Billedkunst: Simon Nicholas' fiktive og reelle ... - Dokumentar.no
Billedkunst: Simon Nicholas' fiktive og reelle ... - Dokumentar.no
Billedkunst: Simon Nicholas' fiktive og reelle ... - Dokumentar.no
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
10 LE MONDE diplomatique – mai 2004 mai 2004 – LE MONDE diplomatique 11<br />
ETIENNE BALIBAR<br />
Professor emeritus ved Université de Paris X Nanterre.<br />
Palestinernes sak er universell<br />
Hvorfor støtter vi palestinernes sak – en sak<br />
man i våre øyne kan måle politiske utsagns<br />
verdighet <strong>og</strong> ansvarlighet ut fra? Jeg vil svare<br />
på dette spørsmålet i mitt eget navn, men<br />
meningsfellene er mange, <strong>og</strong> innbefatter flere<br />
enn de som engasjerer seg for en «rettferdig<br />
fred» i Midtøsten. Mitt utgangspunkt er at<br />
denne saken er universell. Den er likevel ikke<br />
opplagt, <strong>og</strong> det er ikke bare fordi man aldri<br />
har sett <strong>no</strong>e lignende verken i historien eller i<br />
politikken. For hver dag som går kan vi bare<br />
konstatere at vi er altfor involvert i konflikten<br />
til å kunne forholde oss nøytrale, <strong>og</strong> altfor<br />
langt unna til å få fullstendig oversikt over alle<br />
sakens sider. Vi må i alle fall ta inn over oss<br />
at vanskelighetene med å innta en «objektiv»<br />
holdning i forhold til den palestinsk-israelske<br />
tragedien <strong>og</strong>så er en del av det som gjør det<br />
så vanskelig å finne en løsning.<br />
I juridiske <strong>og</strong> rettslige termer er det ingen<br />
absolutt skillelinje i denne konflikten – det<br />
dreier seg ikke om en krig mellom de «gode»<br />
<strong>og</strong> de «onde» – men konflikten har en klar<br />
ubalanse som er blitt stadig sterkere. Israel,<br />
en av verdens militære stormakter, disponerer<br />
hele spekteret av moderne våpen <strong>og</strong> har<br />
nære bånd til hypermakten USA. De hevder<br />
at deres aksjoner kun gjen<strong>no</strong>mføres for å<br />
beskytte den israelske sivilbefolkningen.<br />
Israelerne har historiske grunner til å føle seg<br />
kollektivt truet, men i dag er det palestinerne<br />
som kjemper for å overleve som folk.<br />
Den israelske befolkning stammer fra overlevende<br />
etter den moderne historiens største<br />
folkemord. Det internasjonale samfunn ga<br />
dem rett til å etablere en stat i det området<br />
de gamle hebreerne omtalte som «det lovede<br />
land». Jøder fra arabiske land <strong>og</strong> andre deler<br />
av verden emigrerte til denne staten frivillig<br />
eller under tvang. Israelerne kom i konflikt<br />
med fiendtlige omgivelser som nektet dem<br />
eksistensrett – de snudde opp ned på situasjonen,<br />
<strong>og</strong> gikk fra forsvar til erobring.<br />
Krigen i 1948 1 ble igangsatt av de arabiske<br />
statene, men Israel brukte den til å sette i gang<br />
omfattende etnisk rensing. Etter denne krigen<br />
<strong>og</strong> de påfølgende konfliktene ble Israel en av<br />
verdens dominerende nasjoner. I 1967 okkuperte<br />
<strong>og</strong> koloniserte israelerne de 22 prosent<br />
som var igjen av det historiske Palestina, <strong>og</strong><br />
gjen<strong>no</strong>mførte dermed en folkerettsstridig<br />
handling som blir mer <strong>og</strong> mer ugjenkallelig.<br />
Konfliktens l<strong>og</strong>iske utgang, som <strong>no</strong>en sier seg<br />
enig i <strong>og</strong> andre fornekter, er enten at palestinerne<br />
gjøres til undersåtter i en stor «jødisk<br />
stat», eller en ny massiv fordrivelse av palestinerne.<br />
Eventuelt en kombinasjon av de to.<br />
En tredjedel av palestinerne lever allerede i<br />
eksil, de fleste som flyktninger, ofte under<br />
elendige forhold. Den israelske staten nekter<br />
dem enhver rett til å vende tilbake, <strong>og</strong><br />
araberstatene har ingen intensjoner om å<br />
integrere dem <strong>og</strong> gi dem borgerrettigheter.<br />
Det er et «overflødig» folk hvis kollektive<br />
katastrofe er blitt en del av den nasjonale<br />
bevisstheten. Palestinerne venter fortsatt på<br />
at det internasjonale samfunn skal holde<br />
sitt løfte om å gi dem selvstendighet i en<br />
levedyktig stat. I stedet har de blitt avspist<br />
med en stagnerende selvstyremyndighet, <strong>og</strong><br />
holdes kollektivt ansvarlig for angrepene på<br />
sine naboer i Israel.<br />
Før den andre intifadaen 2 hadde observatører<br />
merket seg det palestinske sivilsamfunnets<br />
forbløffende motstandsevne under okkupasjonen.<br />
Palestinerne hadde dyrket jorden,<br />
utviklet et helse- <strong>og</strong> skolevesen, gitt liv til<br />
kunstnere <strong>og</strong> forfattere, opparbeidet solidaritet<br />
