Medlemene<br />
har ulike evner og krefter. Men dei må jobbe etter beste evne og lære<br />
av feila sine. Dei må sette interessene til arbeidarklassen fremst og<br />
arbeide hardt for å bli dyktige kommunistiske politikarar. Medlemene<br />
må vere villige til å gi personlege offer. Partiet mfl aldri bli ein stad<br />
der folk går inn for fl vinne rikdom, prestisje, fordelar eller makt.<br />
Medlemene må vere revolusjonære klassekjemparar. Det er dette vi<br />
meiner med å seie at AKP( m-l) mfl vere eit parti av leiarar.<br />
AKP( m-l) må leie ved at partiet sjølv går i brodden. Det mfl vere<br />
l<br />
tidleg ute med fl stille riktige parolar og sjølv vise gjennom hardt<br />
arbeid kva som er rette vegen fl gfl. Arbeidsfolk mfl sjfl at AKP( m-l)<br />
tar dei tyngste børene og er der striden er hardast.<br />
AKP( m-l) har berre ein liten del av arbeidarklassen og arbeidsfolk<br />
som medlemer. AKP(m-1) aleine kan ikkje vinne store kampar mot<br />
borgarskapet. AKP(m-1) må kjempe for fl bli den leiande politiske<br />
krafta i arbeidarklassen. Det mfl kjempe for at politikken til AKP( m-l)<br />
vert politikken til arbeidsfolk.<br />
178<br />
c) Teoretisk arbeid og politisk diskusjon<br />
Ei rett politisk linje for sosialismen i Noreg kan ikkje bli utvikla berre<br />
av eit fåtalleiarar. Det krev at partiet organiserer vitskapleg arbeid,<br />
stuc.Iieverksemd og diskusjon. AKP(m-1) mfl søke sanninga frfl fakta.<br />
Partiet mfl organisere medlemene til fl studere marxismen-leninismen-Mao<br />
Zedongs tenking, verdshistoria, Noregs-historia og det<br />
norske samfunnet i dag. Denne studieverksemda mfl knyttast saman<br />
med praksis i klassekampen, for fl sjfl kva for teoriar som syner seg fl<br />
halde i praksis. Partiet mfl sjølv utvikle den marxist-leninistiske teorien<br />
på grunnlag av dei røynslene det gjer i klassekampen i Noreg.<br />
AKP(m-1) mfl oppmode til kritisk tenking og debatt i og utanfor<br />
partiet. Spørsmfll mfl ikkje avgjerast før fakta er skafta fram, analyserte<br />
og diskuterte. Det er gale fl uttale seg skrflsikkert om saker<br />
partiet ikkje har røynsler om. Partiet mfl vedgfl nflr det har tatt feil, og
l<br />
skifte linje når undersøkingar gir grunnlag for det.<br />
AKP(m-1) må konsentrere undersøkingane sine på område som<br />
har mykje å seie for linjene for klassekampen. Partiet må utvikle seg<br />
til ein intellektuell autoritet i kraft av kunnskapen som finst samla<br />
der. Men det er ikkje noka oppgåve for AKP(m-1) å gjere seg til øvste<br />
autoritet i alle spørsmål til dømes når det gjeld vitskap og kunst.<br />
AKP( m-l) må bli ein bra arbeidsplass for vitskapleg og intellektuelt<br />
arbeid. Det krev at partiet lærer av og nyttar kunnskapane til arbeidsfolk<br />
og intellektuelle i og u tan for partiet. Partiet kan også lære av folk<br />
som ikkje er samde med oss.<br />
d) Masselinja<br />
For å utvikle ei rett politisk linje og vinne støtte for ho blant arbeidsfolk,<br />
arbeider AKP( m-l) etter masselinja. Teorien for den er i første<br />
rekke utvikla av Mao.<br />
Masselinja bygger på at «folket og berre folket er drivkrafta i<br />
verdshistoria» (Mao). 43 Partiet utviklar politikken sin ved å bruke<br />
metoden frå massane til massane.<br />
