You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
I ET LITE HUS<br />
PÅ 0VRE BLÅSENBORG<br />
Hus<strong>et</strong>, slik d<strong>et</strong> så ut i 1909, og presenteres på bokpermen<br />
og tittelsiden, er tegn<strong>et</strong> av fhv. byantikvar Einar He&<br />
Illustrasjonene på sidene 9, 45, 61, 93, 95 og 99,<br />
er utført av E. Kåre Johannessen.
GOTTFRED BORGHAMMER:<br />
I ET LITE HUS<br />
PÅ 0VRE BLÅSENBORG<br />
EN STAVANGERGUTTS MEMORARER<br />
Fra barndommen og tenårene i tidsromm<strong>et</strong> 1909 -26<br />
Jubiieumsutgave med
Av Gottfred Borghammer er tidligere utkomm<strong>et</strong>:<br />
1. Fra spøk til alvor<br />
2. Den som visste -<br />
3. Sistemann s<strong>et</strong>ter sluttstrek<br />
4. Lende'n<br />
5. Meninger om mangt og mye<br />
(20 radiokåserier og 8 epistler)<br />
6. Lende'n i storm og striregn<br />
7. Pensjonist på interrail<br />
8. Adle kan snofla<br />
(40 p<strong>et</strong>iter på dialekt)<br />
9. Stavangerske rant<strong>et</strong>er<br />
10. Folk og forhold i gamle Stavanger<br />
11. To repriser<br />
(En uhyggelig weekend,<br />
og Sistemann --)<br />
Fem av ovennevnte bøker kan fortsatt leveres.<br />
Datasats: SK-Service<br />
Repro og trykk: Norgraph als<br />
Utgitt år 1989<br />
Q Stavangerforlag<strong>et</strong>, reg. nr. 607 266 63<br />
Kampensgt. 42, 4024 Stavanger, Telefon 04 - 52 33 42<br />
ISBN 82-991207-5-6 (kpl.)<br />
ISBN 82-991207-6-4 (bd. l)
FORORD<br />
Lenge før jeg hadde fylt førti år gikk jeg med seriøse planer om<br />
å skrive en halvdokumentarisk romantriologi. Titlene på bø-<br />
kene var til og med bestemt og en b<strong>et</strong>ydelig del av stoff<strong>et</strong> var<br />
fest<strong>et</strong> til papir<strong>et</strong>.<br />
Fordelen ved å velge romanformen er innlysende, id<strong>et</strong> forfatteren<br />
da er i stand til å behandle stoff<strong>et</strong> langt friere enn om d<strong>et</strong><br />
skal dreie seg om en ren selvbiografi. Han kan utbrodere<br />
handlingen, putte inn oppdiktede personer, steder og episoder<br />
<strong>et</strong>ter forgodtbefinnende, i den edle hensikt å gjøre d<strong>et</strong> hele<br />
mer spennende og romantisk, uten å frykte for at leserne hele<br />
tiden skal identifisere alt sammen med hovedpersonen og<br />
hans virkelige omgivelser. Selv en smule «vågede* skildringer<br />
lar d<strong>et</strong> seg gjøre å ta med, fordi de kan skyldes
personnavn og data jeg selv med vitende og vilje har utelatt i<br />
memoarbøkene og andre <strong>et</strong>terlatte papirer, skal de vite at d<strong>et</strong>-<br />
te så avgjort er mot min vilje, og følgelig strengt forbudt.<br />
De gjenstående planlagte bøker regner jeg med vil komme på<br />
TILBAKE TIL UTGANGSPUNKTET<br />
----v<br />
Stavanger i 1909<br />
Så imponerende høyt oppe i den såkalte esamfund<strong>et</strong>s rangsti-<br />
ge* har jeg neppe plassert meg, at d<strong>et</strong> skulle vekke noen nev-<br />
neverdig oppmerksomh<strong>et</strong> i vide kr<strong>et</strong>ser, d<strong>et</strong> vil si utenfor min<br />
egen bykommune og dens nærmeste områder, og knapt nok<br />
der heller.<br />
Som livsvarig bositter på fødested<strong>et</strong>, og uten tilknytning til lit-<br />
terære eller andre såkalte toneangivende kr<strong>et</strong>ser - som jeg<br />
forøvrig ikke har følt meg særlig tiltrukk<strong>et</strong> av - er den opp-<br />
merksomh<strong>et</strong> jeg måtte ha vakt, i første rekke knytt<strong>et</strong> til d<strong>et</strong> lo-<br />
kale miljø. Utvilsomt har jeg nok vært litt av en jordnær ein-<br />
støing som ikke engang har utvikl<strong>et</strong> en b<strong>et</strong>ydelig omgangs-<br />
kr<strong>et</strong>s, uten at jeg av den grunn kan karakteriseres som folke-<br />
sky og utilnærmelig. Etter som mine opprinnelig fåtallige<br />
slektninger, gamle venner og kjenninger, i tur og orden har<br />
forlatt jordeliv<strong>et</strong>, har d<strong>et</strong> vært en dyd av nødvendigh<strong>et</strong> å se i<br />
øynene at den siste sekvensen av tilværelsen hovedsagelig må<br />
tilbringes i mitt eg<strong>et</strong> selskap. Om d<strong>et</strong> gjerne kanvirke en smu-<br />
le selvforherligende, tør jeg kunne hevde at jeg har forsøkt å<br />
leve <strong>et</strong> liv i overensstemmelse med de idealer jeg fra mine bar-<br />
ne- og ungdomsår har ment er de riktige, uten å ha lagt særlig<br />
vekt på hva som måtte være mest opportunt og populært i alle<br />
kr<strong>et</strong>ser.
Dermed ikke sagt at jeg er så forstokk<strong>et</strong> og ufølsom, at d<strong>et</strong> ikke<br />
fremdeles kan virke oppmuntrende når <strong>et</strong>t eller ann<strong>et</strong> medmenneskelig<br />
vesen føler trang til å b<strong>et</strong>egne meg som en «god<br />
manns, eller de smiler vennlig og uttrykker noen rosende ord<br />
for <strong>et</strong>t eller ann<strong>et</strong> jeg måtte ha prestert. Så apatisk er jeg vel<br />
hittil neppe blitt, at velment smiger har fallt fullstendig på<br />
steingrunn og naturligvis ikke blitt tatt ille opp, særlig i tilfelier<br />
der jeg har hatt grunn til også selv å mene at den moderate viraken<br />
kan hende ikke har vært fullstendig uber<strong>et</strong>tig<strong>et</strong>. Bestandig<br />
å s<strong>et</strong>te sitt eg<strong>et</strong> lys under den berømmelige ~skjeppen.<br />
øker bare mindreverdskjenslen og skaper ubehagelige komplekser.<br />
D<strong>et</strong> skulle forresten sl<strong>et</strong>t ikke undre meg om en eller<br />
annen ondsinn<strong>et</strong> eller tankeløs medskapning, kan ha funn<strong>et</strong><br />
selvtilfredsstillelse i å putte en porsjon bitter malurt i beger<strong>et</strong>,<br />
og dermed bidradd til å bevare den såkalte
som og hadde ellers ikke flust med penger å åtte med - slik<br />
hun til gjengjeld fikk på sine gamle dager.<br />
Under <strong>et</strong> lengre utenlandsopphold fikk jeg en påfallende inn-<br />
skytelse - som i og for seg sl<strong>et</strong>t ikke var så merkelig: Så snart<br />
jeg kom tilbake til min hjemby, ville jeg ta meg en tur inn i den<br />
gamle bydelen med sin pittoreske små<strong>hus</strong>bebyggelse, som<br />
d<strong>et</strong> nå er blitt så moderne å ta vare på, selv om d<strong>et</strong> fra andre<br />
hold hevdes at en radikal sanering ville kunne tilfredsstille be-<br />
hov<strong>et</strong> for tidsmessige boliger for nye generasjoner med større<br />
krav til komfort og praktiske løsninger.<br />
D<strong>et</strong> første jeg ville for<strong>et</strong>a, var å s<strong>et</strong>te kursen r<strong>et</strong>t mot den
RISBAKKEN 9<br />
Jeg stilte meg opp på den andre siden av den smale gaten med<br />
øynene fest<strong>et</strong> på <strong>et</strong> bestemt punkt, <strong>et</strong> vindu med små ruter i.. .<br />
Her var altså sted<strong>et</strong>! Nummer ni - <strong>et</strong> ytterst <strong>lite</strong> og uanselig<br />
<strong>hus</strong>, så <strong>lite</strong> at en norgesmester i vektløfting nesten ville være i<br />
stand til å heve d<strong>et</strong> over hod<strong>et</strong> sitt, hvis han spente musklene<br />
til d<strong>et</strong> maksimale. De er forresten ikke synnerlig mer ruvende<br />
i landskap<strong>et</strong>, de andre byggverkene omkring heller. Alle be-<br />
finner de seg i periferien av 0vre Blåsenborg og St. Hansvollen<br />
- forøvrig <strong>et</strong> ganske interessant område i denne stavangerske<br />
bydelen mot Storhaug.<br />
D<strong>et</strong> burde jo være naturlig både for meg og de av leserne som<br />
er interessert i lokalhistorie, å undre seg over hvor navn<strong>et</strong><br />
RISBAKKEN kommer fra. En teori ville jo være at d<strong>et</strong> kan ha<br />
vært en .herr Ris>> som har eid områd<strong>et</strong>, eller i d<strong>et</strong> minste<br />
bodd her. Rektor Mandius Berntsen, som pleier være en god<br />
kilde, mener at d<strong>et</strong> før bebyggelsen av d<strong>et</strong>te strøk<strong>et</strong>, vokste<br />
mye «ris» - eller .kratt. her. Mandius hadde fått denne teorien<br />
bekreft<strong>et</strong> av en meg<strong>et</strong> gammel mann, født før 1840. At ungene<br />
som vokste opp her fikk mer ris enn i andre bydeler kan vi<br />
nok se helt bort fra.<br />
Ingen behøver i hvert fall skamme seg over å være født i <strong>et</strong> <strong>lite</strong><br />
<strong>hus</strong> <strong>et</strong> steinkast fra høyalter<strong>et</strong> i H<strong>et</strong>landskirken!<br />
For .innfødte>> stavangere er d<strong>et</strong> helt naturlig å si at folk bor på<br />
Risbakken, selv om d<strong>et</strong> jo skulle v2re mest korrekt å si
gjøre noen forandring, selv om d<strong>et</strong> ble beslutt<strong>et</strong> ved kongelig<br />
resolusjon.<br />
Lenge ble jeg stående og nistirre på dokke<strong>hus</strong><strong>et</strong>, som var d<strong>et</strong><br />
<strong>et</strong> b<strong>et</strong>agende maleri jeg hadde forelsk<strong>et</strong> meg i, gransk<strong>et</strong> de<br />
minste d<strong>et</strong>aljene. En underlig stemning hadde grep<strong>et</strong> meg,<br />
noe uforklarlig, ubeskrivelig .<br />
H e r var d<strong>et</strong> altså! Her - og ikke noe ann<strong>et</strong> sted i hele univer-<br />
s<strong>et</strong>! En <strong>lite</strong>n forandring hadde nok skjedd med fasaden i løp<strong>et</strong><br />
av de siste årene. Den gangen - for uendelig lenge siden - var<br />
d<strong>et</strong> en miniatyr-krambu i halvparten av første <strong>et</strong>asje, mot ga-<br />
ten. I den krambua solgte eieren - Dorthea - melk, .bom-<br />
bom., kandissukker med tråd i midten, tenningsved og noen<br />
få andre småting. D<strong>et</strong> var i gamle dager nokså vanlig at enker<br />
eller andre uforsørgede personer søkte å skaffe seg noen be-<br />
skjedne inntekter til liv<strong>et</strong>s opphold ved å drive den slags form<br />
for frihandelsvirksomh<strong>et</strong> i sine kjellere, eller som i Risbakken<br />
9, i første <strong>et</strong>asje, fordi d<strong>et</strong> her ikke fantes noen kjeller. Alle<br />
sammen er for lengst «en saga blott». D<strong>et</strong> gjelder naturligvis<br />
også krambua i Risbakken og innehaversken. Døren eksiste-<br />
rer ikke heller, i sted<strong>et</strong> har de satt inn <strong>et</strong> nytt vindu. Steintrap-<br />
p<strong>et</strong>rinn<strong>et</strong> foran er også fjern<strong>et</strong>. Inngangen til <strong>hus</strong><strong>et</strong> er i smau<strong>et</strong><br />
mellom nr. 7 og 9. Innvendig fører d<strong>et</strong> sannsynligvis fremde-<br />
les en steil tr<strong>et</strong>rapp opp til d<strong>et</strong> knøttlille kvistromm<strong>et</strong> der jeg<br />
slo øynene mine opp den aprildagen i en fjern fortid, som jeg<br />
selv ikke har den ringeste aning om. D<strong>et</strong> må utvilsomt ha vært<br />
en ren nødløsning at d<strong>et</strong> skjedde akkurat her, slik stallen i B<strong>et</strong>-<br />
lehem var d<strong>et</strong> for jomfru Maria da barn<strong>et</strong> hennes skulle stifte<br />
bekjentskap med liv<strong>et</strong>s harde realit<strong>et</strong>er. Kanskje krydde d<strong>et</strong><br />
av kakelakker og andre uapp<strong>et</strong>ittelige skapninger på jordgol-<br />
v<strong>et</strong> i eselstallen, i tur og orden gjorde de vel forsøk på å snike<br />
seg opp i krybben for å komme nærmere d<strong>et</strong> vesle Jesusbarn<strong>et</strong><br />
i halmen og lasene. Hvem v<strong>et</strong> om ikke disse anonyme frekka-<br />
sene var på plassen lenge før selveste vismennene og kongene<br />
fra Østerland innfant seg med sin kostbare røkelse og myrra!<br />
I kvistleiligh<strong>et</strong>en vår hadde mor s<strong>et</strong>t levende vegglus på tape-<br />
t<strong>et</strong>, noe som skulle være bevis godt nok på hvor usle forholde-
ne var også hos oss. D<strong>et</strong> gjaldt derfor snarest mulig å finne <strong>et</strong><br />
ann<strong>et</strong> sted å flytte til. Men l<strong>et</strong>t var d<strong>et</strong> neimen ikke å løse den<br />
oppgaven. Selv var jeg helt maktesløs på d<strong>et</strong> tidspunkt<strong>et</strong>.<br />
Før vi går videre i ber<strong>et</strong>ningen, er d<strong>et</strong> noe som gjør at jeg ser<br />
meg nødsag<strong>et</strong> til å komme med en viktig, men ytterst ubeleilig<br />
tilføyelse, som vel nærmest er beregn<strong>et</strong> for dem av leserne<br />
som måtte ha til hensikt ved selvsyn å kontrollere at de stedfestede<br />
opplysninger er (så noenlunde) korrekte. Her må d<strong>et</strong><br />
være noe som ikke stemmer, vil de hevde, og de har fullstendig<br />
r<strong>et</strong>t. Saken er den, at <strong>et</strong>ter at d<strong>et</strong>te innledningskapittel<strong>et</strong><br />
ble nedtegn<strong>et</strong> for mange år siden, har d<strong>et</strong> nemlig i den senere<br />
tid skjedd store ting når d<strong>et</strong> gjelder matrikkelnummer 9 på<br />
Risbakken, slik tilfell<strong>et</strong> er med så mange eldre <strong>hus</strong> i Stavanger:<br />
De skifter h h og forandres til d<strong>et</strong> ugjenkjennelige.<br />
Like for bokmanus<strong>et</strong> skulle avsluttes og overføres til datas<strong>et</strong>teri<strong>et</strong><br />
for å gjennomgå den neste viktige delen i bokframstillingsprosessen,<br />
falt d<strong>et</strong> meg inn å ta en ny inspeksjonsrunde<br />
på Risbakken. Til min store forbauselse og bekiagelse ble jeg<br />
da straks oppmerksom på at min fra før så <strong>lite</strong> prangende fødestall<br />
(slik jeg n<strong>et</strong>topp har beskrev<strong>et</strong> den), nylig har gjennomgått<br />
en fullstendig, radikal rehabi<strong>lite</strong>ring. Hus<strong>et</strong> er blitt b<strong>et</strong>ydelig<br />
høyere, har fått en ny type vinduer, en annen slags<br />
bordkledning, og i d<strong>et</strong> hele gitt <strong>et</strong> preg som ikke er egn<strong>et</strong> til å illudere<br />
hvordan boligen så ut for sytti - åtti år siden. Den er<br />
med andre ord blitt helt moteriktig utvendig. Og innvendig har<br />
d<strong>et</strong> utvilsomt skjeddvel så store omveltninger. Den vesle, fattigslige<br />
<strong>hus</strong>hytten er omgjort til den rene luksusresidensen og<br />
kan for den saks skyld ha blitt overtatt av en av de mange underdirektørene<br />
eiier overingeniørene i oljeindustrien, for å si<br />
d<strong>et</strong> en smule respektløst. Den radikale omskapningen (som<br />
skjedde i 1987) må dog, for all del, ikke kunne svekke lesernes<br />
tiltro til sannferdigh<strong>et</strong>en når d<strong>et</strong> gjelder beskrivelsen av de<br />
faktiske forhold.<br />
Risbakken 9 ble bygg<strong>et</strong> i 1865. Eier var Asser Halvorsen. Sel-<br />
ve <strong>hus</strong><strong>et</strong>s størrelse var 19 x 9 x 4 112 alen. Pris 300 Spesieda-<br />
ler.