mellom familier <strong>og</strong> i organisasjonsliv.<br />
De siste årene har Israels regjering <strong>og</strong> hær<br />
klart å ødelegge disse ressursene gjen<strong>no</strong>m<br />
systematisk ødeleggelse av infrastruktur <strong>og</strong><br />
MIDTØSTEN: Konflikten mellom palestinerne <strong>og</strong> israelerne er ikke en kamp mellom de<br />
«gode» <strong>og</strong> de «onde», men konflikten har en klar ubalanse som er blitt stadig sterkere.<br />
eksistensgrunnlag. De har drevet en morderisk<br />
statsterrorisme som ikke skiller mellom<br />
stridende <strong>og</strong> vanlige innbyggere. De har lammet<br />
palestinernes administrasjon, lagt beslag<br />
på deres jord <strong>og</strong> stykket opp landområder.<br />
Israelske myndigheter hevder de kun søker<br />
en «akseptabel samtalepartner», men har i<br />
virkeligheten systematisk nørt opp under<br />
ideol<strong>og</strong>iske motsetninger <strong>og</strong> kamper mellom<br />
klaner i det palestinske samfunnet – vel å<br />
merke uten å være den grunnleggende årsaken<br />
til disse motsetningene. Vi nærmer oss en<br />
tid da den doble uavhengigheten forespeilet<br />
av internasjonale avtaler ikke lenger er mulig<br />
å gjen<strong>no</strong>mføre – med dramatiske konsekvenser,<br />
<strong>og</strong>så for Israel.<br />
Kan fornektelsen av selve eksistensen til det<br />
palestinske folket (fra Naqba 3 til muren som<br />
nå bygges) rettferdiggjøre alle former for<br />
motstand – inkludert terroren fra forskjellige<br />
organisasjoner (muslimske eller<br />
ikke) mot Israels sivilbefolkning?<br />
Spørsmålet må stilles. Ikke bare<br />
for å «svare» på Israel <strong>og</strong> Israelforsvarernes<br />
argumenter, men av<br />
mer grunnleggende årsaker. Og<br />
ikke bare i moralske, men <strong>og</strong>så i<br />
politiske ordelag.<br />
Terrorismen kan forklares ut<br />
fra håpløshet <strong>og</strong> avmakt, ut fra<br />
ideol<strong>og</strong>i eller som et svar på statlig<br />
terrorisme. Uansett er terrorismen<br />
katastrofal for palestinernes<br />
kamp. For det første passer den som hånd i<br />
hanske med Israels strategi for å ødelegge det<br />
palestinske samfunnet, <strong>og</strong> den gir stadig nye<br />
anledninger for Israel til å øke voldsbruken,<br />
selv om dette koster dyrt, både i form av<br />
ressurser <strong>og</strong> menneskeliv. Derfor er det ikke<br />
overraskende at den israelske regjeringen<br />
vedlikeholder terrorens vekstvilkår, <strong>og</strong> regelmessig<br />
fremprovoserer nye aksjoner med sine<br />
egne angrep.<br />
For det andre lammer terrorismen flertallet<br />
av de kreftene i det israelske samfunnet<br />
som kunne engasjere seg for å få slutt på erobringspolitikken.<br />
Dermed reduseres mulighetene<br />
for avtaler om forsoning mellom de to<br />
folkene, <strong>og</strong> det åpner for nihilisme på begge<br />
sider. Terrorismen medfører <strong>og</strong>så en oppfatning<br />
av heroisme som en hellig offergjerning,<br />
særlig blant unge palestinere, <strong>og</strong> et syn på<br />
menneskelivets verdi utelukkende i et vennfiende-perspektiv.<br />
Alle historiske erfaringer<br />
sier oss at dette over lang tid fører til at menneskenes<br />
evne til å leve sammen blir ødelagt.<br />
At deler av det palestinske samfunnet tyr<br />
til terrorisme som svar på kolonimaktens<br />
vold forandrer likevel ikke på <strong>no</strong>en måte<br />
situasjonens asymmetri, sett fra et rettslig <strong>og</strong><br />
juridisk standpunkt. Det gir ikke Israel rett til<br />
å tilintetgjøre sin motstander under påskudd<br />
av å forsvare seg. Det risikerer imidlertid å<br />
utsette på uviss tid muligheten for en seier<br />
over okkupanten, eller viske denne muligheten<br />
helt ut. Terrorismen er derfor ytterst<br />
selvdestruktiv, <strong>og</strong> det er palestinerne selv<br />
som må løse dette problemet. Det betyr ikke<br />
at det internasjonale samfunn passivt skal<br />
vente på at styrkeforholdene endres slik at<br />
«de svakes våpen» ikke lenger fremstår som<br />
eneste mulighet.<br />
Disse problemene har imidlertid fullstendig<br />
skiftet karakter etter 11. september 2001<br />
<strong>og</strong> krigene mot Afghanistan <strong>og</strong> Irak. Den<br />
israelske koloniseringen <strong>og</strong> den palestinske<br />
motstanden illustrerer at i dagens verdenssituasjon<br />
er det «loven om at det verste alltid<br />
skjer» som gjelder. Den palestinsk-israelske<br />
konflikten er fanget i en verdensomspennende<br />
voldstendens som overalt fremmer<br />
en ensidig l<strong>og</strong>ikk: kampen mellom «gode»<br />
<strong>og</strong> «onde» krefter. Dette visker samtidig ut<br />