AKP( m-l) treng å lære av arbeidsfolk utanfor partiet, ta greie på dei<br />
røynslene, ønskja og behova dei har. Partiet må samanfatte desse<br />
kunnskapane og bruke dei til å lage politiske linjer som partiet går<br />
tilbake til massane av arbeidsfolk med. Dette må gjerast oppatt og<br />
opp att i ein uendeleg spiral. Dette er å arbeide etter den marxistiske<br />
erkjenningsteorien. Rette tankar oppstår ikkje i hovudet på folk<br />
atskilt frå røyndomen, dei vert til og vert prøvde i praksis.<br />
For å følgje masselinja må AKP(m-1) ha djupe røter i massane.<br />
AKP(m-1) må leve med i arbeidsfolks liv, lære av dei og ha vørdnad f<br />
for dei. Sjølvsagt kan massane og ta feil. Men AKP(m-1) må undersøke<br />
årsakene til det og gå mot slike feil på ein måte som bygger på<br />
vørdnad for dei ærlege menneska som har dei. AKP( m-l) må sameine<br />
seg med og utvikle alle gode straumdrag i masserørsla, og nytte dei til<br />
å drive attende range idear. Sosialdemokratiske og revisjonistiske<br />
leiarar som ser partitoppane som hel tar og van lege folk som uvitande<br />
brikker og «røystekveg», må brukast som negative føredøme for<br />
AKP( m-l). Medlemene og leiarane i AKP(m-1) må leve som arbeidsfolk<br />
og aldri skilje seg frå dei arbeidande massane.<br />
43. Mao: «Om koalisjonsregjeringa» (1945), i Verker i utvalg, b. 3, Oktober 1979, s. 198.<br />
179
180<br />
AKP(m-l) tar avstand frå ein negativ tradisjon i den kommunistiske<br />
verdsrørsla som går ut på ukritisk å framheve spesielle einskildpersonar<br />
i partileiinga. AKP(m-1) vil arbeide for ein nøktern, folkeleg<br />
og smålåten stil i partiet.<br />
e) AKP(m-l) og masseorganisasjonane<br />
For å frigjere seg må det arbeidande folket organisere seg. Så lenge<br />
arbeidarane står mot klassefienden som einskildpersonar eller smågrupper,<br />
står de i veikt. De i kan berre sigre ved å slutte seg saman i<br />
organisas jonar.<br />
AKP(m-1) er ein organisasjon av dei mest målmedvetne og kampvillige,<br />
og kan derfor berre femne om ein liten del av det arbeidande<br />
folket. Men dette er ikkje nok i seg sjølv. Arbeidsfolk treng masseorganisasjonar<br />
som kan samle det store fleirtalet. AKP( m-l) må arbeide<br />
for at folket skaper så store masseorganisasjonar som mogleg. Dei<br />
viktigaste av desse masseorganisasjonane no er fagforeiningane, men<br />
det er og naudsynt med mange organisasjonar for mange andre<br />
grupper og med andre formål.<br />
I Noreg er leiarskapet i mange store masseorganisasjonar i hendene<br />
på borgarskapet, som vil bruke dei til klassesamarbeid.<br />
AKP( m-l) slåst for at masseorganisasjonane skal tene interessene til<br />
medlemene. Dette kan berre skje når det er verkeleg demokrati der<br />
medlemene i organisasjonen har makta.<br />
AKP(m-1) arbeider for å vinne oppslutning om politikken sin på<br />
grunnlag av demokratiet i masseorganisasjonane, og tar avstand frå<br />
intriger og kuppmetodar. AKP(m-1) vil ikkje gjere masseorganisasjonane<br />
til noko vedheng til seg, men arbeide for at folk med ulikt<br />
politisk syn skal arbeide saman i masseorganisasjonar for felles<br />
interesser.<br />
AKP(m-1) arbeider i masseorganisasjonane for at ulike delar av<br />
arbeidsfolk og ulike organisasjonar skal stø einannan. Kommunistane<br />