I 1871 kjøpte Halvor Torgersen <strong>hus</strong><strong>et</strong> for 400 Spesiedaler. I<br />
1883 ble d<strong>et</strong> overtatt av Knud G. Kloster for kr. 1.900, -, og<br />
var da omtrent uforandr<strong>et</strong>.<br />
I 1895 oppgis målene i m<strong>et</strong>er, nemlig 7,5 x 5,6 x 2,8. Verdien<br />
er fortsatt kr. 1.900, -, men d<strong>et</strong> har vært tvil om eierens mel-<br />
lomnavn, om d<strong>et</strong> nå er tale om Knud E. Kloster, i så faii kan<br />
d<strong>et</strong> være den fomge eiers sønn.<br />
Kommer vi så til år<strong>et</strong> 1907 hersker d<strong>et</strong> ingen tvil om at <strong>hus</strong><strong>et</strong><br />
fikk en ny eier, nemlig Dorthea Olsen. Hun b<strong>et</strong>alte kr.<br />
2.100, - for d<strong>et</strong>, og synes ikke å ha for<strong>et</strong>att noen endringer. I<br />
så fall må den uskyldige butikken hun drev være innred<strong>et</strong> av<br />
den forrige eieren. D<strong>et</strong> var i hvert fall denne kvinnen som had-<br />
de eiendomsr<strong>et</strong>ten til <strong>hus</strong><strong>et</strong> da jeg så dagens lys oppe i bryst-<br />
værels<strong>et</strong> på loft<strong>et</strong>. I 1922 ble eiendommen overtatt for kr.<br />
7.700,- av Marthe Olsen. D<strong>et</strong> er nærliggende å anta at d<strong>et</strong><br />
dreier seg om Dortheas datter, eller en annen slektning, siden<br />
<strong>et</strong>ternavn<strong>et</strong> er Olsen.<br />
BESTEMOR, ANE MALENE<br />
Et par år før jeg ble født i 1909, døde bestemors ektefelle, Jacob<br />
Lorentz Nilsen, nærmere bestemt 1116 1907, 76 år gammel.<br />
D<strong>et</strong> siste han sa før han utånd<strong>et</strong> var:
som ville fått hver eneste av dagens radikale til<br />
momentant å dåne av ren forskrekkelse og avsky. Ingen barne-<br />
og alderstrygd eksisterte, og selvsagt ikke snakk om noen<br />
som helst barselpennisjon med lønn i flerfoldige måneder.<br />
Her gjaldt d<strong>et</strong> å greie seg med småører og utrolig nøysomh<strong>et</strong>.<br />
For meg ble bestemor den mest vidunderlige barnejente som<br />
ønskes kunne. Hun var super! Aldri vil jeg bli i stand til å skildre<br />
henne slik hun fortjener d<strong>et</strong>. Men jeg skal i d<strong>et</strong> minste forsøke<br />
å fortelle litt om hennes levnedsløp, så godt d<strong>et</strong> lar seg<br />
gjøre.<br />
Ane Malene kom til verden på Myklebust den 1. september<br />
1838. Hun ble døpt i den opprinnelige, gamle Solakirken, som<br />
var i bruk til 1842.<br />
Jon (Larsen) og Mari var navnene på foreldrene. Jon var født<br />
på Myklebust og Mari på Gimre i Håland (Sola). Hun tjente til<br />
å begynne med hos Ola Bårdhaug på Tjora, men reiste derfra<br />
til Myklebust. Her ble hun kjent med Jon. Ti sauer og to kyr<br />
kunne fos på den jordteigen, der de var leilendinger hos Lars<br />
Andreas Saebø. Leien var fire daler pr. år. Sæbø var fyldig,<br />
bredskuldr<strong>et</strong> og skall<strong>et</strong>. Han ble b<strong>et</strong>egn<strong>et</strong> som «verdslig», og<br />
hadde som hovedoppgave å samle seg jordisk gods og gull.<br />
Saml<strong>et</strong> iherdig til han var femti år. Da kom døden og gjorde
kort prosess. Jons bror h<strong>et</strong> Annanias, og var også gårdbruker.<br />
En dag han var ute på marken for å hente en hest, fikk han<br />
tarmslyng. De bar mannen hjem, men han døde samme dag.<br />
Samtidig lå konen, Martha, i barselseng.<br />
Bestemor satt en dag i barneårene på fang<strong>et</strong> til Tore Skadberg,<br />
da faren kom stormende inn:
Var far til bestemor fattig, så var bror hans, Simon, desto rikere.<br />
I likh<strong>et</strong> med Lars Andreas Sæbø, var
fatt. Kanskje hjalp d<strong>et</strong> da å syne fram krigsmedaljen, så folk<br />
kunne føle mere medkjensle?<br />
En annen av de triste menneskeskjebenene bestemor hadde<br />
hørt omtalt, var
for å hente vann i
for å hilse på slektninger her, og jeg var en av dem. Min beste-<br />
mors søster og Herman hadde også en sønn, John, som ble<br />
værende i Tananger, der han gift<strong>et</strong> seg med Serina Rasmus-<br />
sen. De fikk datteren Maren, gift med los Rasmus Roth. Hun<br />
lever fortsatt i eg<strong>et</strong> hjem, de siste årene som enke. «Jeg har<br />
d<strong>et</strong> bare godt*, skriver hun i <strong>et</strong> brev av 2613 1989, .og d<strong>et</strong> må<br />
jeg jo helst, hvis jeg skai klare meg alene, for på noe hjem vil<br />
jeg jo ikke. Er nå 86 år og d<strong>et</strong> er helt utrolig. D<strong>et</strong> er også du,<br />
som klarer å skrive alt d<strong>et</strong> du gjør., legger hun til. Så er jeg da<br />
også seks år yngre, kvitterer jeg med tilfredsh<strong>et</strong>. Alltid kjekt å<br />
konstatere at noen er eldre!<br />
Bestemors eneste s~ister, Maren Elisab<strong>et</strong>h Mykbust og Hernum Hem~ansen og<br />
deres smn, John med ektefllen Sm'na, j Rasmussen.<br />
19
BESTEFAR: FISKEREN JACOB<br />
Min kjære mand og vor far og<br />
broder Jacob Nilsen, 801/2 grnl.,<br />
tog Gud til sig tirsdag 11. ds.<br />
Tananger 13/e 07.<br />
Malene Nilsen, Berneile.<br />
t. Mgklebust,<br />
Da bestemor var 30 årgammel ble hun gift med fiskeren Jacob<br />
Nilsen, som hadde slått seg til i Habben. Han var egentlig sørlending,<br />
født i Vanse Sogn i 1827. En ugift søster -
fangstobjekt<strong>et</strong>. Krabbe kom også i teinene, den ble kalt .høvring.<br />
eller askryda., men så vidt jeg oppfatt<strong>et</strong> d<strong>et</strong> ble den<br />
utelukkende brukt til åte, eller «teinemat». Krabbe var b<strong>et</strong>egnelsen<br />
på yngelen, disse små krypene som svinser omkring i<br />
taresteinene. De store skrydekløme ble kokt og fortært av familiemedlemmene.<br />
For barna var d<strong>et</strong> <strong>et</strong> «fysnarnåltid>> og de<br />
jubl<strong>et</strong> av glede når han far brakte med seg hjem denne delikatessen.<br />
Så mye ann<strong>et</strong> snop var d<strong>et</strong> ikke å fryde ganen med i<br />
småkårshjem. Fikk mor *ei julagjeit. i gave, hadde hun ikke<br />
hjerte til å fortære den, men gjemte den så lenge at den til slutt<br />
ble hard som stein og nærmest uspiselig.<br />
Ekteskap<strong>et</strong> innled<strong>et</strong> så visst ikke noen dans på hyasinter. En<br />
fiskers kår i de dagene var ytterst tarvelige. D<strong>et</strong> var å leve fra<br />
hånd til munn. Peng<strong>et</strong>asken var som regel tom. Borging hos<br />
handelsmannen og <strong>et</strong> brutalt .nei i neven. når gjelden ikke<br />
mink<strong>et</strong> tilstrekkelig fort. Bestemor opplevde endog den uhyr-<br />
ligh<strong>et</strong>en at d<strong>et</strong> vesle <strong>hus</strong>t de bodde i ble solgt, fordi rentene ik-<br />
ke ble b<strong>et</strong>alt på dagen til den søkkrike, gjerrige farbroren hen-<br />
nes, som jeg før har fortalt om. Nedrivingen av <strong>hus</strong><strong>et</strong> ble påbe-<br />
gynt (fordi d<strong>et</strong> skulle flyttes til <strong>et</strong> ann<strong>et</strong> sted) allerede før fami-<br />
lien &k komme seg ut. Jeg syntes d<strong>et</strong> var trist å høre. Men en<br />
trøst var d<strong>et</strong> likevel å vite at bestemor selv ga uttrykk for at<br />
hun i sin alderdom følte at hun ble rikelig velsign<strong>et</strong>. Dermed<br />
ikke sagt at hun ble overøst med velstand i form av luksus og<br />
økonomisk overflod. Aldri hadde hun vel hatt en egen bank-<br />
konto eller flere kontanter enn d<strong>et</strong> som kunne ligge i en <strong>lite</strong>n<br />
peng<strong>et</strong>aske. Hennes klær var så enkle som vel mulig, <strong>et</strong><br />
skjørt, en bluse, <strong>et</strong> par hod<strong>et</strong>ørklær og en mørk kjole til høy-<br />
tidsbruk, f.eks. de gangene hun ble invitert U jul<strong>et</strong>refest i<br />
Ynglingen. På grunn av sin høye alder og vitalit<strong>et</strong> og sitt lyse<br />
humør, ble hun ved disse anledninger vist en viss oppmerks-<br />
omh<strong>et</strong>. Lederen, skolestyrer Rasmus Haaland, hadde <strong>et</strong> godt<br />
øye til henne og fikk henne fram i rampelys<strong>et</strong> og med på *le-<br />
ker. rundt julegranen.<br />
Daglig takk<strong>et</strong> hun Gud for hans godh<strong>et</strong>. Hun ba for meg også -<br />
at jeg måtte slippe å gjennomgå d<strong>et</strong> hun hadde opplevd i sine<br />
unge år. Og Gud hørte til overmål bønnene hennes!
Men om han ga med den ene hånden, visste han å ta med den<br />
andre, for alle skapninger skal vel ha sitt å dras med. Skjønt<br />
den antakelsen kan jeg neppe føre noe vitenskapelig bevis for,<br />
selv om jeg tror den har mye for seg.<br />
D<strong>et</strong> hørte n~nnest med til rutinen når bestefar kom til lands<br />
med fangsten sin, at konen hans måtte hjelpe til med oms<strong>et</strong>ningen,<br />
dra til kjøpere som ikke selv møtte fram ved bryggen.<br />
En av kundene var offisersmessen på Madlamoen. Sommer<br />
som vinter måtte hun spenne fiskekiba på ryggen og traske på<br />
egne bein helt til byen, som lå en drøy mil vekke. For å komme<br />
dit måtte hun ta en av de to fergene over Hafrsfjord. Etter avslutt<strong>et</strong><br />
handel var d<strong>et</strong> å forsere samme strekningen tilbake,<br />
gjerne med <strong>et</strong>eineagn. som r<strong>et</strong>urvare i vidjekiba. Mange av<br />
dagens dyrebare timer ble forbrukt på denne ørkesløse vandringen<br />
og måtte kompenseres med <strong>hus</strong>arbeid i lange natt<strong>et</strong>imer.<br />
D<strong>et</strong> økonomiske utbytt<strong>et</strong> sto selvsagt ikke i forhold til<br />
slit<strong>et</strong>. Hun hadde til dels så ømme gnagsår i føttene på byferdene,<br />
at hun måtte ta av seg skoene og gå barbeint på de knudr<strong>et</strong>e<br />
grusveiene. Verst var d<strong>et</strong> vel om vinteren når hun <strong>et</strong>appevis<br />
måtte traske barbeint i den våte og kalde snøen. En<br />
hardhaus og <strong>et</strong> arbeidsjern var hun all sin dag. Dessuten var<br />
hun utstyrt med <strong>et</strong> saktmodig sinn. Hun hadde den lykkelige<br />
evnen til å kunne ta imot - uten å svare med samme mynt. Aldri<br />
opplevde jeg en eneste gang å høre at bestemor viste antydning<br />
til sinne og var ute av balanse. Og jeg hadde d<strong>et</strong> privilegium<br />
å følge hennes ferd på nært hold i 27 år, så jeg v<strong>et</strong> hva<br />
jeg snakker om.<br />
Min beundring for bestemor var - og er så lenge jeg lever, så<br />
stor, at jeg allerede for mange år siden ønsk<strong>et</strong> å få lag<strong>et</strong> en<br />
praktfull skulptur av henne, som en representant for de<br />
mange avholdte bestemødrene. En gang kom jeg til og med å<br />
nevne ideen for en eldre billedhogger, Sigurd Nome. Han ble<br />
så inspirert av oppgaven, at han sraks <strong>et</strong>ter tok fatt på å lage <strong>et</strong><br />
utkast. Motiv<strong>et</strong> var konen med fiskekipen på ryggen og skoe-<br />
ne i hånden på målr<strong>et</strong>t<strong>et</strong> vandring, barbeint i den kalde snøen,<br />
slik jeg n<strong>et</strong>topp har skildr<strong>et</strong> d<strong>et</strong>. Ikke lenge <strong>et</strong>ter døde skulptø-
en, men fotografi<strong>et</strong> av den 46 cm. høye gipsmodellen har jeg<br />
oppbevart, og d<strong>et</strong> gjengis på side 227.<br />
Bestemor med sine to datre, Ellen Serine og Gr<strong>et</strong>-<br />
he Mark. Bild<strong>et</strong> ble tatt i 1907, i forbindelse med<br />
bestefars d&.<br />
D<strong>et</strong> var i år<strong>et</strong> 1868 ekteskap<strong>et</strong> mellom Ane Malene og Jacob<br />
ble inngått. De levde sammen i Tananger til 1907, da mannen<br />
døde. De ble velsign<strong>et</strong> med tre døtre: Gr<strong>et</strong>he Marie (1871),<br />
Maren Elisab<strong>et</strong> (1873) og Ellen Serine (1877). D<strong>et</strong> mellomste<br />
barn<strong>et</strong> fikk ikke leve lenger enn seks år. Da ble hun angrep<strong>et</strong><br />
av difteri, en sykdom som datidens legevitenskap hadde van-
skeligh<strong>et</strong>er med å helbrede. D<strong>et</strong> samme gjaldt en hofteskavank<br />
som den yngste jenten hadde £ra fødselen og som gjorde<br />
at hun hele liv<strong>et</strong> måtte «halte», fordi d<strong>et</strong> ikke ble gjort noe forsøk<br />
på å strekke ut den *korte>> foten, noe som i vår tid ville ha<br />
vært en enkel sak.<br />
Mens foreldrene måtte nøye seg med den primitive Komgangsskolen>>,<br />
med ytterst sparsom undervisning, fikk de to<br />
gjenlevende døtrene gå på vanlig t al mue skole^ , som holdt til i<br />
en <strong>lite</strong>n trebygning like ved Tananger kapell, nær Hagakrossen.<br />
Læreren h<strong>et</strong>te Trøiel, og han hørte så visst ikke til de dårligste<br />
av datidens pedagoger på landsbygda.<br />
Etter skolegangen var d<strong>et</strong> jo mye om å gjøre at barna kunne få<br />
seg noe å bestille, både for å tjene noen høyst nødvendige kroner<br />
og dessuten lære noe nyttig i d<strong>et</strong> praktiske liv. Noen videre<br />
boklig utdannelse var d<strong>et</strong> ikke tale om for vanlige fattigfolks<br />
barn, og sl<strong>et</strong>t ikke for jenter, som teor<strong>et</strong>isk s<strong>et</strong>t skulle få seg<br />
en mann og <strong>et</strong> eg<strong>et</strong> hjem å o£re seg for så snart som mulig. For<br />
landsjenter var d<strong>et</strong> derfor mest vanlig å få en .<strong>hus</strong>post>>, bli<br />
antatt som slavinne i en eller annen familie, for d<strong>et</strong> meste i byen.<br />
Jeg b<strong>et</strong>enker meg ikke <strong>et</strong> øyeblikk på å bruke b<strong>et</strong>egnelsen<br />
«slavinne», for de unge måtte stå til tjeneste £ra den<br />
henne til å utføre ekstraarbeid i <strong>hus</strong><strong>et</strong>. Hjemlengselen har nok<br />
også i slike stunder gjort seg gjeldende. Men hun hadde også<br />
opplevd å være hos snille, hensynsfulle arbeidsgivere. Som <strong>et</strong><br />
eksempel på den siste kategorien nevnte hun ofte ektepar<strong>et</strong><br />
Ole Hansen og <strong>hus</strong>tru, som var vanlige mennesker og aldeles<br />
ikke hørte til «de kondisjonerte., for hvem saktmodige land-<br />
sens ungpiker i mange tilfeller ikke ble ens<strong>et</strong> stort mer enn<br />
<strong>hus</strong>katten.<br />
Og lønnen for slavearbeid<strong>et</strong>? Lite og ingenting hva kontanter<br />
angikk. En kjole eller andre klesplagg en gang i år<strong>et</strong>. Og kos-<br />
ten naturligvis. Men mor var nok ikke den eneste som opplev-<br />
de at d<strong>et</strong> ble holdt nøye regnskap med hva som ble spist. En av<br />
fruene hun tjente hos, var så nøyeregnende, at hun skar mer-<br />
ker i brød<strong>et</strong>, for å kontrollere at d<strong>et</strong> ikke ble .tjuspist>>, mens<br />
hun var fraværende.<br />
Tante Gr<strong>et</strong>he reiste, som den eldste, først til Stavanger og tok<br />
seg <strong>hus</strong>post. I den tiden (omkring 1888) fikk hun <strong>et</strong> brev fra en<br />
jevnaldrende venninne i Tananger, med d<strong>et</strong>te innhold<strong>et</strong>:<br />
Gode veninde Gr<strong>et</strong>he.<br />
Jeg vil nu skrive til dig, og sige dig vorledes jeg lever. Jeg lever<br />
vel med helsen til denne tid, og d<strong>et</strong> hører jeg at du ogsaa gjør,<br />
og d<strong>et</strong> er ikke d<strong>et</strong> minste. Saa hører jeg at du ikke synes nog<strong>et</strong><br />
bra om din tjeneste, men jeg tror at om du flytter, saa kan du<br />
faa en anden enda verre plads, for d<strong>et</strong> er ikke godt at treffe en<br />
god tjeneste. Men d<strong>et</strong> kan nok vere meg<strong>et</strong> muligt at di ere<br />
gamle og saere, men viss du synes du kan vere, da er d<strong>et</strong> vist<br />
d<strong>et</strong> beste for dig selv, for du hører bare vorledes d<strong>et</strong> gaar med<br />
Anna. Hun flytter til alle tider, og jeg hører at hun skal komme<br />
jem, og d<strong>et</strong> er saa smått for dem at hendes far ber om hun vil<br />
komme jem, d<strong>et</strong> syntes jeg var felt, og jeg maa bede at du ikke<br />
rnaa sige d<strong>et</strong> til hende at han ber. Jeg ved ikke nog<strong>et</strong> nyt at for-<br />
telle dig. Saa vil jeg sige at Lava skal til Hans Larsen, han bor<br />
på Kolnes, og saa vil jeg sige dig at di baler og skurer værre hos<br />
Meling, for Martha skal snart reise, og du kan tro at skredde-<br />
ren har d<strong>et</strong> jilt om natten, han er af sted hver nat, og naten til<br />
søndag var hun hos ham, men d<strong>et</strong> var ikke nu søndag, der er<br />
otte dage siden, d<strong>et</strong> var forrige søndag. Han gik da klokken 6
om morgenen. Di kan ha d<strong>et</strong> gjilt! Ellers er d<strong>et</strong> ikke for meg<strong>et</strong><br />
gjilt i Tananger. Jeg ønsker bare at du var hjemme, for vi holt<br />
tit sjau og nu er jeg ene og alene. Jeg har ingen bedre ven enn<br />
du. Di ere alle saa vigtige her, og jeg hører at du kommer hjem<br />
til paaske. Da maa du komme op. Jeg skulle hilse fra Ingeborg<br />
og far og mor. Saa maa du hilse til Anna fra mig. Hermed vil jeg<br />
slutte min simple skrivning for denne gang. Du er venlig hils<strong>et</strong><br />
fra mig, Mane Evensen.<br />
Når d<strong>et</strong> gjelder tante Gr<strong>et</strong>he fikk hun seg forholdsvis snart arbeid<br />
på <strong>et</strong> skredderverksted, og ble <strong>et</strong>terhvert en flink og rutinert<br />
, eller
De fleste årene arbeid<strong>et</strong> tante i skredderfirma<strong>et</strong> Trygve Jensen<br />
i Østervåg. Innehaveren ble gjerne kalt
ONKEL JAKOB<br />
Gr<strong>et</strong>he og Jakob<br />
Tante Gr<strong>et</strong>he var omkring 25 år da hun ble kjent med en stilig<br />
sjøgutt fra Kristiansand, Jakob E. Olsen. Den femte januar<br />
1898 gift<strong>et</strong> de seg. Presten som for<strong>et</strong>ok vielsen, hadde valgt<br />
som tekst:
Ak, hør, min søde pige,<br />
hvad jeg vil sige dig,<br />
imens du til mig smiler,<br />
en sang du beder mig<br />
at jeg vil for dig kvæde,<br />
jeg d<strong>et</strong> saa nødigt gjør.<br />
Men piger er min glæde,<br />
jeg dem ei nægte tør.<br />
Nu skal du faa at vide:<br />