den politiske betydningen som kjennetegner<br />
denne konflikten spesielt.<br />
Palestinerne<br />
forvandles<br />
til symboler<br />
for «hellige<br />
kriger» som<br />
ikke er deres.<br />
Slik oppstår en ny, grunnleggende asymmetri,<br />
hvor hver av partene paradoksalt <strong>no</strong>k blir den<br />
andres speil. Israel har alltid ansett palestinernes<br />
væpnede kamp som en forlengelse av<br />
«internasjonal terrorisme», en forgjenger til<br />
«globaliseringen av terror» som både USA <strong>og</strong><br />
islamske fundamentalister driver frem i dag.<br />
Palestinerne på sin side er som alltid solidariske<br />
med den arabiske verden, til tross for at<br />
denne ikke har holdt seg for god til å forråde<br />
dem. Iblant har palestinerne vært fristet til å<br />
glorifisere sine fienders argeste motstandere:<br />
I går var det Saddam Hussein, i morgen kanskje<br />
Osama bin Laden, eller den som eventuelt<br />
måtte avløse ham. Oppfatningen av at det<br />
foregår en global kamp mellom to fiendtlige<br />
verdener, Østen <strong>og</strong> Vesten, får fotfeste. I et<br />
slikt verdensbilde vil den palestinsk-israelske<br />
konflikten bare være et ledd i den større<br />
kampen, <strong>og</strong> bare kunne løses indirekte gjen<strong>no</strong>m<br />
den ene eller den andre leirens absolutte<br />
«seier». Dramaets aktører mister<br />
derfor evnen til å ta initiativ,<br />
unntatt når det gjelder å fyre opp<br />
under spiralen av gjensidig «motterror».<br />
Mange palestinere kjemper av all<br />
kraft mot denne tendensen, som<br />
er katastrofal for palestinerne. De<br />
forvandles til symboler for «hellige<br />
kriger» som ikke er deres,<br />
<strong>og</strong> blir de fremste ofrene den<br />
dagen regionen settes i brann.<br />
Utviklingen er <strong>og</strong>så svært bekymringsverdig<br />
for Israel, med mindre man innbiller seg at<br />
landet kan bygge seg opp som en festning<br />
under permanent unntakstilstand i hjertet av<br />
den arabiske verden. Igjen, mange israelere<br />
har en forutanelse av dette, uten foreløpig å<br />
trekke de ytterste konsekvensene av det.<br />
Voldstendensen er en fare for hele verden,<br />
som kan oppleve at «sivilisasjonenes<br />
sammenstøt» brer seg, <strong>og</strong> absorberer <strong>og</strong><br />
forvansker alle problemer i forbindelse med<br />
landområder, selvstyre <strong>og</strong> samfunnsånd,<br />
kolonisering <strong>og</strong> avkolonisering, rikdom <strong>og</strong><br />
fattigdom, religiøse konflikter <strong>og</strong> kulturell<br />
avstand. Den palestinsk-israelske konflikten<br />
er alt dette i konsentrert form. Derfor er det i<br />
alles interesse, særlig de land som hører til i<br />
samme geopolitiske område, å forsøke – hvis<br />
det ikke er for sent – å få i stand løsninger<br />
basert på folkenes eksistensrett, rett til sikkerhet<br />
<strong>og</strong> oppreisning for påført lidelse.<br />
Det sies ofte at støtte til palestinernes sak<br />
innebærer å trekke i tvil staten Israels legitimitet.<br />
Men like lite som enkelte gruppers<br />
bruk av terrorisme opphever det rettmessige<br />
ved palestinernes sak, opphever Israels<br />
urettmessige politikk landets eksistensrett<br />
som «suveren» politisk enhet. Dette legger i<br />
seg selv ingen føringer verken for suverenitetens<br />
utstrekning eller for hvilke lokale eller<br />
regionale rammer israelerne kan gå med på<br />
å avgrense sin suverenitet til for å sikre sin<br />
demokratiske eksistens i fremtiden.<br />
To kjensgjerninger, som for øvrig henger<br />
sammen, gjør denne legitimiteten sårbar – de<br />
kan til <strong>og</strong> med trekke hele denne legitimiteten<br />
i tvil hos store deler av verdens befolkning.<br />
Den ene har å gjøre med definisjonen av<br />
Israel som «jødisk stat». Ikke bare fortsetter<br />
denne staten å ekspandere på bekostning<br />
av palestinerne, men <strong>og</strong>så innenfor Israels<br />
grenser gjøres de palestinske innbyggerne til<br />
annenrangs borgere. De er frarøvet sentrale<br />
rettigheter, <strong>og</strong> står ikke på like fot med «ekte»<br />
israelere når det gjelder tilhørighet til felles<br />
jord. For det andre kan staten Israels legitimitet<br />
verken moralsk eller juridisk begrunnes<br />
i en hellig opprinnelsesmyte eller i en forvandling<br />
av masseutryddelsen deres forfedre<br />
var offer for til en «suveren rett» som setter<br />
israelerne over internasjonale bestemmelser.<br />
Ei heller gir dette grunnlag for å trium-<br />
fere gjen<strong>no</strong>m bruk av makt. Israels legitimitet<br />
avhenger av nabofolkenes anerkjennelse, <strong>og</strong><br />
fremfor alt anerkjennelse fra det folket som<br />