går inn for solidaritet mellom ulike fagforbund, mellom organisasjonar<br />
av arbeidarar, bønder, fiskarar, intellektuelle, kvinner, ungdom,<br />
mellom arbeidsfolk av ulike nasjonalitetar og over landegrensene.<br />
AKP( m-l) vil vere den krafta i masseorganisasjonane som held<br />
fast på det felles langsiktige målet for arbeidsfolk, og går inn for å<br />
utvikle den daglege klassekampen slik at han tener dei felles måla. Det
er dette vi meiner når vi seier at AKP( m-l) er den høgaste forma for<br />
klasseorganisasjon for arbeidarane i Noreg. '<br />
Kapitte134<br />
Organiseringa av partiet<br />
a) Demokratisk sentralisme<br />
AKP( m-l) bygger på den demokratiske sentralismen. Teorien for det<br />
er skapt av Lenin og utvikla vidare av Mao. Vedtektene inneheld dei<br />
konkrete retningslinjene for korleis AKP( m-l) er organisert og arbeider<br />
etter den demokratiske sentralismen.<br />
Den demokratiske sentralismen er organisasjonsforma til arbeidarklassen.<br />
Arbeidarane kan aldri sigre om dei slåst som einskilde<br />
individ. Den demokratiske sentralismen er metoden for å sameine og<br />
konsentrere kreftene deira mest mogleg.<br />
Demokratiet er metoden arbeid ar klassen brukar for å frigjere skapar<br />
krafta si. Demokratiet sikrar at partilinja er i samsvar med mediemene<br />
sin vilje. På grunnlag av demokratiet vert det mogleg å samle<br />
røynsler og ide ar, diskutere seg fram til ei politisk linje og velje leiing.<br />
Partiet kan berre vekse og leve dersom demokratiet er utvikla.<br />
Sentralismen er metoden for å gjere slaget mot klassefienden så<br />
hardt som mogleg. Sentralismen vil seie at arbeidarane underordnar<br />
seg ein medveten, frivillig og jernhard disiplin når politikken skal<br />
settast ut i livet. U tan sentralisme kan det ikkje finnast noko verke leg<br />
demokrati.<br />
Den demokratiske sentralismen sameiner desse to motseiingane.<br />
Rett nytta kan han skape slike tilhøve i partiet at det «rår både<br />
sentralisme og demokrati, både disiplin og fridom, både einskapleg<br />
vilje og personleg frimot og initiativ» (Mao). 44<br />
"<br />
b) Kritikk og sjølv kritikk<br />
Kritikk og sjølvkritikk er ein naudsynt del av den demokratiske<br />
sentralismen. Det gjer det mogleg å sette eit skarpt lys på feil og<br />
byråkratiske tendensar slik at partiet kan slåst mot dei.<br />
44. Mao: «Situasjonen sommeren 1957" (1957) , i Verker i Utvalg, b. 5, Oktober 1977,<br />
s. 486 .<br />
181
Det er også ein naudsynt del av masselinja, fordi massane berre vil<br />
få tiltru til AKP(m-1) om dei ser at partiet ærleg gjer opp med eigne<br />
feil.<br />
Kritikk og sjølvkritikk er naudsynt for at AKP(m-1) skal evne å<br />
utvikle ei rett politisk linje. Kommunistane må ikkje vere redde for<br />
kritikken og sjølvkritikken, men heller oppsøke det, for berre sanninga<br />
tener saken til arbeidarklassen.<br />
c) Kampen mellom linjer i partiet<br />
Så lenge det finst eit borgarskap og borgarlege idear står sterkt, vil det<br />
og finnast borgarlege idear innanfor dei revolusjonære partia til<br />
proletariatet.<br />
Det er ein galen ide at det er mogleg å reinske ut alle borgarlege<br />
idear og all borgarleg tenking frå medlemene i partiet. Det vi må<br />