En sømand lider nød.<br />
Hans liv staar tit i fare,<br />
han seiler for sit brød.<br />
Han tenker tit med smerte,<br />
han ei sit hjem skal se,<br />
d<strong>et</strong> plager mest hans hjerte<br />
for dem han elskede.<br />
B<strong>et</strong>ænk naar stormen hyler<br />
i ræer og i top,<br />
kommandoen man lyde,<br />
at alle mand skal op,<br />
for seilene at reve,<br />
om farefuldt d<strong>et</strong> er.<br />
En sømand haardt maa streve,<br />
ha' maie og besvær.<br />
Elskede ven, naar du i drømmen viler,<br />
saa mangt <strong>et</strong> suk ifra dit hjerte gaar.<br />
Men naar i tanken jeg hjem til dig iler,<br />
jeg sage vil at lindre alle hjært<strong>et</strong>s saar.<br />
Dikt<strong>et</strong> af mig,<br />
Jakob E.O.<br />
Onkel Jakob hadde en søsteri U.S.A. Den 10. mars 1907 skri-<br />
ver hun <strong>et</strong> brev til tante Gr<strong>et</strong>he, der hun b1.a. beklager seg<br />
over ikke å få høre noe fra sin bror og råder tante til å emigrere<br />
til Amerika:
.Kjere Svigerinde.<br />
Du maa have mig saa meg<strong>et</strong> unskylt for at vi ikke har skrev<strong>et</strong> til<br />
dig før, men jeg vil sige som sandheden er, at jeg har havt saa<br />
meg<strong>et</strong> at Bestille, saa naar jeg kommer hjem om kvelden saa<br />
er jeg saa træt at jeg ikke gider tage min haand til nog<strong>et</strong>, foru-<br />
den at vi har Bygg<strong>et</strong> nyt <strong>hus</strong> efter at mor er komm<strong>et</strong> over, saa<br />
der har ver<strong>et</strong> saa meg<strong>et</strong> at tage fat paa. Jeg har skrev<strong>et</strong> til Jakob<br />
to gange, men har ikke faa<strong>et</strong> svar, saa jeg har opgiv<strong>et</strong> haab<strong>et</strong><br />
om at faa Brev £ra ham, men d<strong>et</strong> kan jo vere han er reist hjem<br />
og paa den maade ikke har faa<strong>et</strong> brevene. Men jeg skrev til<br />
ham at han skulde komme til Vinnepeg for her er en god plads<br />
for arbeidsfolk og jeg synes han skule tage Dig her over saa<br />
han kunde leve <strong>et</strong> hyggelig familieliv, for d<strong>et</strong> er lige saa Dyrt at<br />
leve for ham alene som d<strong>et</strong> er for to. Moder siger at du maa nok<br />
undskylle at hun ikke fik skrev<strong>et</strong> til dig før hun reiste, men hun<br />
kom afsted i saadan fart at hun ikke fik tid til alt. Hun er ellers<br />
£risk og rask, saa jeg er meg<strong>et</strong> glad over at hun er kommen<br />
over til mig. D<strong>et</strong> er saa hyggeligt at have en mor og d<strong>et</strong> er godt<br />
saa lenge jeg kan have hende. Einar er meg<strong>et</strong> Bedrøv<strong>et</strong> for at<br />
han er bleven tilbage hjemme, men han vil over om han saa<br />
skal svømme over. Jeg kunde ønske at Du ogsaa var her, men<br />
jeg faar Dig vist aldrig at se. Jeg tror at Du maa blive glad ved<br />
d<strong>et</strong>te Brev, for her er saa mange klatter og jeg velted hele<br />
Blæk<strong>hus</strong><strong>et</strong> over mor og hele Bord<strong>et</strong>. Vil Du ikke give mig<br />
adressen til Jakob vist han ikke er kommen hjem, men d<strong>et</strong> er<br />
han vel ikke. Jeg tenker til sommeren at Du skal faa <strong>et</strong> fotografi<br />
af vort nye <strong>hus</strong>, men d<strong>et</strong> Bliver ikke før d<strong>et</strong> Bliver mal<strong>et</strong> og al-<br />
ting Bliver grønt.<br />
Jeg maa slutte med en venlig hilsen fra os alle tre i haab om at<br />
Du maa unskylle mit første Brev til Dig. D<strong>et</strong> bliver ikke saa<br />
langt, men d<strong>et</strong> vil blive bedre. Ver paa d<strong>et</strong> Bedste hils<strong>et</strong> £ra<br />
moder og mig, Elise Jensen, føt Olsen. Vor adresse: Hans Jen-<br />
sen, Luise Bridge, Post, Vinnepeg Mannisota, Cannada..<br />
Som skipstømmermann seilte onkel Jakob ute på de store hav.<br />
I 1910 var arbeidsplassen ombord i d<strong>et</strong> amerikanske dampski-<br />
p<strong>et</strong> «Arkadia». I tidsromm<strong>et</strong> mellom 12. og 14. oktober forlis-<br />
te skip<strong>et</strong> i den mexikanske gul£ og gikk til bunns med mann og
S ~ p s t ~ Jakob ~ nOlsen n (X) ombmd i Lina., fotografert i Albany,<br />
Australul.<br />
mus. Da tante ikke hørte noe på flere måneder skrev hun til<br />
konsulat<strong>et</strong> i New York, og fikk fem uker <strong>et</strong>ter følgende svar:<br />
Hvor mye fikk så enken <strong>et</strong>ter sin omkomne ektefelle? I hen-<br />
hold til en omfattende brevveksling mellom departement<strong>et</strong>,<br />
Stavanger amt og Skifteforvalterembed<strong>et</strong> går d<strong>et</strong> fram at <strong>et</strong>ter<br />
dekning av diverse gebyrer, r<strong>et</strong>tsomkostninger <strong>et</strong>c. er de tidli-<br />
gere nevnte 10,50 dollar fullstendig forsvunn<strong>et</strong>. Noen offent-<br />
lig støtte til en fattig enke var d<strong>et</strong> på den tiden ingen som kun-<br />
ne finne på å ytre en stavelse om. Den eneste gjenstanden som<br />
onkel Jakob <strong>et</strong>terlot seg var en treklubbe av rødt cedertre, de<br />
øvrige småtingene fulgte med båten til hav<strong>et</strong>s bunn i Den<br />
mexikanske gulf.<br />
Da tante Gr<strong>et</strong>he dessverre ikke ble forunt å få noe barn, ble jeg<br />
på s<strong>et</strong>t og vis en passende erstatning. Vi var til og med begge<br />
to født på samme datum, 13. april - med en aldersforskjell på<br />
38 år - og kunne derfor feire fødselsdag samtidig.<br />
Mor kom seg også <strong>et</strong>terhånden vekk fra <strong>hus</strong>hjelp-yrk<strong>et</strong> og ble<br />
astrikkerskem i en av byens større handelsfirmaer, her kalt<br />
Halvorsen. Hun ble en meg<strong>et</strong> avholdt medarbeider, som gjer-<br />
ne ble b<strong>et</strong>rodd vanskelige oppdrag. Hennes punktligh<strong>et</strong> og flid
var enestående. Etter 25 års innsats ble hun overrakt gaver fra<br />
firma<strong>et</strong> og medarbeiderne, bl. a. diverse sølvskjeer med navn<br />
og årstall inngravert (1923). Alt i alt var hun ansatt i 40 år, inntil<br />
«strikkeri<strong>et</strong>>> opphørte, omkring 1938.<br />
D<strong>et</strong> er ikke så l<strong>et</strong>t å beskrive sin egen mor. Jeg regner likevel<br />
med å komme tilbake til henne senere. Hun var en tapper og<br />
rakrygg<strong>et</strong> kvinne, som opp gjennom årene klarte å bevare <strong>et</strong><br />
lyst sinn, om hun nok også hadde sine tunge stunder. Hun var<br />
en «hjemm<strong>et</strong>s kvinne. og ønsk<strong>et</strong> ikke å gjøre seg bemerk<strong>et</strong> på<br />
noe område. Men sto d<strong>et</strong> til meg, skulle også hun ha fått seg <strong>et</strong><br />
verdig, synlig minnesmerke, og ikke bare d<strong>et</strong> som befinner<br />
seg i mitt hjerte, så lenge d<strong>et</strong> slår!<br />
TANANGER<br />
Jeg føler personlig på en merkelig måte en underlig tilknytning<br />
til Tananger. D<strong>et</strong> skyldes naturligvis at mine kjæreste slekt-<br />
ninger var fra d<strong>et</strong>te strandsted<strong>et</strong> og at jeg i min tidlige barn-<br />
dom fikk være der noen ganger, i tillegg til alt jeg hørte beste-<br />
mor, mor og tante og deres kjente, fortalte om personer og<br />
hendelser. Jeg lytt<strong>et</strong> interessert til ber<strong>et</strong>ninger om losolder-<br />
ma'en, om
av Sandnes. Etter 20 års sjømannsliv, b1.a. på sin eg<strong>et</strong> skute,<br />
slo han seg ned i Tananger, der han erverv<strong>et</strong> seg <strong>et</strong> stort vå-<br />
nings<strong>hus</strong> med sjø<strong>hus</strong> og brygge, foruten <strong>et</strong> jordstykke like<br />
ved. Han start<strong>et</strong> handel, drev fiskeri <strong>et</strong>c., men d<strong>et</strong> ble sagt at<br />
arbeid<strong>et</strong> på gårdsbruk<strong>et</strong> var noe av d<strong>et</strong> kjæreste. Alt som<br />
dyrkbart var, ble lagt under kultur. Bryggen ble utbygg<strong>et</strong> og<br />
han anskaff<strong>et</strong> seg den første brislingnoten i Habn. Da d<strong>et</strong> i<br />
1889 ble oppr<strong>et</strong>t<strong>et</strong> telefonsentral på sted<strong>et</strong>, ble han dens førs-<br />
te bestyrer. Ellers var han en meg<strong>et</strong> brukt mann i d<strong>et</strong> offentli-<br />
ge liv<strong>et</strong>, var bl. a. medlem av herredsstyr<strong>et</strong> i mange år, og vir-<br />
k<strong>et</strong> mye for å få bygg<strong>et</strong> bru over Hafrsfjord. At vånings<strong>hus</strong><strong>et</strong><br />
var stort, kom vel med, for ektepar<strong>et</strong> fikk ikke mindre enn ti<br />
barn, åtte døtre og to sønner. De skal her nevnes i den rekke-<br />
følge de i sin tid ankom: Maren, Marie, Gabrielle, Olga, Ole,<br />
Jørga, Agnes, Augusta, Borghild og Grant. Min mor og tante<br />
var i sine oppvekstår mye nede hos Melings, der de hadde så<br />
mange jevnaldrende venninner. Fru Meling var så snill - ikke<br />
bare mot sine egne barn, men også mot andres, kunne mor<br />
fortelle. Alle ble behandl<strong>et</strong> like godt, når de kom på besøk.<br />
Selv fikk jeg en gang som barn følge tante Gr<strong>et</strong>he opp den høye<br />
utvendige trappen og ble traktert med saft og småkaker inne i<br />
en av de store stuene.<br />
LÆRER TRØIEL<br />
Tananger-skolen var den første som ble bygg<strong>et</strong> i Håland <strong>et</strong>ter<br />
at d<strong>et</strong> i 1860 ble beslutt<strong>et</strong> å avvikle omgangsskolesystem<strong>et</strong>.<br />
Bygningen var ikke stor, 7,5 m<strong>et</strong>er lang, 6,3 m<strong>et</strong>er bred.<br />
Høyden var 2,8 m<strong>et</strong>er, men i tillegg kom <strong>et</strong> værelse for læreren<br />
og <strong>et</strong> kjøkken. Torbjørn Trøiel, som i 1864 tiltrådte som<br />
lærer, så seg nødsag<strong>et</strong> til å klage over at skolestuen var trekkfull.<br />
I sin innber<strong>et</strong>ning fremholder han at d<strong>et</strong> ikke bare er undervisningsrornrn<strong>et</strong><br />
som er dårlig isolert, men også lærerboligen<br />
var full av
mer ind igjennom Væggerne.. Trøiel var lærer i Tananger i 48<br />
år, til 1913. Han ble b<strong>et</strong>egn<strong>et</strong> som en
sa:
tok lik'så godt og løyste hestane. Ein gong va' der tri hestar hu'<br />
slapp. Hestane rusla avsted. Di visste veien, så di kom te<br />
gards uden maen. Når mennene seint om sianne kom for å<br />
henta dyrå sine og såg di va vekke, blei di så sinte. Di kom opp<br />
te 'an far og spurte kor hu Malena va. Di ville ha fatt i 'na. «Eg<br />
v<strong>et</strong>t ikkje kor hu' e*, sa han far.
dektig. D<strong>et</strong> var så høytidssamt, syntes de, at de nesten ikke<br />
turde se på hverndre. Om kvelden gikk de så utenfor likferds<strong>hus</strong><strong>et</strong><br />
og . Fikk de en tynn skive med melkebrød eller<br />
sukkerbrød, sprang de hjem så glade og fornøydde som hadde<br />
de fått en svær formue.<br />
De snikte også der d<strong>et</strong> var bryllup. En gang hadde mor stått så<br />
lenge utenfor <strong>et</strong> bryllupsh <strong>hus</strong>^ at hun til slutt ble bedt inn. Her<br />
satt hun da v<strong>et</strong>tskremt og så på dem som dans<strong>et</strong> til langt på<br />
natten.<br />
Så usle som forholdene kunne være i de vanlige småkårsheirnene<br />
lot d<strong>et</strong> til at d<strong>et</strong> alltid var noen som mente de hadde d<strong>et</strong><br />
verre. Mor kunne fortelle at d<strong>et</strong> kom mange som ba om hjelp.<br />
Tananger 1911, med Melings <strong>hus</strong> til hilyre.<br />
D<strong>et</strong> var trafikk og liv i Tananger i gamle dager, denne glirnren-<br />
de inngangsporten til kyst-Jceren fra hav<strong>et</strong>. Et virkelig ly-sted<br />
innenfor brott og brann. D<strong>et</strong> vokste opp velstand på sted<strong>et</strong>, ja,<br />
endog rikdom. D<strong>et</strong> bygdes gromme <strong>hus</strong> og levdes fint liv, by-<br />
aktig med selskaper - med vin og spin<strong>et</strong>ter og triller og sølv-<br />
selte hester, ja, d<strong>et</strong> vokste fram <strong>et</strong> havnesteds-aristokrati<br />
som virkelig kom til å b<strong>et</strong>y noe for distrikt<strong>et</strong>. De øvde kulturell<br />
innflytelse. D<strong>et</strong> var ofte skiprer med i lag<strong>et</strong>, folk med skoleut-<br />
dannelse, mennesker som hadde evcert ute. og s<strong>et</strong>t og lcert.<br />
Og når de kom hjem, spente de en litt høyere livshimmel over<br />
havnen, la en noe høyere horisont for livssyn<strong>et</strong>. De gikk fint<br />
kledt og snakk<strong>et</strong> halvt fornemt, holdt gilder, d<strong>et</strong> lyste fra vin-<br />
duene i n<strong>et</strong>tene, d<strong>et</strong> klang fra spin<strong>et</strong>t og glitr<strong>et</strong> i glass. D<strong>et</strong> var<br />
selskap hos de fine. Og <strong>et</strong>ter hvert ble d<strong>et</strong> slik at alle l<strong>et</strong>t<strong>et</strong> på<br />
hatten for dem, og så opp til dem. Noen prøvde også så smått<br />
med å <strong>et</strong>terligne dem - sånn i all beskjedenh<strong>et</strong> - i all stillh<strong>et</strong>.<br />
For slik er nå engang vi mennesker. B<br />
I Tananger var utvilsomt Monsen-slekten den mest domine-<br />
rende. Losoldermann Gabriel Monsen var som en mektig<br />
ukron<strong>et</strong> konge, med alle tråder i sin hånd. De gamle bygning-<br />
ene var noe for seg selv, vitn<strong>et</strong> om en trang til est<strong>et</strong>isk utfor
ming og edel stil. De toneangivende tenkte stort og hadde god<br />
smak. D<strong>et</strong> viste møblene, enten de nå var i roccoco eller empi-<br />
re-stil.<br />
D<strong>et</strong> går vel an å si at bakom d<strong>et</strong> nye Tananger ligger gamle<br />
Habn som en undertone i d<strong>et</strong> hele. En tone som vandrer fra de<br />
gamle store kvitmalte sjø<strong>hus</strong>ene, fra de ærverdige herskape-<br />
lige våningene, fra bølgevaskede brygger og tidsmessige trær<br />
bak hvite hagegjerder. En tone som selve liv<strong>et</strong> ga liv, en tone<br />
som forhåpentlig aldri dør, fordi den stiger fra den bunn hvor-<br />
på dagens Tananger hviler.<br />
En kunne fornemme tonen med d<strong>et</strong> samme en kom dit. Den<br />
var så forunderlig blid og alvorlig - til sjøens bløte akkompag-<br />
nement.<br />
Men nå er så undelig mange år svunn<strong>et</strong> hen og så mye har<br />
skjedd i d<strong>et</strong> mellomliggende tidsrom, at Tananger unektelig<br />
har endr<strong>et</strong> karakter. I og med den enorme utbygningen som<br />
har funn<strong>et</strong> sted, er d<strong>et</strong> nesten ikke å vente at befolkningen har<br />
unngått å bli preg<strong>et</strong> av den nye tidsånden som synes å trenge<br />
inn og gjennomsyre alt og alle - lik de dødbringende grønne<br />
algene som i 1988 invaderte havområdene i ufattelige meng-<br />
der, fra Skagerak og nordover kysten.<br />
Theodor Dahl besøkte Gamle-Rasmus, som bodde i <strong>et</strong> <strong>lite</strong><br />
avlangt <strong>hus</strong> ved veien i selve havnen. Før de fylte ut framfor<br />
<strong>hus</strong><strong>et</strong>, slo sjøen på vegger og vinduer, så mor hans slapp å kas-<br />
te vann på vinduene for at han skulle få sove, da han som jung-<br />
mann kom hjem fra sjøs. Gamle Enok Meling, som var lens-<br />
mann en tid, bygde <strong>hus</strong>ene på sørsiden, og bryggene. For rik-<br />
tig lenge siden kom d<strong>et</strong> mange havarister inn på havnen og<br />
mange fartøyer ble kjølhalt og reparert i Tananger. Groom i<br />
England sendte seks - sju slupper hit <strong>et</strong>ter hummer i sesong-<br />
en. Herfra gikk de videre til Bokn og Kvitsøy, før de r<strong>et</strong>urnerte<br />
til England. Rasmus bekreft<strong>et</strong> at de mektige Monsane holdt<br />
svære selskaper. Oldermaen hadde en svær trille, som d<strong>et</strong><br />
kunne sitte 8 personer i. Dertil hadde han ei svære eskjessa~,<br />
en karjol og noe ann<strong>et</strong> mask som de kjørte med. .D<strong>et</strong> va gildt å<br />
sjå på når de kjørte me' to hestar og firahjulsvogn*, sa Ras-<br />
mus. «Hu va tunge, dæ asen<strong>et</strong>, for d<strong>et</strong> va' feide folk som sad i<br />
'na. Dei lauga seg her i boktå, dei feide karane. Dei flaud som
' Tananger nevnte Rasmus personer som både min mor og bes-<br />
'<br />
sopp, ja, som småkvala.. .B Av de gamle folkene som bodde i<br />
temor ofte omtalte i min barndom, nemlig Teofelius, eller Felius<br />
som alle sa, og Simon Hansen Myglabust. Han Toldus Jørgensen<br />
var en fin smed.<br />
i<br />
Innen jeg forlater mors fødested, skal jeg gjengi<br />
TANANGER-SANGEN<br />
Hvem som har lag<strong>et</strong> den, kjenner jeg ikke til, men den ble i<br />
hvert fall sung<strong>et</strong> på en tilstelning før siste krig. Melodien er<br />
.En <strong>lite</strong>n gutt i£ra Tistedal» eller .Hu, hei, kor er d<strong>et</strong> friskt og<br />
l<strong>et</strong>t oppå fjell<strong>et</strong>».<br />
Her er så herlig, her er så godt, i Tananger.<br />
En egen sjarm har naturen fått, i Tananger.<br />
Her hav<strong>et</strong> skvulper så blidt om skjaer,<br />
og snart d<strong>et</strong> hulker og snart d<strong>et</strong> ler, i Tananger.<br />
Når hav<strong>et</strong> bryter og bølgen slår utfor Tangen,<br />
så lun en havn mang en seiler får innfor Tangen.<br />
Med glede har mange blikke møtt<br />
d<strong>et</strong> lille fyr<strong>et</strong> som blink<strong>et</strong> støtt utfor Tangen.<br />
Er dagen sur, så er stuen lun i Tananger.<br />
Da blåser d<strong>et</strong> over hei og tun i Tananger.<br />
D<strong>et</strong> hav som før lå så blått og blidt<br />
nå danser lystig og sprøyter vilt imot stranden.<br />
Når sol og nordenvind har slått lag i Tananger,<br />
da har jo allting sitt r<strong>et</strong>te lag i Tananger.<br />
man blir om hjert<strong>et</strong> så l<strong>et</strong>t og glad,<br />
man føler jo som man hjemme sad i Tananger.<br />
Og når ved kveld solen går i hav ved Tananger,<br />
da glemmer man alt sitt hverdagskav i Tananger.<br />
D<strong>et</strong> er så skjønt og man fatter ei,<br />
tenk, hen mot himlen en gyllen vei fra Tananger.