ble «omplassert» i denne svært spesielle<br />
koloniseringsprosessen.<br />
Derfor er det nødvendig for israelerne at<br />
palestinerne oppnår selvstyre i like stor grad<br />
som israelerne selv, kanskje til <strong>og</strong> med at de<br />
inngår et forbund med hverandre. I begynnelsen<br />
aksepterte ikke den arabiske verden<br />
Israels legitimitet, <strong>og</strong> enkelte gjør det fortsatt<br />
ikke, deriblant mange palestinere. Men dersom<br />
Israel lykkes i å ødelegge Palestina <strong>og</strong><br />
dets folk, vil en slik anerkjennelse bli umulig,<br />
<strong>og</strong> Israel vil følgelig aldri bli en stat på lik<br />
linje med andre stater.<br />
Hva kan utenforstående gjøre for å øve innflytelse<br />
på denne konflikten, som får globale<br />
proporsjoner <strong>og</strong> dermed truer deres egen sikkerhet?<br />
Det er visselig kun de tilstedeværende<br />
motstanderne som kan komme frem til en<br />
løsning, <strong>og</strong> den vil aldri se dagens lys med<br />
mindre den har et rettferdig grunnlag. Med et<br />
slikt grunnlag står alle fremtidsperspektiver<br />
åpne, <strong>og</strong> det er ikke opp til oss – utenforstående<br />
«vitner» eller «venner» – å erklære<br />
hva som kan rettes opp <strong>og</strong> hva som ikke kan<br />
det, etter en århundrelang kamp mellom de<br />
to nasjonale prosjektene til to folkeslag på<br />
samme jord. Konfrontasjonen mellom dem<br />
har likevel aldri vært så offentlig som den er<br />
nå. Palestinere <strong>og</strong> israelere er til stede i verden<br />
utenfor, representert av sine allierte, sine<br />
interesser, ideol<strong>og</strong>iske strømninger, familie,<br />
kultur <strong>og</strong> religion. Mange land griper <strong>og</strong>så<br />
inn i hverdagslivet til de to respektive samfunnene<br />
gjen<strong>no</strong>m humanitære eller militære<br />
pr<strong>og</strong>rammer, investeringer <strong>og</strong> vitenskapelig<br />
samarbeid, befolkningstilskudd, diplomati,<br />
<strong>og</strong> så videre.<br />
Ingen tror en løsning kan påtvinges utenfra,<br />
men det er heller ingen som mener en løsning<br />
er mulig uten internasjonal mekling. I tillegg<br />
til FN, hvis historiske troverdighet står på<br />
spill, avhenger mye av USA, Europa <strong>og</strong> den<br />
arabiske verden. De bærer alle et tungt ansvar<br />
i denne konflikten. I påvente av endringer i<br />
den amerikanske holdningen, som er prisgitt<br />
dramatiske hendelser eller tilfeldige innenrikspolitiske<br />
skiftninger, har Europa en nøkkelposisjon.<br />
Ikke bare kan europeerne gjøre<br />
sitt synspunkt gjeldende, men de kan <strong>og</strong>så få<br />
arabiske land til å delta i meklingsprosessen.<br />
Intet «veikart» klarer seg uten en demokratisk<br />
gje<strong>no</strong>pprettelse av balansen – <strong>no</strong>e palestinernes<br />
tillit avhenger av – med deltakelse fra<br />
hele regionen, slik at «sivilisasjonenes sammenstøt»<br />
kan nøytraliseres.<br />
Det er derfor viktig at den offentlige<br />
opinionen engasjerer seg i denne retning,<br />
<strong>og</strong> at det gjøres på prinsipielt grunnlag. Det<br />
krever respekt både for historiske hendelser<br />
<strong>og</strong> dagens kriser, <strong>og</strong> for at en løsning må<br />
bygges på rettferdighet. Dette er ikke en<br />
selvfølge. Enda mindre selvfølgelig er det<br />
at verdensopinionen vil være i stand til<br />
å forvandle tilknytning til folkegrupper<br />
<strong>og</strong> symbolsk identifikasjon til evne til å<br />
resonnere <strong>og</strong> ta initiativer. Man kan ikke med<br />
ærligheten i behold hevde at det er likevekt<br />
mellom to svært ulike parter, men i det<br />
øyeblikk opinionen samlet hever stemmen<br />
for å be verden komme det undertrykte<br />
Palestina til hjelp, må denne saken opp på et<br />
universelt plan. Er det for sent å få dette til?<br />
Ja, det er sent, men det finnes ikke <strong>no</strong>e annet<br />
alternativ.<br />
1 Den 15. mai, en dag etter proklamasjonen av staten Israel,<br />
angrep styrker fra Egypt, Jordan, Syria, Irak <strong>og</strong> Liba<strong>no</strong>n<br />
den nye staten. O.a.<br />
2 Brøt ut høsten 2000. O.a.<br />
3 Naqba betyr katastrofe. Naqba-dagen (14. mai) markerer<br />
dagen palestinerne ble drevet ut, <strong>og</strong> staten Israel proklamert<br />
i 1948. O.a.<br />
CHRISTINE DELPHY<br />
Forfatter av blant annet Pour sortir du libéralisme (For å gå ut av<br />
liberalismen) med Yves Salesse, <strong>og</strong> L’Ennemi principal. Penser<br />
le genre (Den viktigste fienden. Å tenke kjønn), Paris, henholdsvis<br />
2002 <strong>og</strong> 2001.<br />
Det snakkes ofte om alt den feministiske<br />