kjempe for, er at marxistiske ide ar og proletarisk politikk held makta<br />
i partiet. ,<br />
Vi seier at det alltid vil finnast proletariske og borgarlege linjer<br />
innanfor kommunistpartiet, og det er ei oppgåve for partiet å utvikle<br />
kampen mellom desse linjene slik at den proletariske linja stadig<br />
si gr ar.<br />
Borgarlege tendensar kjem ofte fram hos ærlege kommunistar.<br />
Det må partiet kjempe mot ved å bruke demokratisk diskusjon og<br />
følgje metoden med einskap - kritikk - einskap.<br />
Men det vil skje oppatt og oppatt at det dukkar opp borgarlege<br />
politikarar og karrieristar innanfor partiet som prøver å endre<br />
AKP(m-1) til eit borgarleg arbeidarparti, eit revisjonistisk parti. Om<br />
slike folk ikkje kan overtydast gjennom demokratisk diskusjon, må<br />
dei ut or partiet.<br />
AKP( m-l) kan ikkje ha medlemer som stør borgarskapet og imperialismen.<br />
«Om ein har reformistar og mensjevikar i rekkene, er det<br />
uråd å sigre i den proletariske revolusjonen» (Lenin). 45 «Å kjempe<br />
mot imperialismen når ein har slike "våpenfelagar" i ryggen, vil seie å<br />
kome i ein situasjon der ein vert skoten på frå to sider, framanfrå og<br />
bakanfrå» (Stalin). 46 Om slike medlemer vert borte frå AKP(m-1),<br />
45 . Lenin: (1920) , i Col/ected Works, b. 31 ,<br />
Moskva 1977, s. 383.<br />
46. Stalin: > (1924) , i Spørsmål i leninismen, Oktober 1976,<br />
s. 76.<br />
182
«så svekkar det ikkje, det styrkar både partiet, arbeidarrørsla og<br />
revolusjonen» (Lenin). 47 I slike tilfelle seier vi at partiet styrkar seg<br />
ved å reinske seg.<br />
d) Ope og hemme/eg arbeid<br />
Under kapitalismen må kommunistane alltid vere budde på valdeleg<br />
undertrykking og krig. AKP(m-1) har plikt til å vere førebudd, slik at<br />
det ikkje kan bli knust av forfølging og terror, men kan kjempe vidare<br />
same korleis tilhøva er.<br />
Derfor er det eit prinsipp at dei viktigaste delane av partiorganisasjonen<br />
skal vere løynde for klassefienden. Sjølv i tider da borgarskapet<br />
lar AKP( m-l) vere legalt, må organisasjonsforma vere slik at partiet<br />
er førebudd ,på å gå i illegalitet. Partiet må binde saman ope og<br />
hemmeleg arbeid.<br />
Samstundes må AKP(m-1) bruke så mange måtar som råd for å<br />
spreie revolusjonær politikk blant massane. Politikken til AKP( m-l)<br />
kan ikkje vere hemmeleg, tvert om må han vere så offentleg og<br />
vidkjend som mogleg. os<br />
e) Økonomisk sjølvberging<br />
Eit revolusjonært parti som vil styrte kapitalismen i Noreg kan berre<br />
bygge økonomien sin på dei som står mot borgarskapet og imperialismen.<br />
Derfor bygger AKP(m-1) på prinsippet om økonomisk sjølvberging.<br />
Partiet finansierer seg ved kontingent, inntekter frå eige arbeid<br />
og støtte frå dei arbeidande massane i Noreg. AKP( m-l) snyltar ikkje<br />
på fagforeiningar eller masseorganisasjonar for å få tak i pengane<br />
deira. AKP(m-1) tar ikkje mot økonomisk stønad frå utanlandske<br />
makter.<br />
AKP( m-l) må praktisere sparsemd, kjempe mot sløsing og ikkje gi<br />
grobotn for byråkratiske yrkespolitikarar med høge løner. 48<br />
47. Lenin: nemnde verk, s. 385.<br />
48. Prinsipprogram for AKP(m-1) (1980) , s. 114-124.<br />
183