Men solen daler og skyggen glir i Tananger,<br />
og alt så stille, vemodig blir i Tananger.<br />
De nakne berg de får all slags led<br />
når solen n<strong>et</strong>topp er gå<strong>et</strong> ned i Tananger.<br />
Så kommer sneklokken ren og hvit til Tananger.<br />
Den lyser opp i den mørke tid i Tananger.<br />
Da sildesyner man ser ved Kjør<br />
og sturtefiske d<strong>et</strong> blir som før i Tananger.<br />
Seks måneder gikk før d<strong>et</strong> lyktes å skifte boplass. Fra Risbak-<br />
ken flytt<strong>et</strong> vi til <strong>et</strong> sted i nærh<strong>et</strong>en, Søvdegaten 45, som var <strong>et</strong><br />
langt nyere <strong>hus</strong>, med normal høyde fra golv til tak og større di-<br />
mensjoner i d<strong>et</strong> hele tatt. Vi måtte riktignok også her ta til tak-<br />
ke med en eneste stue og <strong>et</strong> halvt kjøkken i annen <strong>et</strong>asje. Men<br />
d<strong>et</strong> var vanlig i den tidsperioden at folk bodde trangt, så d<strong>et</strong><br />
gjorde i og for seg ikke så mye. Verre var d<strong>et</strong> at <strong>hus</strong>eierens<br />
sønn dag og natt oppholdt seg i sideværels<strong>et</strong>. Han var tuber-<br />
kuløs og i konstant dårlig humør, tålte ikke støy. Når jeg skul-<br />
le bysses i søvn, måtte d<strong>et</strong> derfor legges <strong>et</strong> tykt lag av tepper<br />
under vognhjulene, forat d<strong>et</strong> hele skulle skje lydløst. (En to-<br />
talt lydløs reivunge er vel hittil ikke oppfunn<strong>et</strong>!). Som før<br />
nevnt har jeg aldri ligg<strong>et</strong> i noen vogge, men bare i den underli-<br />
ge, høye vognen mor kjøpte billig hos noen som ikke hadde<br />
bruk for den lenger og derfor var sjeleglad for å bli kvitt. Jeg<br />
minnes godt den vognen, for vi brukte den siden til klekorg.<br />
Uten hjul naturligvis, for disse satte jeg under en stor trekasse<br />
som jeg lekte bil med i guttedagene. Klekorgen med bambus-<br />
sprinklene eksisterer den dag i dag, som <strong>et</strong> kuriosum. (Mon<br />
tro om noen vil finne på å ødelegge den når jeg en gang er død<br />
og ute av stand til å protestere?)
D<strong>et</strong> knytter seg for meg ingen minner fra d<strong>et</strong>te <strong>hus</strong><strong>et</strong> i Søvde-<br />
gaten, så jeg umak<strong>et</strong> meg ikke med å gå inn der heller. Deri-<br />
mot avla jeg en visitt på den nærliggende gravlunden, der jeg<br />
satte meg på en benk, hvorfra jeg hadde utsikt til <strong>hus</strong>nummer<br />
45. D<strong>et</strong> var midt på blanke formiddagen, så d<strong>et</strong> gikk ikke en<br />
sjel og tusl<strong>et</strong> mellom de blomsterprydede gravene. Jeg hadde<br />
derfor god anledning til uforstyrr<strong>et</strong> å reflektere over både d<strong>et</strong><br />
ene og d<strong>et</strong> andre.<br />
Like ved siden av benken la jeg merke til en barnegrav. *Her<br />
hviler vår elskede lille solstråle Dagfinn 3 uker gammel., sto<br />
d<strong>et</strong> med gullbokstaver på en fin marmorstøtte i <strong>lite</strong> format.<br />
D<strong>et</strong> er vel ncermest <strong>et</strong> under at ikke jeg også i sin tid kom til å<br />
bli putt<strong>et</strong> ned i en slik baby-grav. At jeg senere i liv<strong>et</strong> flere<br />
ganger har vcert på nære nipp<strong>et</strong> til å bli ramm<strong>et</strong> av en eller an-<br />
nen ulykke som kunne ha resultert i lemlestelse og død, er en<br />
sak for seg (som jeg senere - i bind I11 - ikke kan unngå å<br />
komme ncermere tilbake til). Men først i voksen alder fikk jeg<br />
rede på at jeg egentlig skulle ha vcert dødfødt. Da den tilkalte<br />
jordmor skulle hjelpe meg fram i dagen, oppdag<strong>et</strong> hun nemlig,<br />
til sin store skrekk, at navlestrengen var tvunn<strong>et</strong> ikke mindre<br />
enn to ganger rundt halsen min. I slike tilfeller skal d<strong>et</strong> være<br />
vanlig at foster<strong>et</strong> blir kvalt. At jeg unngikk denne forsmedelige<br />
kvelningsd0den før jeg ennå hadde lært liv<strong>et</strong> å kjenne, er noe<br />
jeg selvsagt burde ha takk<strong>et</strong> min skaper for både titt og ofte.<br />
D<strong>et</strong> er bare d<strong>et</strong> at liv<strong>et</strong> for en del har art<strong>et</strong> seg sånn for meg, at<br />
jeg stundom har følt at d<strong>et</strong> kan hende hadde vært like bra om<br />
jeg var blitt kverk<strong>et</strong> i fødselen. Alt d<strong>et</strong> jeg i så fall hadde blitt<br />
spart for! Men noe ann<strong>et</strong> var nok bestemt for meg. En og an-<br />
nen oppgave skulle jeg vel ha i liv<strong>et</strong>, ingenting skjer jo tilfel-<br />
dig, sies d<strong>et</strong>. Troen på denne antakelsen har holdt meg oppe<br />
under alle tilskikkelser. Og så den omstendigh<strong>et</strong>en at jeg -<br />
som før antyd<strong>et</strong> - <strong>et</strong>terhånden ble økonomisk uavhengig av<br />
andre, bidro sitt til at jeg ikke akkurat så ofte har ønsk<strong>et</strong> meg<br />
ut av tilvcer<strong>et</strong>.
FURRASGATEN<br />
Vi kom ikke til å bo svært lenge i Søvdegaten heller. En dag da<br />
regn<strong>et</strong> hølj<strong>et</strong> ned ble d<strong>et</strong> armodslige inventar<strong>et</strong> vårt last<strong>et</strong> på<br />
en langkjerre og kjørt til en ganske annen kant av byen - til<br />
Furrasgaten ved Vålandshaugen. Gatene var enda ikke opparbeid<strong>et</strong><br />
her i d<strong>et</strong>te nybyggerstrøk<strong>et</strong>, så hestekjerren ble stående<br />
fast i sølen, eller som d<strong>et</strong> h<strong>et</strong>er på gammel stavangerdialekt.<br />
Tante Gr<strong>et</strong>he Marie - som på d<strong>et</strong> tidspunkt<strong>et</strong><br />
var omkring førti år - trill<strong>et</strong> meg i den høye barnevognen, som<br />
led samme skjebnen som den andre kjøredoningen. Men tante<br />
klarte likevel brasene, så jeg kom da omsider i <strong>hus</strong>, til liks<br />
med inventar<strong>et</strong>, alt sammen kliss vått og uhselig.<br />
I Furrasgaten kom vi til å bo i en hjørnestue i fire år. Her lærte<br />
jeg å snakke. Her lærte jeg å bruke tankene mine aldri så <strong>lite</strong>,<br />
lærte andre mennesker å kjenne - og gjorde iakttakelser.<br />
Fra denne tiden <strong>hus</strong>ker jeg sserlig seks mennesker utenom<br />
mine nærmeste, nemlig Augusta - hun som eide <strong>hus</strong><strong>et</strong> - bar-<br />
na hennes: Elise, Tora, Martha, Josef og Frits, og de to na-<br />
boguttene Oskar og Rolf.<br />
Tora og jeg var like gamle, født samme år<strong>et</strong> - om våren, og<br />
når sant skal sies var vi to mye i lag. En dag hadde vi tatt ut på<br />
egen hånd, tuml<strong>et</strong> oss vekk. D<strong>et</strong> var stort oppstuss i gaten,<br />
v<strong>et</strong> jeg, før de omsider fant oss igjen <strong>et</strong>t eller ann<strong>et</strong> sted i en<br />
annen bydel, nemlig i Bredbakken, der jeg visste at min tante<br />
på d<strong>et</strong> tidspunkt<strong>et</strong> hadde sin bopel. Hun pleide piske eggedosis,<br />
plommen med en visp og hviten med en gaffel. Blandingen<br />
var en populær og sjelden delikasse, vel verd en lang og spennende<br />
spasertur.<br />
Da vi langt om lenge kom til r<strong>et</strong>te, <strong>hus</strong>ker jeg så vel at Tora fikk<br />
gyselig mye skjenn, og jeg, som antatt
På vei oppover Fuvasgaten i *reggen og swpa..<br />
Tekst vedrwende neste si&:<br />
PA SKREDDERVERKSTEDETI OSTERVAG (*Streng-gådm. ca. 1910).<br />
Skr-ester Ttygve Jensen (*Polka-Jensen.), skr.svenn Lauritz Abrahumsm,<br />
Gr<strong>et</strong>he Olsen ( Gom tante), Karen Eritsland (senere ga3 Oftedal). De to andre<br />
syerske ukjent l~rergutt Carl Sennre (som senere deltok som h u m r n i<br />
rever 0.1.). D<strong>et</strong> lilleguttehod<strong>et</strong> er Karens smn. hun skuile ikke hu v ~rt medpå bilakt,<br />
og fotografen wwkla. hm på kopiene, slik at d<strong>et</strong> bare vkte en svart qklab.
0% rent fysisk, gutter og jenter var nå engang to ulike ting.<br />
Men d<strong>et</strong> var ikke noe til hinder for at vi i halvmørk<strong>et</strong> kunne sit-<br />
te på hvert vårt hull på selvsamme benken, d<strong>et</strong> største egent-<br />
lig beregn<strong>et</strong> for voksne med brede bakender, d<strong>et</strong> andre for<br />
barn. Forresten var d<strong>et</strong> ikke nødvendig for meg i d<strong>et</strong> hele tatt å<br />
sitte når d<strong>et</strong> bare dreide seg om <strong>et</strong> «snar-ærend». Tora deri-<br />
mot kunne ikke stå ved lignende anledninger, så d<strong>et</strong> beviste<br />
tydelig nok den lille forskjellen.<br />
Bror hennes - Frits - og jeg var bestevenner. Han dro meg<br />
med over alt. Moren drev <strong>et</strong> <strong>lite</strong> hønseri i bakgården, og r<strong>et</strong>t<br />
ofte måtte vi av sted <strong>et</strong>ter mat til fjærkre<strong>et</strong> - mais, som vi<br />
kjøpte hos Gundersen på Torg<strong>et</strong>.<br />
Frits var grei nok - ingen tvil om d<strong>et</strong>. Men han var befengt av<br />
en utidig naske-mani. En dag vi skulle til Gundersen <strong>et</strong>ter<br />
hønsef6r) foreslo han at vi skulle stjele <strong>et</strong> par av herm<strong>et</strong>ikk-<br />
eskene som lå på disken. Mens butikkdamen veide opp maisen<br />
skulle vi stikke hver vår dåse inn under blusen og late som ing-<br />
enting. Vi greide d<strong>et</strong> forholdsvis bra, begge to. Men da vi skul-<br />
le sm<strong>et</strong>te ut av døren, slapp jeg - som den kløn<strong>et</strong>e dill<strong>et</strong>anten<br />
jeg var - tyvegods<strong>et</strong> ned på gulv<strong>et</strong>. «Dunk>>, sa d<strong>et</strong> så kraftig<br />
at jeg syntes all verden måtte høre d<strong>et</strong>. I panikk for jeg ut av<br />
butikken og sprang for liv<strong>et</strong> over Torg<strong>et</strong> og videre mot Jembaneveien.<br />
Frits <strong>et</strong>ter med sitt bytte vel forvar<strong>et</strong> i bukselommen<br />
og full av bebreidelser mot meg som hadde vært så sabla kløn<strong>et</strong>.<br />
Komm<strong>et</strong> hjem lurte vi oss inn under baktrappen, der vi<br />
slurp<strong>et</strong> i oss brislingen med oljen. D<strong>et</strong> kunne ha smakt atskillig<br />
bedre, fant jeg ut. Men kameraten sa , og ang-<br />
r<strong>et</strong> bare at han ikke hadde fått krafs<strong>et</strong> til seg flere dåser.<br />
En annen gang hadde Frits fått tak i <strong>et</strong> stykke skråtobakk -<br />
kjøpt d<strong>et</strong> i en butikk på falske premisser. Han tok meg med<br />
ned i vedboden, der skråen ble lagt på hoggestabben og kutt<strong>et</strong><br />
opp i passe stykker. Vi tok hver vår bit i munnen. D<strong>et</strong> minn<strong>et</strong><br />
så granngivelig om lakris - å se til. Men fy for all ulykke - d<strong>et</strong><br />
smakte beiskt som noe vondt. Jeg var ikke sein før jeg hadde<br />
spytt<strong>et</strong> ut min togge, mens Frits, som hadde ofr<strong>et</strong> hele femten<br />
øre på svineri<strong>et</strong> og syntes han burde få full valuta for utlegg<strong>et</strong>,<br />
tygde og tygde - og svelg<strong>et</strong> . . . . Om kvelden ble han veldig<br />
syk, kast<strong>et</strong> opp og bar seg. Mor hans var livende redd, for hun
kjente jo ikke til årsaken. Og Frits turde naturligvis ikke si <strong>et</strong><br />
kvekk, for han kjente hentirnmer<strong>et</strong>. Og hun var <strong>et</strong> iltert he-<br />
speltre, skal jeg villig skrive under på - om hun nå har: ligg<strong>et</strong><br />
aldri så lenge og smuldr<strong>et</strong> til støv i graven sin, og en helst ikke<br />
skal baktale de hensovede, hvis en ikke har noe godt å si om<br />
dem. Hun bnikte kjeft i tide og utide. Brukte nevene også, slo<br />
ungene sine så busta føyk. Mannen hadde ikke noe han skulle<br />
ha sagt. Tålig som <strong>et</strong> får i kål tok han imot - om ikke n<strong>et</strong>topp<br />
slagene, så i allfall ukvemsordene. Vi hørte på scenene titt og<br />
ofte. Så d<strong>et</strong> var <strong>et</strong> fælt <strong>hus</strong> sånn! Var min fredsæle bestemor så<br />
uheldig å slippe meg inn gjennom gatedøren, fikk hun en skyl-<br />
lebøtte: «Er han finere han, enn mine unger, som må gå bak-<br />
veien?. De slitte trapp<strong>et</strong>rinnene - som d<strong>et</strong> forresten var vår<br />
plikt å holde rene - var for gode for oss å gå på! Jeg må uvilkår-<br />
lig tenke på at hvis jeg hadde hatt lyst til d<strong>et</strong> i dag, kunne jeg på<br />
røde rapp<strong>et</strong> gå hen og bestille de mest lukseriøse utvendige<br />
marmortrapper til min nåværende bolig. Men så stormanns-<br />
gal kunne d<strong>et</strong> ikke falle meg inn å være. Forresten ville mar-<br />
moren neppe stå i stil med d<strong>et</strong> øvrige eksteriør<strong>et</strong>.<br />
Svært som d<strong>et</strong> har forandr<strong>et</strong> seg i strøk<strong>et</strong> omkring den øvre<br />
delen av Furrasgaten. Da jeg flytt<strong>et</strong> opp dit som barn var d<strong>et</strong><br />
ikke så mange <strong>hus</strong>ene der og d<strong>et</strong> var landlig idyll med åkrer og<br />
kyr på beite. Ja, minnes jeg d<strong>et</strong> ikke, d<strong>et</strong> høye, saftige gress<strong>et</strong><br />
som skulle bli til høy . . . Tykt og saftig, og høyt så en kunne<br />
drukne i d<strong>et</strong>. Drukne, ja, og kveles . . . Bare t<strong>et</strong>t gress kunne<br />
en se - og så himmelen høyt der oppe, hvis en vendte blikk<strong>et</strong><br />
den veien. Inntrykk<strong>et</strong> står spikr<strong>et</strong> fast i erindringen min - om<br />
jeg ellers kan glemme <strong>et</strong>t eller ann<strong>et</strong> som en gang var.<br />
Jeg var vel tre - fire år den gangen. Fulgte <strong>et</strong>ter de andre ung-<br />
ene der de leikte og tuml<strong>et</strong> omkring. På en eller annen måte<br />
var vi komm<strong>et</strong> inn på forbudt område - midt oppi en fin<br />
liv<strong>et</strong> mitt. Men den vesle sandalen min satte seg fast i noe, og<br />
der lå jeg, drukn<strong>et</strong> i gress<strong>et</strong>. Livende redd for d<strong>et</strong> uhyr<strong>et</strong> som<br />
naerm<strong>et</strong> seg. Der sto d<strong>et</strong> over meg! Jeg skrek som en vanvittig.<br />
Uhyr<strong>et</strong> brølte av sinne. Han tok <strong>et</strong> kraftig tak i armen min og<br />
rist<strong>et</strong> meg noe rent forferdelig. Han skulle følge meg hjem til<br />
foreldrene mine, skulle han, så jeg kunne få en ordentlig<br />
straff. Dermed sl<strong>et</strong> han meg over gjerd<strong>et</strong> og ga seg til å trekke<br />
meg nedover gaten. Den ene sandalen var blitt liggende igjen<br />
mellom gress<strong>et</strong>. Jeg hylte uavbrutt, og kvinnene i <strong>hus</strong>ene åpn<strong>et</strong><br />
vinduene og ba den hissige bonden bruke forstanden og<br />
slippe d<strong>et</strong> v<strong>et</strong>tskremte barn<strong>et</strong>. Omsider gjorde han også d<strong>et</strong>,<br />
men først ga han meg <strong>et</strong> ordentlig puff så jeg deiste i gaten.<br />
Jamen fikk jeg en alvorlig støkk i liv<strong>et</strong> den gangen! Ikke minst<br />
lei ble jeg fordi jeg hadde mist<strong>et</strong> skoen. Først utpå <strong>et</strong>tersommeren<br />
kom en gutt hjem med den, men da kunne den ikke<br />
brukes, for slåmaskinen hadde skår<strong>et</strong> den omtrent av i to deler.<br />
For noen år siden kom jeg tilfeldigvis i prat med en eldre Stavangermann<br />
som hadde bodd i d<strong>et</strong> øvre Våland-strøk<strong>et</strong>, der<br />
de hadde hatt <strong>et</strong> gårdsbruk. Jeg fortalte om min sjokk-opplevelse<br />
i barneårene.