bevegelsen har oppnådd. Men ingen sosiale<br />
fremskritt, selv når de er kommet inn i lovverket,<br />
er skrevet i stein. Nyere historie viser<br />
dette til fulle. Kvinners rettigheter er spesielt<br />
sårbare, <strong>og</strong> støter på flere typer hindringer:<br />
«maskulinistiske» angrep, ideol<strong>og</strong>isk «backlash»<br />
1 <strong>og</strong> politisk uvilje – <strong>og</strong> fremfor alt,<br />
hamringen av myten om at «vi har oppnådd<br />
likestilling».<br />
Den patriarkalske motoffensiven viser seg<br />
i alle land. Overalt skyves særlig kvinner frem<br />
for å fortelle at feminisme ikke er veien å gå<br />
<strong>og</strong> heller ikke har vært det, videre at den ikke<br />
har <strong>no</strong>en funksjon, i alle fall ikke nå lenger,<br />
eller at den alltid har vært skadelig eller er<br />
blitt det. Blant disse kvinnene finnes tidligere<br />
feminister eller sympatisører, <strong>og</strong> deres<br />
ord nytes med en glupskhet som før i tiden<br />
var forbeholdt «bekjennelsene» til gamle<br />
stalinister.<br />
Temaene, som ofte er lånt fra USA, er de<br />
samme overalt: Feministene overdriver fordi<br />
undertrykking av kvinner er et tilbakelagt<br />
stadium, seksuell trakassering eksisterer ikke,<br />
ei heller voldtekt i parforhold. 2 I Frankrike<br />
blandes det hele sammen til en sjåvinistisk<br />
saus. Når det gjelder verdier <strong>og</strong> moral, skal<br />
det visst<strong>no</strong>k <strong>og</strong>så eksistere et «fransk unntak»<br />
3: Relasjonene mellom kjønnene påstås å<br />
være idylliske, <strong>og</strong> den ubehøvlete utenlandske<br />
sexismen vil vike plassen for den utsøkte galliske<br />
forførelsen. Man kan spørre seg hvordan<br />
ellers intelligente mennesker kan få seg til å<br />
tro – til tross for undersøkelser, statistikk <strong>og</strong><br />
hendelser som viser hvor slående likhetene er<br />
mellom landene – at kvinneundertrykkingen<br />
stopper opp ved Annemasse eller Port-Bou,<br />
som skyene fra Tsjer<strong>no</strong>byl i sin tid.<br />
Når internasjonale konvensjoner <strong>og</strong> EUdirektiver<br />
ikke settes ut i livet, når nasjonal<br />
lovgivning som forbyr kjønnsdiskriminering<br />
anvendes like lite som lovene mot rasisme, er<br />
det på sin plass å snakke om en overenskomst<br />
som ikke er uttalt, men likevel reell, mellom<br />
alle aktørene: arbeidsgivere, fagforeninger,<br />
rettsvesenet, staten, mediene. I Frankrike har<br />
loven fra 1983 om likestilling i arbeidslivet<br />
aldri blitt praktisert. Loven ble<br />
for øvrig skapt for ikke å brukes,<br />
om man kan si det slik, fordi den<br />
ikke inneholder <strong>no</strong>en straffereaksjoner<br />
overhodet. Den såkalte<br />
«Génisson»-loven fra 2001 innførte<br />
visse sanksjonsmuligheter,<br />
<strong>og</strong> i forkant av regionalvalget i<br />
Frankrike i mars 2004 an<strong>no</strong>nserte<br />
president Chirac at han ville sørge<br />
for at denne loven ble tatt i bruk. 4<br />
Et løfte som kan betraktes som<br />
en innrømmelse, siden det kreves<br />
inngripen fra presidenten for at en lov skal<br />
betraktes som <strong>no</strong>e annet enn et stykke papir.<br />
Abortloven brytes morgen, middag <strong>og</strong> kveld<br />
av sykehusene, vakthavende leger, sosialtjenestene<br />
<strong>og</strong> staten, som ikke etablerer sentre<br />
for selvbestemt abort slik den er pålagt å<br />
gjøre. Det viser seg at kontinuerlig kamp er<br />
nødvendig for å hindre at abortloven rett <strong>og</strong><br />
slett forsvinner mellom «funksjonsfeilene» <strong>og</strong><br />
undergravingsvirksomheten til motstandere<br />
av kvinners rett til å velge.<br />
Dette er desto viktigere i <strong>og</strong> med at de<br />
«maskulinistiske» lobbyene er godt organisert<br />
<strong>og</strong> svært pengesterke, både i Frankrike<br />
<strong>og</strong> internasjonalt. Dag etter dag, år etter år,<br />
får departementer <strong>og</strong> parlamentsmedlemmer<br />
inn lovendringsforslag omkring saker som<br />
selvbestemt abort, seksuell trakassering <strong>og</strong><br />
skilsmisse fra disse pressgruppene. De driver<br />
<strong>og</strong>så med åpne aksjoner, like spektakulære<br />
som anti-abortgruppenes fremgangsmåter,<br />
men slike åpne aksjoner hører likevel med til<br />
unntakene. Som oftest opererer disse pressgruppene<br />
i det skjulte: utdanner «eksperter»<br />
som vitner i rettssaker, skriver «psykol<strong>og</strong>iske»<br />
bøker hvor advokatene til voldelige ekte-<br />
Feminismens utfordringer<br />
KVINNEKAMP: En av de viktigste utfordringene for feminismen i dag er å gi kvinner anledning til å definere sin egen frigjøring<br />