Hus<strong>et</strong> i Furrasgaten, på h hmt av Magnus Lugab~~tersgaten. Omkring 1914.<br />
Gowred med muhosluen. kan bo& i shren til h<br />
tøy<strong>et</strong> tilbake, for d<strong>et</strong> eksisterer faktisk den dag i dag sammen<br />
med så mange andre oppbevarte gjenstander fra barneårene.<br />
Gasslykten utenfor <strong>hus</strong><strong>et</strong> i Furrasgaten <strong>hus</strong>ker jeg også, ikke<br />
minst fordi jeg ble fotografert ved siden av den, sammen med<br />
noen av de andre beboerne. Jeg har en erindring om at lyktemannen<br />
kom med en lang stang i hånden, for å tenne lys<strong>et</strong> i<br />
lykten hver dag ved mørk<strong>et</strong>s frambrudd, og for å slukke d<strong>et</strong><br />
om morgenen. En annen mann jeg synes å se tydeligere for<br />
meg, er han vi kalte . Bladene<br />
var jo på langt nær så store og fargesprakende som dagens utgaver,<br />
men vi syntes selvsagt at de var veldig fine og interessante.<br />
Litt farg<strong>et</strong>rykk forekom jo også den gangen, og d<strong>et</strong><br />
gjorde selvsagt disse trykksakene mer attråverdige enn de<br />
triste dagsavisene. Prisen på ukebladene var visst i sin tid 15
øre, like før siste verdenkrig var den steg<strong>et</strong> til 35 øre. Dagsavisene<br />
kost<strong>et</strong> i abonnement 20 kroner år<strong>et</strong>, 15 øre stykk<strong>et</strong> solgt<br />
på gaten av de mange budene, som selv hadde b<strong>et</strong>alt 10 øre i<br />
ekspedisjonen. De som ikke klarte å selge ut dagens beholdning,<br />
forsøkte å fallby restopplag<strong>et</strong> for nedsatt pris. Når alt<br />
håp var oppgitt gikk armingene omkring og bød dem fram for 5<br />
øre, for i d<strong>et</strong> minste å redde halvparten av uttellingen. Ofte<br />
måtte de likevel gi opp og luske slukør<strong>et</strong> hjem med restbeholdningen,<br />
som vel i siste fase ble brukt til brensel. (I min bok<br />
eidspartner. D<strong>et</strong>te var lenge før noen tenkte på <br />
så ut i min barndom, velger jeg <strong>et</strong> fotografi fra 1924 av <strong>et</strong> typisk<br />
*Bikuben 'sa utsalgiStorgaten. slik så & moderne butikkene ut i& fmte &len aj<br />
vårt århu&<br />
rer i Dalgaten 2, ble satt inn på <strong>et</strong> rentebærende .hjelpefond..<br />
Pengene som sto der, kunne brukes når noe skulle anskaffes<br />
til hjemm<strong>et</strong>. En gang fikk vi f . eks. <strong>et</strong>a ut» såkalt
13,32. Hvis vi regner med at pengeverdien den gang var tjue<br />
ganger høyere enn nå, vil d<strong>et</strong> si at hennes inntekt tilsvarer kr.<br />
20.000 i 1989, mens hun som fagarbeider burde hatt minst<br />
fem tusen mer enn d<strong>et</strong> hun fikk, ikke minst ved tanken på all<br />
overtiden. D<strong>et</strong> underlige er likevel at jeg se!v ikke kan <strong>hus</strong>ke at<br />
vi noensinne følte oss som
flvålandspibå* i sin gamle fasong. Fotografert i 191 O.<br />
med føttene.
tid fått kontakt med en familie som fikk ekstrakvoter av den<br />
populære helsedrikken, fordi de hadde flere barn, hvorav<br />
minst <strong>et</strong>t var tuberkulose-ramm<strong>et</strong>, slik at de, utrolig nok,<br />
kunne avse noe av kvoten til oss. Jeg <strong>hus</strong>ker til og med <strong>hus</strong><strong>et</strong><br />
der vi av og til hent<strong>et</strong> de dyrebare dråpene, d<strong>et</strong> lå i begynnelsen<br />
av Vikedalsgaten, nærmere bestemt i nummer fire. Eier<br />
var Tuberkuloseforeningen, og d<strong>et</strong> ga jo en viss anelse om beboernes<br />
sunnh<strong>et</strong>stilstand.<br />
.Tarringen>> var under første verdenskrig og umiddelbart <strong>et</strong>ter,<br />
en folkepest av store dimensjoner. Mange stavangefamilier<br />
mist<strong>et</strong> sine unge sønner og døtre i den tiden. En rekke sanatorier<br />
i landlige omgivelsr ble oppr<strong>et</strong>t<strong>et</strong>, men stort s<strong>et</strong>t var<br />
d<strong>et</strong> en nærmest dødelig sykdom, før legevitenskapen klarte å<br />
ta knekken på den.<br />
Bestemor var nyttig å ha når d<strong>et</strong> gjaldt å skaffe til veie <strong>et</strong>tertraktede<br />
varer. Hun var freidig og «utom>> seg, og stilte mer<br />
enn villig opp i køene foran de butikkene som ryktene fortalte<br />
hadde fått inn attråverdige varer. Spesielt <strong>hus</strong>ker jeg hvor glade<br />
vi var når hun kom hjem med <strong>et</strong> par kokesjokoladeplater<br />
som hun hadde fått kjøpt i en kjent forr<strong>et</strong>ning i Østervåg. Jeg<br />
undres på om hun noensinne selv tok seg en smaksprøve av<br />
munngott<strong>et</strong>?<br />
VASKEANSTALTEN<br />
Fire av de *strategiske punktene. bestemor og jeg i mine førs-<br />
te barneår passerte på veien fra Vålandshøyden og ned mot<br />
mitt yndlingssted, jernbanebroen, var Vaskeanstalten, Sy-<br />
ke<strong>hus</strong><strong>et</strong>, Turnhallen og Teater<strong>et</strong>. De tre sistnevnte murbyg-<br />
ningene hører til de standhaftige og står trutt og urokkelig den<br />
dag i dag, mens den minste, Vaskeanstalten, forlengst er jev-<br />
n<strong>et</strong> med jorden og totalt utsl<strong>et</strong>t<strong>et</strong>. Ugjerningen (hvis d<strong>et</strong> ikke<br />
er <strong>et</strong> for sterkt uttrykk) foregikk i 1932.
Jeg har lyst til å nevne litt om d<strong>et</strong>te grå og upr<strong>et</strong>ensiøse byggverk<strong>et</strong>,<br />
fordi d<strong>et</strong> passer inn i mine nostalgiske b<strong>et</strong>raktninger<br />
og ellers fordi d<strong>et</strong> ikke lenger er noe stavangermenneske under<br />
60 år, som minnes denne
Vaskeansiulten (Se også side 218, Tmke<strong>hus</strong><strong>et</strong>.)<br />
som i tovte time-forgjeves-rykk<strong>et</strong> ut med en artikkel i Sta-<br />
vanger Aftenblad, der d<strong>et</strong> b1.a. h<strong>et</strong>er:<br />
«VASRANSTALTEN. LA DEN STÅ!<br />
D<strong>et</strong> viser sig at man ikke kan skrive ofte nok og langt nok! Her<br />
har jeg gått de siste dager og gremm<strong>et</strong> mig over at jeg ikke ga<br />
ondt fra mig i tide i anledning
minnesmerke fra en primitiv tid og fra <strong>et</strong> tidspunkt da vår lille<br />
by var enda meg<strong>et</strong> mindre enn den er nu. Man tenke sig hvad<br />
d<strong>et</strong> igrunnen vil si, at byens ledende hjem og bedste <strong>hus</strong> brag-<br />
te sitt lintøi og sine intimeste plagg op til markene på syke<strong>hus</strong>-<br />
tomten for der å vaske sitt skittentøi i offentligh<strong>et</strong>ens påsyn.<br />
Jeg er, takk og pris, ennu ingen gammel mann. Men selv jeg<br />
kan meg<strong>et</strong> vel <strong>hus</strong>ke ender snadrende i en dam bak Vaskean-<br />
stalten inne på syke<strong>hus</strong>tomten, og linn<strong>et</strong> lagt til bleking ved<br />
dens bredder. Når d<strong>et</strong> så hevdes at «anstalten» som sosial id6<br />
høitidelig ble lansert allerede i 1860-årene, tror jeg trygt man<br />
kan karakterisere den som <strong>et</strong> minnesmerke over en av byens<br />
merkelige, rørende, naive og derfor verdifulle tradisjoner.<br />
Måtte derfor d<strong>et</strong> mektige formannskap og alle gode makter for-<br />
øvrig holde sin vernende hånd over denne gamle, morsomme<br />
bygning*.<br />
Men ingen hender var sterke nok til å hindre at rivingen fant<br />
sted, like så <strong>lite</strong> som de klarte d<strong>et</strong> i 1886, da Mariakapell<strong>et</strong> ved<br />
Domkirken fikk dødsstøt<strong>et</strong> og da den aktverdige børsbygning-<br />
en i Kirkegaten i 1967 led samme forsmedelige skjebne. D<strong>et</strong><br />
kan varre skjebnesvangert å felle dødsdommer, enten d<strong>et</strong><br />
gjelder mennesker eller gamle byggverk!<br />
LANGGATEN OG STORHAUG SKOLE<br />
Like før jeg begynte på skolen, flytt<strong>et</strong> vi til Langgaten 40. D<strong>et</strong><br />
var <strong>et</strong> ordentlig rart <strong>hus</strong>, smalt som en forvokst plommekasse<br />
på høykant. Innvendig var også dimensjonene tilsvarende<br />
små og forkwbl<strong>et</strong>e, noe jeg senere skal komme tilbake til.<br />
Eieren var enkemadam Jensine Olsen, født Robertson. Hun<br />
kom til verden på Sølvberg<strong>et</strong> i 1839. I ung alder ble hun gift<br />
med skipsfører Lars Olsen, og som så mange i samme katego-<br />
rien i seilskipstiden, gjorde hun mang en langfart med sin<br />
mann. I 1870-årene tok hun virksomt del i d<strong>et</strong> religiøst beve-<br />
gede liv i Stavanger og var blant dem som i 1874 stift<strong>et</strong> Sta-
vanger m<strong>et</strong>odistmenigh<strong>et</strong>. Senere fikk hun <strong>et</strong> friere og lysere<br />
syn på kristendommen, ikke minst da hun kom i kontakt med<br />
Langgaten 40<br />
Senere fikk vi Elise Leversen som
Når guttene i byskolene kom opp i fjerde eller femte Masse,<br />
fikk de nærmest automatisk en mannlig klasseforstander. En<br />
som tilhørte d<strong>et</strong>
Vi hadde ikke bodd så lenge i Langgaten før jeg fikk høre at<br />
Frits i Furrasgaten var død. D<strong>et</strong> var så underlig, syntes jeg, så<br />
rent ufattelig. Døden var jo for meg <strong>et</strong> ukjent begrep, så jeg<br />
kunne likesom ikke skjønne noenting av d<strong>et</strong> hele. Sammen<br />
med en jevnaldr<strong>et</strong> ble jeg lukk<strong>et</strong> inn i dødsromm<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> var<br />
dunkelt der inne, <strong>hus</strong>ker jeg, enda d<strong>et</strong> ikke var kveld, d<strong>et</strong><br />
skyldtes at fortrekksgardinene var tatt i bruk. Midt på golv<strong>et</strong><br />
sto kisten med lokk<strong>et</strong> av. Her lå Frits urørlig. Kvit i ansikt<strong>et</strong>.<br />
Død --- Mor hans sto bak oss guttene og gråt så sårt. Hun<br />
holdt oss på skuldrene og hulk<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> mannhaftige kvinne-<br />
mennesk<strong>et</strong> som vi hadde hatt slik respekt for, var altså ikke så<br />
hardhjert<strong>et</strong> når d<strong>et</strong> kom til stykk<strong>et</strong>. Elier kan hende hun ang-<br />
r<strong>et</strong>! Angr<strong>et</strong> på alle lusingene hun hadde gitt småpjokken sin<br />
for de ringeste bagatellene og på all kjeftingen hun hadde over-<br />
øst ham med i tide og utide. Men nå var d<strong>et</strong> nok for sent!<br />
De sang en vakker salme på gravferdsdagen. Den var så usige-<br />
lig gripende, syntes jeg:<br />
Deilig krone, deilig krans,<br />
strålende i himmelglans.<br />
Ingen smerte, int<strong>et</strong> savn<br />
I Hans navn.<br />
Perleporten åpner seg,<br />
Jesus sier mildt til meg:<br />
«Se, her har du kronen din,<br />
vennen min! >><br />
Med den skjønne kronen på<br />
skal jeg for Hans åsyn stå,<br />
svinge palmen i min hånd,<br />
glad i ånd.<br />
Kjære Gud, jeg takker deg<br />
for du var så god mot meg.<br />
Og hos Jesus er d<strong>et</strong> godt,<br />
i Hans slott.<br />
Dermed var opphold<strong>et</strong> her på jorderik<strong>et</strong> for Frits definitivt av-<br />
slutt<strong>et</strong>. At pjokken i all evigh<strong>et</strong> skulle holde på med å svinge<br />
palmen og trippe på gater av purt gull oppe i himmelslott<strong>et</strong>,
attpåtil med en upraktisk m<strong>et</strong>allkrone på hod<strong>et</strong>, falt d<strong>et</strong> meg<br />
ikke inn å dra i tvil. At d<strong>et</strong> i lengden kunne bli en smule ensfor-<br />
mig, var heller ikke noe alvorlig problem for <strong>et</strong> barn som ennå<br />
hadde <strong>et</strong> langt liv foran seg - hvis d<strong>et</strong> da ikke ville gå med<br />
meg, som for lille Frits, som lå urørlig i trekisten sin og ble<br />
senk<strong>et</strong> ned i jordgropen på Eiganes gravlund i år<strong>et</strong> 1916. Men<br />
egentlig sov han jo bare, og ville bli vekk<strong>et</strong> til live igjen den da-<br />
gen Jesus viste seg i skyen for å plassere ham og de andre<br />
slumrende menneskebarna høyt oppe i paradis<strong>et</strong>.<br />
Både mor og tante hadde gode sangstemmer og de brukte dem<br />
forholdsvis flittig, både når de deltok i møter og hjemme. I sine<br />
unge år var tante med i <strong>et</strong> ungdomskor iTananger. Dirigenten<br />
var, så vidt jeg <strong>hus</strong>ker, larrer Trøiel. Glansnummer<strong>et</strong> var<br />
uten tvil
Han: Vil du, vil du, vil du, vil du, vil du,<br />
vil du med meg ut på marken dra?<br />
Hun: Ja, du, ja, du, ja, du, ja, du, ja, du.<br />
Jeg vil med deg ut på marken dra.<br />
Han: Vil du, vil . . . . . osv.<br />
Vil du med meg hjem fra marken gå?<br />
Hun: Ja, du, ja, du .... osv.<br />
Jeg vil med deg hjem fra marken gå.<br />
Han: Vil du, vil du ..... osv.<br />
Vil du med meg inn i kirken gå?<br />
Hun: Ja, du, ja, du ..... osv.<br />
Jeg vil med deg inn i kirken gå.<br />
Han: Vil du, vil du, . . . osv.<br />
Vil du med meg foran alter<strong>et</strong> stå?<br />
Hun: Ja, du, ja, du .... osv.<br />
Jeg vil med deg foran alter<strong>et</strong> stå.<br />
Han: Vil du, . . . osv.<br />
Får vi i hjemm<strong>et</strong> tre - fire små.<br />
Hun: Ja, du, ja, du .... osv.<br />
Jeg også ønsker d<strong>et</strong> siik må gå.<br />
Hvor godt jeg minnes fra barneårene at mor sang en enkel<br />
og utvilsomt høyst banal sang, som jeg dessverre ikke <strong>hus</strong>-<br />
ker mer av enn melodien og de to første linjene:<br />
«Jeg er <strong>et</strong> <strong>lite</strong>, <strong>lite</strong> lam,<br />
som hviler i min moders favn . . . B<br />
Før jeg sovn<strong>et</strong> siterte mor også den kjente reglen:<br />
Når jeg legger meg til hvile<br />
tr<strong>et</strong>ten engler om meg står.<br />
Tvende ved min venstre side,<br />
tvende ved min høyre står.<br />
To på vakt ved hovedputen,<br />
to ved foten dessforuten.<br />
To meg dekker,<br />
to meg vekker.<br />
En meg viser alle himlens paradiser.
Hvor trygt og godt d<strong>et</strong> var <strong>et</strong>terpå å sovne inn, ikke minst når<br />
jeg fikk legge armen min m dt mors hals og hun holdt omkring<br />
meg!<br />
I flere år hadde vi bare to senger, den ene brukte tante i sin<br />
stue, i den andre lå mor og jeg, og ved fotenden bestemor, alt-<br />
så tre personer i samme sengen.<br />
Leiligh<strong>et</strong>en i Langgaten var ufattelig <strong>lite</strong>n, regn<strong>et</strong> i kvadratrne-<br />
ter var den knapt større enn en gammeldags sommerhytte på<br />
land<strong>et</strong>. Var stuen til gaten knøtt<strong>lite</strong>n, må d<strong>et</strong> bakenforliggen-<br />
de kammers b<strong>et</strong>egnes som en forvoks<strong>et</strong> dokkestue, der d<strong>et</strong><br />
knapt var plass til en uttrekksseng, <strong>et</strong> bord og <strong>et</strong> par - tre pin-<br />
nestoler. Vindu<strong>et</strong> til bakgården slapp ikke inn en solstråle,<br />
fordi <strong>et</strong> høyt plankegjerde til naboeiendommen, (eller d<strong>et</strong> var<br />
dennes ut<strong>hus</strong>) sto hindrende i veien. Hos oss var d<strong>et</strong> dunkelt<br />
inne både sommer og vinter. Og kunstig lys måtte ikke anven-<br />
des i utrengsmål. D<strong>et</strong> kott<strong>et</strong>, r<strong>et</strong>t innenfor gatedøren, som<br />
skulle brukes som kjøkken, var neppe større en en bysse om-<br />
bord i <strong>et</strong> fraktefartøy. Men d<strong>et</strong> sto vitterlig en <strong>lite</strong>n komfyr i<br />
den ene kroken, og den hadde jo en høyst nødvendig funk-<br />
sjon.<br />
Her i kokebyssa satt jeg en <strong>et</strong>termiddag i dunkel belysning og<br />
spikk<strong>et</strong> på <strong>et</strong> trestykke, som jeg holdt med venstre hånden,<br />
mens jeg brukte den skarpslipte brødkniven som øks. Der-<br />
med skjedde katastrofen: Kniven traff pekefingen, og kutt<strong>et</strong><br />
.tuppen* - inklusiv neglen - halvveis av. Blod<strong>et</strong> fløt i strie<br />
strømmer, og jeg skrek av smerte og fortvilelse. En av de til-<br />
stedeværende kvinner f<strong>et</strong>l<strong>et</strong> fingen <strong>et</strong>ter beste evne og fikk ,<br />
stans<strong>et</strong> blødningen. Å oppsøke noen lege falt d<strong>et</strong> visst ingen<br />
av oss inn å tenke på. Jeg hadde allerede på <strong>et</strong> tidligere tids-<br />
punkt i barneårene blitt tatt med til amtsyke<strong>hus</strong><strong>et</strong> i Berge-<br />
landsgaten, der den kjente overlegen P.K. Pedersen, skar<br />
bort noen små utvekster ved ørene. Kloroformlukten og de<br />
hvite, ugjennomsiktige vindusrutene i den primitive enkle<br />
operasjonsstuen, som jeg vil ha til var i sidebygg<strong>et</strong> av tre like<br />
vis a vis porten til P<strong>et</strong>ri skole i Brødregaten, gjorde <strong>et</strong> ufor-<br />
glemmelig inntrykk på en skrekkslagen <strong>lite</strong>n pjokk. Restene
av utvekstene ble så ub<strong>et</strong>ydelige at ingen siden har lagt merke<br />
til dem. Noe ann<strong>et</strong> var d<strong>et</strong> med den venstre pekefingens aver-<br />
ste del. Hele mitt lange liv har jeg mått<strong>et</strong> gå omkring med en<br />
merkbar påminnelse om uhell<strong>et</strong> med kniven: Arr<strong>et</strong> og en to-<br />
delt negl. Instinkttivt har jeg siden gjerne holdt tommeltotten<br />
over den skadde delen av nabofingen, for å skjule elendighe-<br />
ten. Hvor ofte blir ikke menneskebarna minn<strong>et</strong> om de livsvari-<br />
ge følgene <strong>et</strong> aldri så <strong>lite</strong> feilskjzer kan være årsak til!<br />
Et nytt uhell med vonde, langvarige følger skjedde også mens<br />
vi bodde i Langgaten. Tvers over oss kneiste d<strong>et</strong> nye, store<br />
mur<strong>hus</strong><strong>et</strong> til Karl Olsen. D<strong>et</strong> hadde enda til <strong>et</strong> slags tårn med<br />
en stor kopperkjel på toppen, symbol<strong>et</strong> på at Olsen drev <strong>et</strong><br />
større moderne blikkslagerverksted i f~rste <strong>et</strong>asje. I kjelleren<br />
var d<strong>et</strong> <strong>et</strong> gravkarmstøperi, der en annen av de tre 01sen-brødrene,<br />
Daniel, var fabrikanten. Men den virksornh<strong>et</strong>en<br />
skal jeg komme tilbake til i neste kapittel. I forbindelse<br />
med selve bygg<strong>et</strong> bør jeg kanskje nevne som en kuriosit<strong>et</strong>, at<br />
mursteinen som ble brukt, hadde tilhørt d<strong>et</strong> gamle slakt<strong>hus</strong><strong>et</strong><br />
på Verk<strong>et</strong>. Når <strong>et</strong> <strong>hus</strong> i gamle dager ble rev<strong>et</strong>, ble restene tatt<br />
vare på og brukt.<br />
På venstre siden av blikkslager<strong>hus</strong><strong>et</strong>, der porten og inngangen<br />
var plassert, fantes en rummelig gårdsplass, fint sementert.<br />
Johannes Wereide, som var en nevø av Karl Olsen, bodde oppe<br />
i en av leiligh<strong>et</strong>ene - i tredje <strong>et</strong>asje - og d<strong>et</strong> gjorde at vi av og<br />
til kunne bruke gården som lekeplass. En kveld drev vi på med<br />
å hoppe bukk. D<strong>et</strong> var da d<strong>et</strong> skjebnesvangre uhell<strong>et</strong> skjedde<br />
for meg. Jeg tok fart og jump<strong>et</strong> over
Eivind Mosgren var den eneste skol<strong>et</strong>annlegen på den tiden,<br />
og han var nok sterkt opptatt, kan jeg tenke meg. Men siden<br />
mitt tilfelle var nokså prekært, fikk jeg slippe inn forholdsvis<br />
tidlig. Resultat<strong>et</strong> ble at den nye delen av tannen ble form<strong>et</strong> av<br />
emalje på en underliggende gullplate. Gullkanten ble l<strong>et</strong>t syn-<br />
lig, og da emaljen <strong>et</strong>terhvert fikk en annen farg<strong>et</strong>one enn den<br />
tidligere naturlige gjenstående delen av tannen , følte jeg meg<br />
aldri tilfreds med denne gulltannen. Men jeg måtte holde ut<br />
med den i mange år. Tannlege-kunsten var på den tiden d<strong>et</strong>te<br />
skjedde, ikke tilnærmelsesvis komm<strong>et</strong> så langt som i våre da-<br />
ger.<br />
I <strong>hus</strong><strong>et</strong> ved siden av .vårt. - med trapp<strong>et</strong>rinn og dører tvers<br />
overfor hverandre, i samme inngangssmau<strong>et</strong> - bodde farnili-<br />
en Stoltenberg, med døtrene Borghild og Malene og sønnene<br />
Henry, Alv og Kristian, foruten familien Monsen. Hus<strong>et</strong> oven-<br />
for tilhørte los Iversen, som bl. a. hadde sønnen Randulf. Mo-<br />
ren hans kalte vi gjeme for .Loså..<br />
LIKKISTER OG GRAVKARMER<br />
På toppen av Langgaten, der den flater seg ut og forts<strong>et</strong>ter<br />
bortover mot Døvekirken, var d<strong>et</strong> en likkistefabrikk, drev<strong>et</strong><br />
av snekkeren Jacob 0. Skr<strong>et</strong>ting. Han hadde sitt hederlige ut-<br />
komme av at andre mennesker forlot jordeliv<strong>et</strong>. Jo flere som<br />
avgikk ved døden, jo større ble naturlig nok bedriftens oms<strong>et</strong>-<br />
ning og overskudd. Her pass<strong>et</strong> på en prikk ordtak<strong>et</strong> om
løtt og behagelig mens de sov den siste søvnen - før oppi<br />
standelsen på den ytterste dag. Siden d<strong>et</strong> jo kan ta temmelig<br />
lang tid - kanskje to millioner år og vel så d<strong>et</strong> - før begivenh<strong>et</strong>en<br />
inntreffer, vil (ifølge stuerene, bibeltro forkynnere) de<br />
avdødes sjeler, eller ånder - usynlige for menneskeøyne,<br />
som englene - sporenstreks forlate kroppene og fare opp til<br />
himmelen, for øyeblikkelig å komme i kontakt med Jesus og de<br />
av naere slektninger og venner som allerede befinner seg innenfor<br />
blant den hvitkledte skaren - omgitt av fargerike<br />
blomster, palmer og gullglitter og gater av purt gull å vandre<br />
på. De avsjelede legemene skal snarest legges seks fot ned i<br />
jorden, gå i oppløsning og bli til støv. Men på den store dommedagen<br />
skal alle som en stå opp av sine respektive graver og<br />
umiddelbart <strong>et</strong>ter stille på rad og rekke foran den øverste dommer.<br />
Hver og en har jo forlengst fått innskrev<strong>et</strong> sine d<strong>et</strong>aljerte<br />
levnedsløp i en kjempesvær protokoll. Da gjelder d<strong>et</strong> om at de<br />
i lyse sidene er flere enn de dårlige. Skremselspredikantene v<strong>et</strong><br />
å hevde at d<strong>et</strong> fortsatt eksisterer en sprell levende djevel, som<br />
selv ikke Guds enbårne sønn ved sin grusomme og pinefulle<br />
død i sin tid klarte å ta knekken på, selv om d<strong>et</strong> jo n<strong>et</strong>topp var<br />
av den grunn at korsfestelsen ble fullbyrd<strong>et</strong>. Styggen skal fortsatt<br />
være i stand til å herske med stor kraft og myndigh<strong>et</strong> i sitt<br />
underjordiske rike. I og med at de r<strong>et</strong>troende bare kan love at<br />
d<strong>et</strong> blir en <strong>lite</strong>n, utvalgt flokk som Jesus vil kjennes ved, må<br />
den underjordiske majest<strong>et</strong>en kunne regne med å få de aller<br />
fleste av dødningene som i vent<strong>et</strong>iden er saml<strong>et</strong> sammen i<br />
enorme kvanta i forgården til «dødsrik<strong>et</strong>>>. Vanskelig - ja,<br />
rent ut sagt umulig å fatte for en stakkars guttehjerne som har<br />
fått innprent<strong>et</strong> d<strong>et</strong> glade budskap<strong>et</strong> om en kjærlig, allmektig<br />
guddom som er helt suveren. D<strong>et</strong> var denne ((herskeren* han<br />
ville tro på og s<strong>et</strong>te sin lit til!<br />
Et <strong>lite</strong> stykke nedenfor den bratteste delen av Langgaten - i<br />
unnarenn<strong>et</strong>, så og si - og tvers over .vårt» <strong>hus</strong>, var d<strong>et</strong> før<br />
nevnte sementstøperi<strong>et</strong>, som utelukkende lag<strong>et</strong> gravkarmer.<br />
Bare hundre m<strong>et</strong>er fra likkistefabrikken. Mannen som drev<br />
denne virksomh<strong>et</strong>en kalte vi for « Gravkarmen., selv om hans<br />
egentlig <strong>et</strong>ternavn var Olsen. I .formene>> sine helte mannen
en farg<strong>et</strong> sementblanding, tilsatt knust marmorstein. Når<br />
massen <strong>et</strong>ter få dager var helt størkn<strong>et</strong>, ble formene fjern<strong>et</strong>.<br />
Støperen satte seg da på kanten og slipte karmene med en spesiell<br />
hard stein og mye vann. Dermed kom de mange marmorbitene<br />
til syne. Han fikk forresten senere en stor slipemaskin<br />
som ble drev<strong>et</strong> av en elektrisk motor. Med denne moderne<br />
innr<strong>et</strong>ningen gikk d<strong>et</strong> jo b<strong>et</strong>ydelig fortere å få karmene ferdige.<br />
De ble så <strong>et</strong>ter tur kjørt vekk til de forskjellige gravene som<br />
hadde behov for en *ansiktsløfting>> og bli presentert på en<br />
verdig måte. Karmene ble såvisst ikke bare kjøpt av byens egne<br />
innbyggere, men like mye av landsfolk rundt omkring i de<br />
naerliggende bygdene.<br />
En gang sto d<strong>et</strong> en halvstor pakkasse uten lokk på fortau<strong>et</strong><br />
utenfor gravkarmstøperi<strong>et</strong>. Ved å snu den på hod<strong>et</strong> ble d<strong>et</strong> en<br />
slags «hule>>, der <strong>et</strong> par barn kunne oppholde seg i som snarest.<br />
Jeg skulle også prøve å være inne i kassen. D<strong>et</strong> ulykksalige<br />
var bare at flere av guttene satte seg oppå denne, slik at jeg<br />
ikke kunne komme ut. Da jeg ble klar over situasjonen, brukte<br />
jeg alle mine krefter på å løfte kassen, men hvor mye jeg enn<br />
anspente musklene, og hamr<strong>et</strong> på sideveggene, satt jeg fastlåst<br />
inne i d<strong>et</strong> stummende mørke. Jeg ble grep<strong>et</strong> av panikk, alt<br />
mens lot til å more seg over å holde en fange<br />
fastlåst i bur<strong>et</strong>. Denne episoden glemmer jeg aldri, fordi jeg<br />
mener å anta at følelsen av å være > kan vaere årsaken<br />
til at jeg senere i ungdomstiden var plag<strong>et</strong> av d<strong>et</strong> som<br />
kalles > (redsel for lukkede rom).<br />
Langgaten var om vinteren en fortreffelig akebakke. Veldig<br />
bratt i startfasen, oppe ved likkistefabrikken, så d<strong>et</strong> gikk ra-<br />
sende fort nedover helt til Fisk<strong>et</strong>org<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> kritiske punkt<strong>et</strong><br />
var Pedersgaten. Den var jo en av hovedtrafikkårene mellom<br />
sentrum og fabrikkstrøk<strong>et</strong> i østre bydel. Men trafikken på den<br />
tiden var heller minimal - i d<strong>et</strong> minste når d<strong>et</strong> led ut på <strong>et</strong>ter-<br />
middagen og kvelden. En og annen automobil kunne jo kom-<br />
me tøffende og uforvarende, men d<strong>et</strong> hindr<strong>et</strong> ikke at atskillige<br />
unge våghalser tok grove sjanser. Foreldre og politi<strong>et</strong> satte li-<br />
ten pris på denne farefulle ak<strong>et</strong>rafikken, så de sørg<strong>et</strong> for at d<strong>et</strong>
le strødd sand i <strong>et</strong> bredt belte ovenfor Pedersgaten. De ake-<br />
glade tøfigene raste. Nå måtte de nøye seg med en atskillig<br />
kortere løype. De var r<strong>et</strong>t og sl<strong>et</strong>t tvung<strong>et</strong> til å dreie av til ven-<br />
stre i Nedre Dalgate og havne i rennesteinen utenfor den store<br />
murbygningen som var hovedkvarter<strong>et</strong> til forbruksforeningen<br />
*Bikuben..<br />
Områd<strong>et</strong> ved H<strong>et</strong>landskirken hadde jo i uminnelige tider vært<br />
gårdsbruk. Da jeg var barn v<strong>et</strong> jeg de dyrk<strong>et</strong> både pot<strong>et</strong>er og<br />
kom på d<strong>et</strong> som ble kaldt Kyviksmarken, <strong>et</strong>ter klokker Kyvik<br />
som drev gårdsbruk der. Siden ble d<strong>et</strong> helst avl<strong>et</strong> gras til føde<br />
for <strong>hus</strong>dyrene. Men siden marken lå så t<strong>et</strong>t inn til bebyggel-<br />
sen, og bondegården ikke ble drev<strong>et</strong> som opprinnelig be-<br />
stemt, utvikl<strong>et</strong> d<strong>et</strong> seg <strong>et</strong> rent villniss på den nedre delen. Her<br />
kunne vi bevege oss mellom høye ugrasplanter og gjemme oss<br />
når vi lekte tribonius. Vi kalte forresten marken for
KJÆRLIGHETENS GUD<br />
D<strong>et</strong> er utvilsomt slik at <strong>et</strong>hvert barn som vokser opp i <strong>et</strong> religiøst<br />
miljø - enten d<strong>et</strong> nå er kristent, muslimsk, buddhistisk<br />
eller hva d<strong>et</strong> måtte være - ikke kan unnlate å bli påvirk<strong>et</strong>.<br />
Predikantene Knut R~hr-Stag Ulrik Dahle, Sivert V. Ulness ogden danske baron<br />
P. C. W&ll, som senerefraskrev segadelstittelen fwdi han som kristen ikke ville ha<br />
spesielle *R<strong>et</strong>tigh<strong>et</strong>ev framfw andre av Guds skapninger, mm. fant &t merverdi-<br />
jklltå bli b<strong>et</strong>egn<strong>et</strong>som &uds lille Per.. Han varenpersonligbarndomvennavh<br />
senere Kong Haakon<br />
og Nævlands uortodokse, lyse forkynnelse. En slik mann var<br />
utvilsomt en fare for den r<strong>et</strong>te lære, slik den nå engang var<br />
fastsatt av de kirkelige autorit<strong>et</strong>er og andre skriftlærde. Og<br />
hvem torde vel la sine barn bli undervist av en slik vranglærer?<br />
Her var bare 6n ting å gjøre, nemlig å frata mannen hans stilling<br />
i skoleverk<strong>et</strong>. Siden han ikke bare lot seg døpe (av den<br />
svenskfadte A. Paalsen i Egersund), men selv for<strong>et</strong>ok den bibelske<br />
dåp av andre, ble han straff<strong>et</strong> med fengsel. Etter soningen<br />
ble d<strong>et</strong> mulig for den forsmådde skoleholderen å ofre<br />
seg helt for sin forkynnergjeming. Han reiste fra sted til sted<br />
og fikk mange venner som ble begeistr<strong>et</strong> for hans lyse evangelium.<br />
D<strong>et</strong> oppsto <strong>et</strong>terhånden flere nye predikanter som delteNævlands<br />
syn. Blant dem varS.V. Ulnes, Knut Røhr-Staff<br />
(som også var en produktiv sangforfatter), Ulrik Dahle, Løsnes<br />
og C. A. Madsen. Også i Danmark slo den nye «læren» an.<br />
Den mest kjente av der var baron P.S. Wedell, en<br />
usedvanlig fin og ydmyk personligh<strong>et</strong>, stille, beskjeden. Han<br />
utga flere dyptpløyende bøker og skrev en lang rekke <br />
artikler b1.a. i 43andhed og Frihed.. Wedell tilhørte en<br />
fornem adelsfamilie i Danmark, men fraskrev seg både tittelen
og arver<strong>et</strong>ten, fordi han utelukkende ønsk<strong>et</strong> å være Vårherres<br />
lille Per. Som barn fikk jeg være med på Irnslandssalen da Per<br />
var tilstede. Aldri glemmer jeg syn<strong>et</strong> av den eldre «fine» herren<br />
der han satt på den harde trebenken og senere sto fram på<br />
golv<strong>et</strong> for å avlegge sitt glade vitnesbyrd.<br />
I min bok *Folk og forhold i gamle Stavanger» (ugitt i 1986)<br />
har jeg på sidene 111 - 124 gitt en nærmere omtale av .de<br />
.<br />
nzevlandske~<br />
En leser på &gård sendte <strong>et</strong> eksemplar av boken til en familie i<br />
Flekkefjord som gjennom årene hadde hatt mye med Nævland<br />
og hans medarbeidere å gjøre, og d<strong>et</strong> jeg hadde skrev<strong>et</strong> om<br />
disse vennene falt i god jord. Resultat<strong>et</strong> ble en bestilling på<br />
mange bøker som gavmildt ble videresendt til ulike kontakter<br />
en rekke steder i fedreland<strong>et</strong>. Vedkommende som var ansvar-<br />
lig for forsendelsene, kjente til noe jeg selv ikke var oppmerk-<br />
som på, nemlig at Kong Haakon og baron P.A. Wedell var per-<br />
sonlige venner fra barneårene, og de oppr<strong>et</strong>tholdt vennskap<strong>et</strong><br />
hele liv<strong>et</strong>. Hver gang Wedell var i Oslo, var d<strong>et</strong> nærmest en<br />
selvfølge at han måtte avlegge en visitt på Slott<strong>et</strong> for å «slu-<br />
dre* med sin gode venn. D<strong>et</strong> er naturlig å anta at også Kong<br />
Olav kjente den danske adelsmannen, og de fant d<strong>et</strong> derfor på<br />
sin plass at også Kongen burde få <strong>et</strong> eksemplar av stavanger-<br />
boken som en <strong>lite</strong>n julegave. To - tre uker senere fikk giveren<br />
følgende brev:<br />
H.M. KONGENS KABINEITSSEKRETAIUAT<br />
D<strong>et</strong> Kgl. Slott,<br />
Oslo, 6. januar 1987.<br />
N.N.<br />
4400 Flekkefjord<br />
H.M. Kongen har pålagt meg å takke for boken
Formodentlig har Hans Majest<strong>et</strong> ikke bare lest om farens<br />
barndomsvenn, men i samme slengen funn<strong>et</strong> noe av interesse<br />
også når d<strong>et</strong> gjelder d<strong>et</strong> spesielle stavangerstoff<strong>et</strong>. Som den<br />
ansvarlige for bokens innhold og utgivelse, burde jeg kanskje<br />
føle meg en smule smigr<strong>et</strong> over å være representert i d<strong>et</strong><br />
kongelige bibliotek! Så får d<strong>et</strong> være en aldri så mager trøst for<br />
at den glimrer med sitt fravær i sørgelig mange stavangerske<br />
bokhyller . . . . .<br />
Under min gjennomgåelse av gamle trykksaker som omhandler<br />
Nævland-sekten, fant jeg <strong>et</strong> bruddstykke av en melding om<br />
at i 1921 var blitt ,<br />
eiler sagt med andre ord, hadde forlatt den synlige verden.<br />
D<strong>et</strong> var forhenværende lærer P. Hjelle, som <strong>et</strong>ter d<strong>et</strong> en kan<br />
forstå, omkring 1890 må ha tatt <strong>et</strong> lignende standpunkt i sin<br />
kristelige utvikling som Hans Nævland. De måtte begge av<br />
samme grunn fratre sine stillinger som folkeskolelærere. D<strong>et</strong><br />
h<strong>et</strong>er i minneordene: «. . . Vor gamle ven og bror P. Hjelle,<br />
har faat utnytningsordre, og bader sig nu i d<strong>et</strong> evige solskin -<br />
Fars varme kjærligh<strong>et</strong> - hinsides. D<strong>et</strong> var d<strong>et</strong>, som her beskjæftigede<br />
vor elskede bror. Int<strong>et</strong> and<strong>et</strong> b<strong>et</strong>ød nog<strong>et</strong> for<br />
ham, end at faa vite og kjende sandh<strong>et</strong>en, den han nu i fuldere<br />
maal fordyper sig i og glæder sig over, at Gud elsker alle ligt og<br />
at alle er hjemfalden til evig lykksaligh<strong>et</strong>, amen! D<strong>et</strong> er nu 27<br />
år siden vi først lærte bror Hjelle at kjende og han har hele tiden<br />
ofr<strong>et</strong> alt for d<strong>et</strong> lys som Far har lad<strong>et</strong> straale ind i hans bevisth<strong>et</strong><br />
- for den ofrede han i sin tid sin stilling, som lærer ved<br />
folkeskolen - men for d<strong>et</strong> og alt har Far bevist at være rik nok<br />
til at ordne alt slik d<strong>et</strong> behag<strong>et</strong> Ham bedst . . . . . >><br />
Når skulle holde møter averterte de i<br />
avisen under overskriften «Kjærligh<strong>et</strong>ens Gud forkynnes.,<br />
eller ).