gjen<strong>no</strong>m utveksling av felles erfaringer av undertrykking. Vår farligste fiende er myten om at kampen er vunnet.<br />
Mange<br />
kvinner har<br />
et distansert<br />
forhold til<br />
sin egen<br />
undertrykking.<br />
menn eller incestuøse<br />
fedre, samt «backlash»-forfattere,<br />
får<br />
muligheten til å spre<br />
sine argumenter. 5 I<br />
tillegg til å angripe<br />
retten til selvbestemt<br />
abort, retter de skytset<br />
mot straffelovgivning<br />
knyttet til menns<br />
vold mot kvinner <strong>og</strong><br />
barn.<br />
Derfor bruker den<br />
feministiske bevegelsen<br />
store deler av<br />
sine krefter på å få<br />
innført lover <strong>og</strong> deretter<br />
sørge for at de<br />
blir håndhevet. Dette<br />
kan imidlertid ikke være bevegelsens eneste<br />
mål. Den slående ulikheten mellom kvinner<br />
<strong>og</strong> menn på arbeidsmarkedet hviler på utbyttingen<br />
av kvinners arbeid i hjemmet. Denne<br />
utbyttingen er en del av samfunnssystemets<br />
beinbygning, i likhet med klassedelingen.<br />
Den er skjult, men likefullt en del av selve<br />
fundamentet for dagens sosiale strukturer, <strong>og</strong><br />
kan derfor ikke fjernes gjen<strong>no</strong>m lovgivning.<br />
Hvordan sette søkelyset på denne tildekkede<br />
øko<strong>no</strong>miske utbyttingen av kvinner, som<br />
tilsynelatende bare handler om forhandlinger<br />
mellom individene i et parforhold, men egentlig<br />
er en del av grunnlaget for den patriarkalske<br />
organiseringen av våre samfunn? Å finne<br />
riktig angrepsvinkel i dette spørsmålet er en<br />
utfordring som den feministiske bevegelsen<br />
ennå ikke har tatt, selv om <strong>no</strong>en forslag er<br />
blitt lagt frem. 6<br />
I tillegg til alt dette har to eller tre generasjoner<br />
unge kvinner, som burde tatt over<br />
stafettpinnen fra 1970-tallets feminister, holdt<br />
seg på avstand fra denne bevegelsen. Hva<br />
den har stått for <strong>og</strong> hvilke kamper den har<br />
utkjempet, har vært lite kjent. Mediene har<br />
valgt anti-feminisme, med kampanjer som<br />
gir et negativt bilde av feminister: «stygge <strong>og</strong><br />
frustrerte», «anti-menn», «bare lesbiske»…<br />
Men det mest effektive våpenet er hamringen<br />
av ideen om at «alt er vunnet, det er ikke mer<br />
å gjøre…» Det er bare brette opp armene <strong>og</strong><br />
vise at man fortjener all denne likestillingen. 7<br />
Og hvis kvinnene ikke lykkes med det, er det<br />
deres egen feil, ikke samfunnets. De legger<br />
skylden på seg selv.<br />
Påstanden om «den eksisterende<br />
likestillingen» er ikke bare<br />
en løgn, den er <strong>og</strong>så en gift som<br />
trenger seg inn i sjela på kvinner<br />
<strong>og</strong> ødelegger selvfølelsen deres<br />
<strong>og</strong> deres ofte svake tro på at de<br />
er fullverdige individer – helt<br />
<strong>og</strong> holdent, ikke halvveis. En av<br />
utfordringene for feminismen i<br />
dag er derfor å forklare denne<br />
situasjonen, å vise at de som hersker<br />
aldri vil oppgi sine privilegier<br />
av seg selv – ikke i <strong>no</strong>en land eller i <strong>no</strong>en<br />
sosiale forhold. Det er nødvendig å mane<br />
kvinner til kamp, <strong>og</strong> for å klare det – <strong>og</strong> det<br />
er kanskje det aller vanskeligste – overbevise<br />
dem om at de er verdt det.<br />
Overalt er det satt opp ideol<strong>og</strong>iske sperringer<br />
mot enhver handling i retning virkelig likestilling<br />
– <strong>og</strong> det skjer i selve likestillingens<br />
navn. I Frankrike har politikerne, både fra<br />
venstre <strong>og</strong> høyre, samt en del av intelligentsiaen,<br />
støttet seg på republikken som konsept<br />
– for å motsette seg krav fra grupper som er<br />
dannet på grunn av en felles opplevd undertrykking:<br />
kvinner, homofile, arbeidere, ofre<br />
for rasisme. All henvisning til kategorier eller<br />
grupper anses for å stride mot republikkens<br />
ånd, <strong>og</strong> dermed mot likhetstankegangen.<br />
Denne l<strong>og</strong>ikken ble satt opp mot forslaget<br />
fra Frankrikes konstitusjonelle råd i 1982<br />
om kvotering (25 prosent) av kvinner på<br />
valglistene.<br />
Det var altså i den republikanske universalismens<br />
navn at kampen mot kjønnskvoteringsloven<br />
ble angrepet. Man kunne saktens<br />
angripe den for å være basert på essensialistiske<br />
argumenter, men ikke for å forsøke å<br />
Franz Widerberg: Stjernebeltet 200x190<br />
2003. Foto©: Thomas Widerberg<br />
rette opp en åpenbar<br />
diskriminering når<br />
det gjaldt adgang<br />
til politiske verv.<br />
På samme måte<br />
blir homofile eller<br />
etterkommere av<br />