S.V. Ulnes utga månedsblad<strong>et</strong>
lydige. som <strong>et</strong>ter døden ble belønn<strong>et</strong> med en vakker gullkrone<br />
på hod<strong>et</strong>.<br />
Min egen mor likte derimot godt at jeg skrev i barnespalten og<br />
hun var sikkert såre enig i alle mine formuleringer. For meg<br />
var d<strong>et</strong> fantastisk å se mitt eg<strong>et</strong> navn på trykk i <strong>et</strong> blad som ble<br />
sendt over hele Norges land og sikkert ble lest av flere hundre<br />
personer.<br />
Siden jeg som voksen fikk <strong>et</strong> noe mindre troskyldig syn på reli-<br />
gion og forkynnelse, synes jeg d<strong>et</strong> er ganske artig å se hvor på-<br />
virk<strong>et</strong> jeg i barndommen var av d<strong>et</strong> jeg den gang uten kritiske<br />
motforestillinger hadde hørt og lest. Fordi mine barneskrive-<br />
rier unektelig hører med til min egen personligh<strong>et</strong>sutvikling,<br />
forøvrig også som en hyllest til de gamle Nævlands-vennene<br />
med sitt lyse evangelium, vil jeg gjengi disse mine frimodige<br />
ytringer fra skoledagene:<br />
så nylig noen sigøynere - en kone og en <strong>lite</strong>n jente. Kan tro de<br />
var skitne og fæle! Og så hadde de så <strong>lite</strong>n oppdragelse. Men<br />
likevel er de Guds skapninger, som oss.<br />
Mens jeg sitter og skriver, ser jeg på samme tid ut over Guds<br />
frie natur. Solen skinner og glitrer på fjellene i d<strong>et</strong> fjerne. Skog<br />
og mark står i sin praktfulle drakt. Båter seiler på d<strong>et</strong> krystall-<br />
klare vann<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> er som jeg skulle være i himmelen. Vi kan<br />
aldrig fulltakke Gud for alt d<strong>et</strong> han har gjort!.<br />
Tenk, hvor Herren har vaert god,<br />
ga oss brød i hungersnøden.<br />
Gjør ham aldri mer imot,<br />
Han som følger oss til døden . . . .<br />
En julimorgen later d<strong>et</strong> til at jeg har opplevd
Trygg med Jesus kan vi fare,<br />
for Han er så snill og god.<br />
Og en tallrik engleskare<br />
villig lede vil vår fot.<br />
Hva kan vi vel ønske mere?<br />
D<strong>et</strong> vi trenger har vi fått.<br />
Og hvem kan vi kommandere?<br />
Alle tjener oss så godt.
~KlÆRLIGHETENS STORE MAKT.<br />
Hvad er den største makt paa jorden? Jo, d<strong>et</strong> er kjærligh<strong>et</strong>en.<br />
Nog<strong>et</strong> større eksisterer ikke.<br />
En <strong>lite</strong>n gut der var meg<strong>et</strong> fattig, blev efter sine foreldres død<br />
sendt til <strong>et</strong> barnehjem, og en rik dame som gjerne vilde ta ham<br />
til sig, lov<strong>et</strong> ham en mængde gilde ting, naar han kom til hen-<br />
des hjem. Gutten blev naturligvis begeistr<strong>et</strong> over d<strong>et</strong>te, men<br />
før damen gik, løft<strong>et</strong> han hod<strong>et</strong> og saa hende varmt ind i øine-<br />
ne, id<strong>et</strong> han sa: .Ja, men vil De være glad i mig?. Altsaa var<br />
kjærligh<strong>et</strong>en blit mere for ham end alt and<strong>et</strong>.<br />
Hvad nytter d<strong>et</strong> end om du er rik paa jordiske ting, naar du om-<br />
gaaes haarde og ukjærlige mennesker? Du vil føle dig utilfreds<br />
og bli sur og grætten. Men treffer du en som kun gir dig <strong>et</strong><br />
smil, vil du bli meg<strong>et</strong> l<strong>et</strong>tere om hjert<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> staar i en sang:<br />
Elsk mig imedens jeg lever,<br />
og hjert<strong>et</strong> om kjærligh<strong>et</strong> ber.<br />
Har døden først lukk<strong>et</strong> mit oie,<br />
behøves d<strong>et</strong> ikke mer.<br />
Ti d<strong>et</strong> er naar man lever man behøver kjærligh<strong>et</strong>, ikke efterat<br />
man er død. Hvis du ikke har penger at gi <strong>et</strong> fattig menneske,<br />
saa gi d<strong>et</strong> ialfald <strong>et</strong> smil og nogen venlige ord, og du vil faa selv<br />
de tristeste ansigter til at lyse.<br />
Hvorledes er d<strong>et</strong> saa med Guds kjærligh<strong>et</strong>?<br />
Jo, den er større end nog<strong>et</strong> menneske kan tænke sig. Hadde<br />
folk greie paa d<strong>et</strong>, vilde de isted<strong>et</strong>for at diskutere og trættes,<br />
bare takke for Hans uendelige kjærligh<strong>et</strong>*.<br />
De gamle
hjemmelag<strong>et</strong> buss*, som idag virker latterligpnpnmitiv, men i tiden omkring1926 -<br />
30 ble b<strong>et</strong>rakt<strong>et</strong> som nmnwt alubhss., med glassruter og dm i siden.<br />
de omtalt i
Han, som er liv<strong>et</strong>s kildespring,<br />
går nu som tjener selv omkring.<br />
Kor: Fryd, fryd, som ei ender,<br />
nu børnene kjenner.<br />
Øy<strong>et</strong> med lyst alene ser<br />
Jesus og ingen ydermer.<br />
Sannh<strong>et</strong>ens ånd i nåde stor<br />
roper sitt jubelbud rundt jord.<br />
Slumrende støv på dødens kyst,<br />
vekkes til liv og idel lyst.<br />
Loven, som ei<strong>et</strong> fordring kun,<br />
har fått en evig lukk<strong>et</strong> munn.<br />
Børnene ser at alt er fritt<br />
og er sin ansvarsbyrde kvitt.<br />
Alle har her den samme r<strong>et</strong>t,<br />
ingen er hånlig nedpå-s<strong>et</strong>t.<br />
Ingen av Gud er uteglemt,<br />
alie har Han for seg bestemt.<br />
En av dem som følte en viss sympati for Nzevlandsfolk<strong>et</strong> var<br />
Torvald Tu. Han er jo best kjent som *slåsemagar#, men på<br />
bunnen var han en alvorsmann, nokså lik sin dikterbror,<br />
Theodor Dahl. Jeg så dem begge - hver for seg - stikke innom<br />
på <strong>et</strong> par møter i Imslandssalen. En av grunnene var trolig<br />
at de begge kjente sangskribenten og predikanten Knut<br />
Røhr-Staff. I hans blad, «D<strong>et</strong> frie Ord>> fikkTu b1.a. offentliggjort<br />
denne vesle sangen:<br />
HØGT SOM HIMLEN<br />
(Tone .Hvilken venn.. . a)<br />
Fred og fryd med lovnads orda<br />
strøymer som ein fager foss:<br />
Høgt som himlen over jorda,<br />
er Guds miskund over oss!
Djupt d<strong>et</strong> då i hjarto bårar,<br />
når me kjenner heilag eld,<br />
syng med glød i alle årar,<br />
med sit unders stråleveld.<br />
Liv<strong>et</strong> får sin r<strong>et</strong>te røyndom,<br />
Gud er sjølv vår rike far!<br />
Sjela syng sin lengt og løyndom<br />
mot sitt opphav - og finn svar.<br />
Høgt som himlen over jorda<br />
er Guds miskund over oss . . .<br />
Livsens krans kring lovnads-orda<br />
står i blom ved Kristi kross!<br />
Da Hans Nævland avslutt<strong>et</strong> sin jordiske ferd søndag 18. januar<br />
1920 på Eidsvold, var jeg selv bare godt og vel ti år. Men jeg<br />
fikk <strong>et</strong> bestemt inntrykk av at noe utenom d<strong>et</strong> vanlige var<br />
hendt, og at mange sørg<strong>et</strong>, mens andre, i overensstemmelse<br />
med sitt syn, gled<strong>et</strong> seg over «forfremmelsen» til <strong>et</strong> evig liv.<br />
Jeg sitter med <strong>et</strong> velbrukt og guln<strong>et</strong> nummer av
elskende og nytende aand. En kjærligh<strong>et</strong>s-aapenbaring, som<br />
hans liv hadde vær<strong>et</strong>, overvættes i herligh<strong>et</strong>, saa blev hans<br />
bortgang. At beskrive den herligh<strong>et</strong>, som omgav os ved hans<br />
jordiske hyttes begravelse, d<strong>et</strong> er aldeles umulig; men de som<br />
var med, de vil nok aldrig glemme d<strong>et</strong>, men rnindes d<strong>et</strong> med<br />
vældig taknemligh<strong>et</strong> til vor fælies Far.<br />
Paa Vestre Gravlund, Kristiania, samledes en stor venneflok<br />
den 27. jan. for at følge hans jordiske levninger, som nu skul-<br />
de stedes til mor jord igjen. I <strong>et</strong> vældig blomstefflor, som<br />
sømmedes for ham, som saa rikelig hadde strødd roser for an-<br />
dre, førtes kisten til graven under taarer bland<strong>et</strong> med tak og<br />
jubel til Far for vor seer og bror.<br />
Bror Røhr-Staff talte i kapell<strong>et</strong> vældig deilig over <strong>et</strong> par linjer<br />
av <strong>et</strong> for br. N. meg<strong>et</strong> kostelig sangvers:<br />
Saa hans minde er velsign<strong>et</strong>! Tak, evig tak, Far, for din seer,<br />
prof<strong>et</strong>, vor bror!.<br />
Ulness.<br />
Nedenstaaende dikt blev oplæst paa graven og i Folk<strong>et</strong>s Hus:<br />
TIL BROR NÆVLANDS MINDE.<br />
Mel.: Faar jeg en heldende hytte<br />
En seer og prof<strong>et</strong> har os gjest<strong>et</strong><br />
paa vor lille og yndige jord,<br />
nu er hans besøkstid jo omme,<br />
men hans budskap gik dyp're end ord.<br />
Han hadde kun <strong>et</strong> tema og emne,<br />
d<strong>et</strong> var Far fra først og til sidst,<br />
d<strong>et</strong> eneste for ham værd at nævne,<br />
var at Gud saa ei feil eller brist.<br />
Han var haan<strong>et</strong>, spott<strong>et</strong>, hudfl<strong>et</strong>t<strong>et</strong><br />
som sin mester av vankundigh<strong>et</strong>s haand,<br />
men velsign<strong>et</strong>, agt<strong>et</strong> og elsk<strong>et</strong><br />
av dem som kjendte hans aand.<br />
Han spred<strong>et</strong> kun lys og glæde<br />
paa sin vandring i syd og nord,<br />
ti bevissth<strong>et</strong> om ondt fandt ei sæde,<br />
men kun godt paa hans deilige bord.<br />
Han vidn<strong>et</strong> saa skjønt om lys<strong>et</strong>,<br />
om Guds storh<strong>et</strong>, rigdom og magt.<br />
«Der er ingen død, o, venner!<br />
han smilende ofte har sagt.<br />
Nu har han nok følt d<strong>et</strong> dyp're,<br />
at døden den opslukt var,<br />
og seierens triumf han nyter<br />
forløst i fra ler<strong>et</strong>s kar.<br />
Saa jubler vi høit av glzede,<br />
naar her ved hans baare vi staar.<br />
Støv til støv atter vender,<br />
mens dobbelt av hans aand vi faar.
Saa tak du, vor vældige Far,<br />
for din seer, prof<strong>et</strong> vor bror,<br />
høit løft<strong>et</strong> han altid banner<strong>et</strong>,<br />
klart lød hans livsalige ord.<br />
S.V. Ulnesse<br />
D<strong>et</strong> kan neppe herske tvil om at d<strong>et</strong> her dreier seg om en sjel-<br />
den personligh<strong>et</strong>. Som jeg før har nevnt opplevde han å få arv-<br />
tagere, i form av reisende predikanter, som forkynte d<strong>et</strong> vir-<br />
kelig «glade budskap. om en kjcerlig, allmektig Far, og ikke en<br />
gammeltestamentlig, jødisk Jehova, form<strong>et</strong> <strong>et</strong>ter <strong>et</strong> strengt<br />
lydigh<strong>et</strong>s-system med motto<strong>et</strong> .øye for øye, tann for tann..<br />
Men noen varig ((folkebevegelse* ble likevel ikke virksomhe-<br />
ten <strong>et</strong>terat pionerene og de menige tilhengerne gikk bort. En<br />
kan fristes til å spørre om en lys og oppmuntrende kristendom<br />
i virkeligh<strong>et</strong>ens verden r<strong>et</strong>t og sl<strong>et</strong>t er for god for menneskehe-<br />
ten. Nå har jo mye positivt skjedd siden Nzevland og hans me-<br />
ningsfeiier drev sin virksomh<strong>et</strong>. Vi har bl. a. opplevd at en bi-<br />
skop og noen unge prester forlengst har stått fram og uteluk-<br />
kende framhev<strong>et</strong> Guds grenseløse kjcerligh<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> må davcere<br />
noe som skulle ha framtiden for seg.<br />
Personlig har jeg følt d<strong>et</strong> som en kjær oppgave å skrive denne<br />
ber<strong>et</strong>ningen om disse spesielle .frie venner., som ub<strong>et</strong>ing<strong>et</strong><br />
fortjener en nisje i d<strong>et</strong> norske kristenfolks historie.<br />
TOTALEN<br />
Erling Bendiksen bodde i <strong>hus</strong><strong>et</strong> tvers over gaten, i nr. 37, som<br />
mosteren hans, Anna Ingebr<strong>et</strong>sen, eide. Hun hadde bare en<br />
datter, som i mange år var kontordame i D.S.D. Erling var<br />
knapt <strong>et</strong> halvt år eldre enn meg, og vi kom til å være omgangs-<br />
venner i flere år. Han gikk riktignok i en høyere klasse på P<strong>et</strong>ri<br />
skole og spilte pikkolofløyte i guttemusikken.