innvandrere ofte<br />
mistenkt for å motarbeide<br />
republikkens<br />
prinsipper – selv<br />
om de organiserer<br />
seg sammen som<br />
utstøtte grupper <strong>og</strong><br />
bare ber om å få en<br />
plass i denne republikken!<br />
Gjen<strong>no</strong>m å<br />
opprettholde denne<br />
sammenblandingen<br />
av erklært likhet <strong>og</strong><br />
reell likhet, ender enkelte opp med å gjøre<br />
republikken til et våpen mot den <strong>reelle</strong> likheten.<br />
Å minne om at likhet er et ideal som<br />
må bygges opp i en virkelighet som er gjen<strong>no</strong>msyret<br />
av ulikheter, er fortsatt en hovedutfordring<br />
for feminismen.<br />
En bevegelse skal ikke bare bevege seg<br />
fremover, men <strong>og</strong>så stake ut retningen.<br />
Undertrykkingens kart<strong>og</strong>rafi <strong>og</strong><br />
frigjøringens form er aldri fastlagt<br />
én gang for alle. Internt i den<br />
feministiske bevegelsen er et av<br />
de avgjørende målene å gjenfinne<br />
gløden knyttet til dens spesielle<br />
prinsipper om særegen kvinneorganisering.<br />
Disse prinsippene gjør<br />
den feministiske bevegelsen til en<br />
modell for egen-frigjøring – hvor<br />
de undertrykte ikke bare kjemper<br />
for sin egen frigjøring, men <strong>og</strong>så<br />
definerer den.<br />
De feministiske kampene er mangfoldige<br />
(for selvbestemt abort, lesbiskes rettigheter,<br />
mot vold, <strong>og</strong> så videre). De representerer stor<br />
variasjon med hensyn til organisasjonsform<br />
(lokale grupper, nasjonale sammenslutninger,<br />
koalisjoner, kommisjoner i ikke-statlige<br />
internasjonale organisasjoner, NGOer). En<br />
stor del av kvinnekampen foregår innenfor<br />
grupper som består av både kvinner <strong>og</strong> menn.<br />
Noen grupper har bevisst valgt å organisere<br />
begge kjønn. Andre har ikke nødvendigvis<br />
valgt dette bevisst, men består i praksis av<br />
begge kjønn, slik som kvinnekommisjoner i<br />
fagforeninger, NGOer, lokale grupper eller<br />
partier. Denne blandingen er nødvendig for<br />
at kvinnekampen skal spre seg, <strong>og</strong> sikrer<br />
at den er tilstede i en lang rekke sammenhenger,<br />
både aktivistiske <strong>og</strong> institusjonelle.<br />
Kvinneforskningen utvikles for eksempel<br />
innenfor forskningssentre <strong>og</strong> universiteter.<br />
Disse kjønnsblandede forgreiningene er både<br />
et tegn på kvinnekampens evne til å nå et stort<br />
publikum, <strong>og</strong> en forutsetning for at den skal<br />
lykkes med å få innflytelse.<br />
Dette betyr ikke at særegen kvinneorganisering<br />
er uviktig. Langt i fra. Da denne formen<br />
for organisering ble innført i Frankrike i 1970<br />
av Mouvement de libération des femmes<br />
(MLF – Bevegelsen for kvinnenes frigjøring),<br />
skapte det sterke reaksjoner i samfunnet, <strong>og</strong>så<br />
hos den forrige generasjonens feminister. For<br />
særorganiseringen skjedde på bakgrunn av et<br />
teoretisk brudd med de tidligere analysene<br />
omkring kvinnenes underordning: Det var<br />
ikke lenger snakk om en «kvinnetilstand»<br />
som alle, både kvinner <strong>og</strong> menn, ble like<br />
hardt rammet av, men om undertrykking av<br />
kvinner.<br />
MLF var ikke først <strong>og</strong> fremst opptatt av å<br />
forbedre lovgivningen. Deres mål var annerledes<br />
ambisiøst <strong>og</strong> annerledes utopisk. Lovene<br />
som ble innført var et velkomment biprodukt<br />
av et arbeid som ikke hadde <strong>no</strong>en umiddelbar<br />
konkret målsetning, i likhet med grunnforskningen<br />
på universitetene. Og i den grad<br />
dette biproduktet så dagens lys, var det <strong>og</strong>så<br />
nettopp fordi det ikke var det endelige målet,<br />
nettopp fordi lista var lagt høyere. Denne<br />
«irrealistiske» ambisjonen – som tillot bevegelsen<br />
å sette parentes rundt de umiddelbare<br />
resultatene – ga en glød som gjorde at sakene<br />
<strong>og</strong>så ble vunnet der <strong>og</strong> da.<br />
Empati kan<br />
aldri erstatte<br />
erfaring.<br />
Medlidenhet<br />
er ikke det<br />
samme som<br />
lidelse.<br />
Datidens kampanje for kriminalisering av<br />
voldtekt sprang ut av tenkningen innenfor<br />
såkalte «bevissthetsskapende grupper».<br />
Gjen<strong>no</strong>m å få frem <strong>og</strong> dele felles erfaringer,<br />
oppdaget kvinnene i disse gruppene at deres<br />
problemer ikke var spesielle, <strong>og</strong> ikke kunne<br />
løses individuelt. På samme måte gjorde<br />
diskusjonene om seksualitet det mulig å<br />
sette i gang kampanjer for retten til abort, for<br />
kriminalisering av voldtekt, mot menns vold i<br />
parforhold. Vitenskapelige teorier <strong>og</strong> vulgariseringer<br />
omkring seksualitet ble kraftig utfordret,<br />
<strong>og</strong> erklært både verdiløse <strong>og</strong> ugyldige,<br />
i likhet med rasjonaliseringer av mannlig<br />
dominans. I dag er denne kritikken nærmest<br />
uhørlig i møte med en hevnlysten strøm av<br />
patriarkalsk erotisme, med ufarliggjøring av<br />
prostitusjon, porn<strong>og</strong>rafi <strong>og</strong> sadomasochisme<br />
som felles grunnlag.<br />
I dag, 33 år etter, lever den feministiske<br />
bevegelsen fortsatt på at perspektivene ble<br />
snudd på hodet de første årene, takket<br />
være særorganiseringen. Denne formen for<br />
organisering er nødvendig, ikke bare fordi<br />
menn ikke har samme interesse som kvinner<br />
– verken objektivt eller subjektivt – av å<br />
slåss for kvinnefrigjøring. Først <strong>og</strong> fremst er<br />
denne formen for organisering viktig fordi de<br />
undertrykte selv bør definere sin opplevelse<br />
av undertrykking <strong>og</strong> dermed sin<br />
egen frigjøring, hvis ikke gjør<br />
andre det for dem. 8 Det er umulig<br />
å gjøre dette i en gruppe som<br />
inkluderer personer som tilhører<br />
den objektivt undertrykkende<br />
gruppen, personer som ikke vet, <strong>og</strong><br />
heller ikke kan vite (bortsett fra i<br />
helt spesielle tilfeller) hvordan det<br />
er å bli behandlet som en kvinne<br />
– eller som svart, homse, araber,<br />
lesbisk – hver bidige dag av sitt liv.<br />
Empati kan aldri erstatte erfaring.<br />
Medlidenhet er ikke det samme som lidelse.<br />
Selvsagt har menn en rolle å spille i den<br />
feministiske bevegelsen, men de kan ikke<br />
spille den samme rollen som kvinner. Likevel<br />
blir særorganisering sett ned på, <strong>og</strong> <strong>no</strong>en ganger<br />
<strong>og</strong>så oppfattet som et tilbakelagt stadium<br />
for bevegelsen. Selv grupper som likevel<br />
bare består av kvinner, er ikke nødvendigvis<br />
opptatt av å dra fordel av dette – respekten<br />
for dagsorden går foran utveksling av felles<br />
erfaringer. Resultatet er at mange kvinner har<br />
et distansert forhold til sin egen undertrykking.<br />
Men dersom den politiske kampen ikke<br />
får næring fra en levende, nærmest kroppslig<br />
bevissthet om undertrykkingens eksistens,<br />
blir den et filantropisk prosjekt. Når kvinner<br />
blir filantroper overfor seg selv, når de ikke<br />
lenger husker eller vil glemme at de selv er<br />
de ydmykede <strong>og</strong> trakasserte kvinnene de<br />
snakker om, mister de sin kraft. Å beholde,<br />
finne tilbake til denne kraften er <strong>og</strong>så en av<br />
utfordringene for den feministiske bevegelsen<br />
i det nye århundret. Og for alle de undertryktes<br />
bevegelser.<br />
1 Tilbakeslaget for kvinnene utforskes av Susan Faludi<br />
i hennes berømte bok Backlash: The undeclared war<br />
against women, som kom ut i 1991 i USA. Norsk utgave:<br />
Det store tilbakeslaget, Aschehoug, 1993.<br />
2 Intervju med Elisabeth Badinter i L’Express, 24. april<br />
2003 <strong>og</strong> Marcella Iacub <strong>og</strong> Hervé Le Bras i Les Temps<br />
modernes, Paris, 1. kvartal 2003. Motsvar til disse finnes i<br />
Gisèle Halimis artikkel «Le ’complot’ féministe», franske<br />
Le Monde diplomatique, august 2003.<br />
3 Tema «Kvinner: <strong>no</strong>e spesifikt fransk», i Le Débat, nr. 87,<br />
<strong>no</strong>vember-desember 1995.<br />
4 «Chirac se penche sur l’inégalité homme-femme au travail»<br />
(Chirac tar fatt på ulikhetene mellom kvinner <strong>og</strong><br />
menn i arbeidslivet), Le Monde, 27. februar 2004.<br />
5 De fremsetter villig vekk påstander om «falske anklager»<br />
fra barn, <strong>og</strong> snakker om «falske minner-syndromet».<br />
Slike uttrykk <strong>og</strong> mange flere er blitt spredt i det franske<br />
rettsapparatet <strong>og</strong> i den juridiske utdanningen av «eksperter»<br />
som Hubert Van Gijseghem <strong>og</strong> Paul Bensoussan, i<br />
særedeleshet.<br />
6 Se «A contresens de l’égalité» <strong>og</strong> spesielt «Par où attaquer<br />
le partage inégal du travail ménager?» (Hvorfra angripe<br />
den ulike fordelingen av husarbeidet?), Nouvelles questions<br />
féministes, Vol. 22, nr. 3, 2003.<br />
7 Marianne Bellens, «Deuxième sexe et féminisme… et<br />
la génération montante?» i C. Delpy <strong>og</strong> S. Chaperon:<br />
Cinquantenaire du Deuxième sexe (Femtiårsjubileum for<br />
Det annet kjønn), Paris, Syllepse, 2002.<br />
8 «Nos amis et <strong>no</strong>us: fondements cachés de quelques discours<br />
pseudo-féministes», i L’ennemi principal, bind 1,<br />
Eco<strong>no</strong>mie politique du patriarcat, Paris, Syllepse, 1998.