Foreldrene hans var aktive medlemmer i en forening med <strong>et</strong><br />
langt, snurrig navn: Totalavholdsforeningen. D<strong>et</strong> gikk jo nesten<br />
ikke an for <strong>et</strong> barn å uttale d<strong>et</strong>te innviklede navn<strong>et</strong>, og selv<br />
de voksne må ha funn<strong>et</strong> d<strong>et</strong> tungvint, for d<strong>et</strong> ble vanligvis forkort<strong>et</strong><br />
til *Totalen>>. D<strong>et</strong> sa jo egentlig ikke så mye, men vi visste<br />
at foreningens fonnål var å arbeide mot de såkalte
vanger, den andre var Janna. De bodde begge i Paradis nr. 2.<br />
Janna var svært avholdt av oss barn og vi fikk en grenseløs<br />
kjærligh<strong>et</strong> til henne og dermed til selve saken, som jo også<br />
måtte være god og riktig når <strong>et</strong> slikt fint menneske kunne gå<br />
inn for den.<br />
Totalavholdsforeningem lokale i 1909. D<strong>et</strong> ble senere ombygg<strong>et</strong> og utvid<strong>et</strong>, b1.a. ved<br />
å rive <strong>hus</strong><strong>et</strong> til hyre og der oppfrne en tre <strong>et</strong>asjes$v. Til venstre den opprinnelige<br />
M<strong>et</strong>odistkirken rekt på en h t som tilhwte avholdslag<strong>et</strong>.<br />
TOBAKKENS FIENDE<br />
Frøken Mortensen, som til daglig arbeid<strong>et</strong> på Storhaug skole,<br />
formante oss ellers å være snille mot dyrene, og hun mente at<br />
vi burde la være å bruke tobakk, en annen slags gift d<strong>et</strong> var så<br />
altfor l<strong>et</strong>t å bli avhengig av. D<strong>et</strong> første var helt i sin orden, d<strong>et</strong><br />
andre også for den saks skyld. Jeg skulle nok klare å holde meg<br />
vekke fra slikt. Var nemlig tobakken så syndig vond som den<br />
skråen jeg hadde satt tennene mine i nede i vedboden hos<br />
Frits, så neimen om d<strong>et</strong> skulle være så vanskelig! Og d<strong>et</strong>te å
Jannu Mortensen i urage ar, og <strong>et</strong> bilde slik de fleste <strong>hus</strong>ker henne<br />
suge røyk i seg fra en kvit eller brun stilk var heller ikke noe å<br />
trakte <strong>et</strong>ter. Jeg hadde nylig prøvd å smatte på en sigar<strong>et</strong>tpinne<br />
bak <strong>hus</strong>veggen hos Iversen, og d<strong>et</strong> må jeg tilstå var mer<br />
karslig enn velsmakende! Da nå fmken Mortensen stadig<br />
holdt fram hvor skadelig all giftbruk var, ble jeg så overtydd<br />
om at hun snakk<strong>et</strong> sant og viselig, at da jeg en gang fant en<br />
nesten full sigar<strong>et</strong>teske på gaten, gikk jeg bent hjem og putt<strong>et</strong><br />
djevelskapen direkte i <strong>et</strong>asjeovnen. Så de sigar<strong>et</strong>tene gikk i<br />
ord<strong>et</strong>s beste forstand opp i røyk! Men ovnen overlevde d<strong>et</strong>, for<br />
den var av støypegods. Nå kunne kanskje denne offferhandlingen<br />
min på s<strong>et</strong>t og vis tjene som en slags
som offer. er forresten ikke ord<strong>et</strong> i denne forbindelsen,<br />
for Pedersen var hjertens glad og takknemlig for tilbud<strong>et</strong>.<br />
Han ville mer enn gjerne overta hele .parti<strong>et</strong>», men dessverre<br />
hadde han ikke portemoneen på seg i øyeblikk<strong>et</strong> . Vi skulle få<br />
oppgjør<strong>et</strong> senere. Men d<strong>et</strong> fikk vi neimen ikke! Han <br />
d<strong>et</strong> r<strong>et</strong>t og sl<strong>et</strong>t, og vi for vår del var ikke freidige nok til å minne<br />
ham om gjelden. Så d<strong>et</strong> skal ikke kunne sies at vi gjorde noen<br />
lukrativ forr<strong>et</strong>ning den gangen! Men på s<strong>et</strong>t og vis var d<strong>et</strong><br />
bare godt, for dermed slapp vi å bære på noe samvittigh<strong>et</strong>snag<br />
for å ha høst<strong>et</strong> økonomiske fordeler av andres skadelige nytelser.<br />
D<strong>et</strong> var nok av dem som d<strong>et</strong> gjorde!<br />
Ellers vil jeg i samme slengen nevne, at <strong>et</strong> av de <br />
bestemor kunne utenat og siterte for meg, var d<strong>et</strong> som handl<strong>et</strong><br />
om de røykende kvinnfolk. I hele min oppvekst var d<strong>et</strong> ikke<br />
vanlig at damer brukte tobakk, og sl<strong>et</strong>t ikke til offentlig besku-<br />
else. I Danmark var d<strong>et</strong> jo mere akseptert, der gikk de frimo-<br />
dig ute på gaten med sigarer i munnen. Men ikke i Norge.<br />
Selv <strong>hus</strong>ker jeg at jeg som voksen, til min store forbauselse<br />
oppdag<strong>et</strong> fra mitt kontorvindu, at en ung dame satt på en benk<br />
utenfor P<strong>et</strong>rikirken og røkte på en sigar<strong>et</strong>t. Jeg trodde ikke mi-<br />
ne egne øyne!<br />
Men tilbake til bestemors , som hun hørte ble<br />
sung<strong>et</strong> av fire tømmermenn som oppførte Enok Melings <strong>hus</strong><br />
på Meling omkring 1865:<br />
D<strong>et</strong> hessligaste, korso, eg synes av alt,<br />
e' når kvinnfolkå tåbakke' bruge.<br />
Så går der av <strong>hus</strong>e' d<strong>et</strong> så ikkje e' falt,<br />
når pibå ska' komme te' ryga.<br />
D<strong>et</strong> e' hessligt te' sjå<br />
for ein så sko få<br />
seg sådan ei flingsa te kåna!<br />
Jeg fikk vers<strong>et</strong> offentliggjort i Aftenblad<strong>et</strong> da jeg selv var 21 år<br />
og for lengst hadde tatt <strong>et</strong> avgjort standpunkt mot nikontin-<br />
bruk i sin alminneligh<strong>et</strong>, så jeg slutt<strong>et</strong> inserat<strong>et</strong> med følgende<br />
spørsmål: .Mon vi skal si oss enig, vi mannfolk i 1930?>>
BØDKERSMUGET 9<br />
Da jeg var ti år gammel - i 1919 - fikk vi ikke bo lenger i<br />
dverg<strong>hus</strong><strong>et</strong> i Langgaten. En slektning av vertinnen skulle flyt-<br />
te inn. Uheldigvis var d<strong>et</strong> n<strong>et</strong>topp i den tiden da d<strong>et</strong> var som<br />
knappest om <strong>hus</strong>rom. D<strong>et</strong> så derfor virkelig bråk<strong>et</strong> ut for oss å<br />
finne <strong>et</strong> nytt sted å bo.<br />
Endelig - som ved <strong>et</strong> under - fikk vi flytte inn i en gammel<br />
rønne som tilhørte fabrikkeier Halvorsen, min mors arbeids-<br />
giver. Rønnen, som de påsto var over hundre år gammel, var<br />
dårlig vedlikeholdt og derfor sterkt til nedfalls. Tanken var at<br />
den i nær kamtid - sammen med fem andre tre<strong>hus</strong> i kvartal<strong>et</strong><br />
- skulle saneres for å gi plass til en moderne fabrikkbygning.<br />
Golvplankene var så slitte at kvistene i veden sto opp som<br />
stygge vorter, dørene og veggene var skjeve, og lågt var d<strong>et</strong><br />
under tak<strong>et</strong>. Vinduene var gisne og måtte åpnes med største<br />
forsiktigh<strong>et</strong> for ikke å gå i stykker. Vann måtte bæres fra en<br />
krane i kjelleren de første årene, og oppbevares i en sinkbøtte<br />
på kjøkkenbenken, med vassause i, som på landsbygda. Opp-<br />
vaskvann<strong>et</strong> ble saml<strong>et</strong> i en pøs på golv<strong>et</strong>, eller slengt r<strong>et</strong>t ut i<br />
enaturhagenn gjennom bakdøren. Elektrisk lys var bare in-
stallert i stuene og på kjøkken<strong>et</strong>, men verken i ganger, kjeller<br />
eller loft. Gass var heller ikke innlagt, så til å begynne med<br />
måtte vi koke maten på en eldgammel komfyr. Brennstoff<strong>et</strong><br />
var hovedsakelig spøner, eller høvelflis, som bestemor skaff<strong>et</strong><br />
til veie fra noen trevarefabrikker i nærh<strong>et</strong>en og Jensens dreieri<br />
i Verksgaten 51. Av og til oppsøkte jeg henne i spønehaugene<br />
hos aleverandørene>>, for å hjelpe til med stappingen av sekkene.<br />
Disse ble til slutt temmelig tunge, men bestemor hadde<br />
i alle år vært <strong>et</strong> riktig arbeidsjern, så hun kvidde seg ikke d<strong>et</strong><br />
ringeste for å fatle den ganske tunge børen på ryggen i <strong>et</strong> reip<br />
og s<strong>lite</strong> den opp bakkene til <strong>hus</strong><strong>et</strong> på toppen, for der å<br />
buksere de lange sekkene inn gjennom tre kjellerdører og
tømme innhold<strong>et</strong> i d<strong>et</strong> innerste romm<strong>et</strong>, der berg<strong>et</strong> skrådde<br />
opp til <strong>hus</strong><strong>et</strong>s endevegg mot sør. Hun bar hundrevis av spønesekker<br />
i 15 år - helt til hun var godt og vel 95 år gammel. Vi<br />
forsøkte så lempelig som mulig å £raråde henne å drive på med<br />
spønehentingen i så høy alder, men hun hadde bare så vondt<br />
for å la være, så lenge hun følte seg i stand til d<strong>et</strong>. Hun ville så<br />
gjeme viere til nytte og hadde arbeidsmot, vilje og helse. En<br />
annen ting hun likte å drive tiden med, var å spøte golvtepper<br />
av restegarn i alle kulører. D<strong>et</strong> ble mange og lange
dag, og bør ikke ødelegges, fordi d<strong>et</strong> både er eldgammelt og<br />
minnerikt, en sjelden rarit<strong>et</strong>). Noen år lå jeg i en såkalt *felt-<br />
seng., som om morgenen ble slått sammen og plassert opp<br />
ned ute på bakgangen. Den var <strong>lite</strong> behagelig å sove i, og dertil<br />
knirk<strong>et</strong> den så besatt bare jeg le<strong>et</strong> aldri så <strong>lite</strong> på meg.<br />
Tante Gr<strong>et</strong>he hadde sitt eg<strong>et</strong> oppholds- og soverom i d<strong>et</strong> ve-<br />
sle kammers<strong>et</strong> med vindu mot bakken. Foruten sengen hadde<br />
hun en amerikansk gyngestol, bord og <strong>et</strong> par enkle stoler med<br />
dreide ben og ryggspiler. Ellers var d<strong>et</strong> en kommode og <strong>et</strong>a-<br />
sjeovnen. Stor plass var d<strong>et</strong> ikke å bevege seg på, men likevel<br />
syntes jeg d<strong>et</strong> var kjekt å komme inn til tante. Rent idyllisk når<br />
den vesle, røde måneskinnslampen var tent om kvelden. Noe<br />
munngodt var d<strong>et</strong> ikke sjelden å «hale».<br />
Tante koker kaffen på sin *Beat&ea.
KJELLEREN<br />
Under d<strong>et</strong> langstrakte <strong>hus</strong><strong>et</strong> var d<strong>et</strong> en primitiv kjeller, avdelt i<br />
tre
Noen lukrativ virksomh<strong>et</strong> for arrangørene var selvsagt ikke<br />
disse *kjeller-<strong>et</strong>ablissementene., men d<strong>et</strong> smakte jo aldri så<br />
<strong>lite</strong> av
flamme. Men da jeg ved uaktsomh<strong>et</strong> tømte en blanding av<br />
svovelsyre, vann og klorsurt-kalium i flasken, eksploderte<br />
glassrørene og korken for med <strong>et</strong> kraftig smell i vær<strong>et</strong>. Int<strong>et</strong><br />
and<strong>et</strong> blev ødelagt, vi bare *stokk litt me' de' sams.. Min<br />
interesse for kjemi fikk en avgjørende knekk i samme stund,<br />
men Sigurd mist<strong>et</strong> ikke mot<strong>et</strong>.<br />
Ellers hadde jeg .snekkerverksted» her oppe under møn<strong>et</strong>.<br />
Jeg «fabrikerte>> dokkemøbler, som jeg stilte ut i kjellervindu<strong>et</strong>.<br />
For om mulig å få litt mer oms<strong>et</strong>ning, dro Johannes og jeg<br />
en kasse full av produkter ned til Torg<strong>et</strong>, der d<strong>et</strong> var ahaustmarken*.<br />
Ikke lenge <strong>et</strong>ter at vi hadde plassert kassen på <strong>et</strong><br />
iøynefallende sted i rekken blant de andre .selgerne*, fikk kameraten<br />
min den store skjelven. Han skamm<strong>et</strong> seg slik at han<br />
smøg seg vekk før jeg fikk sukk for meg. Der sto jeg igjen med<br />
varelager<strong>et</strong>, ene og forlatt. Mange mennesker glodde både på<br />
meg og de annodslige gjenstandene jeg hadde . Enkelte<br />
spurte endog om hva tingene kost<strong>et</strong>. Men ingen følte seg<br />
frist<strong>et</strong> til å kjøpe noe, om mine priser var aldri så beskjedne.<br />
D<strong>et</strong> hele var en ordentig trist affære!<br />
Stort likere gikk d<strong>et</strong> heller ikke den gangen jeg som 1 l-åring<br />
skulle selge snop på isen, på selveste Breiavatn<strong>et</strong>. Jeg hadde<br />
kjøpt en plate kokesjokolade, av den sorten som er inndelt i<br />
små firkanter. Disse pakk<strong>et</strong> jeg sirlig inn i silkepapir og la dem<br />
i en sigarkasse. Dessuten anskaff<strong>et</strong> jeg to lakrisstenger og tre<br />
amerikanske epler. Hele sortiment<strong>et</strong> plasserte jeg i en <strong>lite</strong>n sigarkasse,<br />
fest<strong>et</strong> til en snor rundt halsen. Med stor spenning<br />
vandr<strong>et</strong> jeg i skumringen ned til vann<strong>et</strong> ved Domkirken. Uff,<br />
turde jeg virkelig? Hvordan ville d<strong>et</strong> vel gå? Tenk om . . . . Men<br />
valg<strong>et</strong> var mitt eg<strong>et</strong>, her var d<strong>et</strong> bare å fatte mot og hoppe ned<br />
på isen og gi seg lykken i vold. Så mange skøyteløpere var d<strong>et</strong><br />
ikke akkurat på d<strong>et</strong> tidspunkt<strong>et</strong>, men under min vandring på<br />
var d<strong>et</strong> saktens noen av som kom bort<br />
for å se hva selgeren hadde å tilby. En ungdom b<strong>et</strong>alte 20 øre<br />
for den ene lakrisstangen (som jeg selv neppe hadde gitt mer<br />
enn ti øre for) og fem ore for tre «konfekter». At han ikke slo<br />
meg halvt forderv<strong>et</strong> da han oppdag<strong>et</strong> luren<strong>et</strong>! Mens jeg gikk
der med sigarkassen, kom en hel gjeng garpunger hen til meg.<br />
En av dem tok <strong>et</strong> eple og ville vite prisen på d<strong>et</strong>. Samtidig var<br />
han hjerteløs nok til å stjele noen av sjokoladebitene, som han<br />
slengte ned på isen til glede for de omkringstående. Etter den<br />
sjokkerende tildragelsen avbrøt jeg handelsvirksomh<strong>et</strong>en, og<br />
rusl<strong>et</strong> slukør<strong>et</strong> hjem. Noen ører i overskudd må d<strong>et</strong> ha blitt,<br />
for dagen <strong>et</strong>ter kjøpte jeg nye varer. Disse ble imidlertid ikke<br />
solgt, jeg for<strong>et</strong>rakk å meske min egen gane.<br />
På loft<strong>et</strong> lot d<strong>et</strong> til at den store kolonien med tamme, hvite<br />
mus formerte seg noe rent uhyggelig. Jeg start<strong>et</strong> jo med to<br />
stykker, tilveiebrakt av Jonas Hovland, men før jeg fikk sukk<br />
for meg, kom d<strong>et</strong> flere skapninger enn jeg klarte å holde styr<br />
på. Til slutt hadde jeg ikke ann<strong>et</strong> å gjøre enn å gå til total utryd-<br />
delse av samtlige individer i den talløse hvite flokk. Som en er-<br />
statning fikk jeg senere en kullsvart kattunge. Den ble gitt<br />
navn<strong>et</strong> «Lissi», og var så nyfødt at jeg den første tiden måtte<br />
mate (for ikke å si melke) den ved hjelp av en teskje.
drev jeg som anleggsingeniør og lag<strong>et</strong> gangveier, som jeg bro-<br />
la med murstein, og form<strong>et</strong> små blomsterbed på sidene. Jor-<br />
den måtte jeg for d<strong>et</strong> meste hente i margarinkassebilen min,<br />
helt £ra marken på nedsiden av Johanneskirken. I den ene en-<br />
den av gården var d<strong>et</strong> <strong>et</strong> stort berg, og d<strong>et</strong> var gildt å hogge<br />
små trapper og avsatser i d<strong>et</strong>. Men en måtte sannelig ha tål-<br />
modigh<strong>et</strong> til slik virksomh<strong>et</strong>, for meiselen som ble nytt<strong>et</strong>, var<br />
ikke særlig velskikk<strong>et</strong> til formål<strong>et</strong>. Erling var ikke mindre in-<br />
teressert i å bruke kreftene sine på fjellveggen, vi var ingeniø-<br />
rer og veiarbeidere på samme tid.<br />
I en stor - en forhenværende dokasse, når sant skal<br />
sies - med store skiferheller i bunnen og på sidene, hadde vi<br />
en spennende . Den var fuktig og d<strong>et</strong> krøp ekle snegler<br />
opp og ned langs veggene. Men koselig var d<strong>et</strong> likevel når<br />
stearinlys<strong>et</strong> var tent om kvelden og vi satt der noen gutter i lag<br />
og holdt hemmelige møter. Banden hadde vi gitt d<strong>et</strong> fryktinngydende<br />
navn<strong>et</strong> . Stort hyggeligere kunne<br />
d<strong>et</strong> ikke være. Ett av medlemmene var Sivert Hansen. Han<br />
var ikke stort eldre enn oss andre, men kunne likevel fortelle<br />
at han allerede hadde vært ute på
KONDITORIVIRKSOMHET OG FISKING<br />
Far til Erling var konditormester. Han arbeid<strong>et</strong> lenge i firma<strong>et</strong><br />
R.A. Idøe, som drev en stor kolonialhandel i Verksgaten 1,<br />
d<strong>et</strong> imponerende mur<strong>hus</strong><strong>et</strong> ved siden av slaktenn<strong>et</strong>er A. Id-<br />
søe. De to innehaverne var brødre, men drev sine firma hver<br />
for seg i separerte bygninger. I den velassorterte *kolonialen>><br />
var d<strong>et</strong> uvanlig høyt under tak<strong>et</strong>, d<strong>et</strong> var nok i sin tid byens<br />
mest moderne butikk i sitt slag, rangert høyere enn både Sta-<br />
vanger Colonialforr<strong>et</strong>ning og S. Leversen, begge i Kirkegaten<br />
og K. Kristiansen i Kannik. Som i alle butikkene var d<strong>et</strong> solide<br />
disker som skilte kundene fra ekspeditørene. Sistnevnte be-<br />
sto nesten utelukkende av kvinner i nær sagt alle aldre. R.A.<br />
Idsøe drev også en egen avdeling med fisk og delikatesser.<br />
Spekesild i tønner på rad og rekke var en populær vare, men<br />
bidro til at odøren i avdelingen var så sterk at «delikatessen»<br />
måtte isoleres fra den øvrige butikken med en glassvegg. Jeg<br />
hadde inntrykk av at eieren selv hadde sin yndlingsplass her<br />
inne, akkurat som gamle Gundersen på Torg<strong>et</strong> i sin tilsvaren-<br />
de forr<strong>et</strong>ning.<br />
På baksiden av Idsøebygg<strong>et</strong>, mot den smale Songesandsga-<br />
ten, var firma<strong>et</strong>s bakeri og konditori, og her var Lorentz Ben-<br />
diksens arbeidsplass. Minst en gang fikk jeg lov til å følge Er-<br />
ling opp i d<strong>et</strong>te velluktende produksjonslokal<strong>et</strong>, og fikk smake<br />
noen wienerbrødskalker mens vi studerte framstillingen av<br />
lekkeriene. Senere overtok Bendiksen <strong>et</strong> vel<strong>et</strong>ablert bakeri-<br />
og konditori i Nygaten 14 og drev d<strong>et</strong>te i sitt navn. Hans eldste<br />
sønn, Bjarne, gikk i farens kremfløtebesmurte fotspor, men<br />
arbeid<strong>et</strong> den lengste tiden i d<strong>et</strong> konditori<strong>et</strong> produksjonslag<strong>et</strong><br />
«Samhold. drev i Jammerdalen, nærmere bestemt Pedersga-<br />
ten 110-116.<br />
L. Bendiksen - som jeg levende ser for meg med sin pikante<br />
snurrebart under nesen, hadde en hobby, og d<strong>et</strong> var å ro ut på<br />
fisk<strong>et</strong>ur i Gandsfjorden. Da hendte d<strong>et</strong> iblant at Erling og jeg<br />
fikk være med. Vi spaserte da fra Langgaten 37 og ut til Ro-<br />
klubben Terje Vikens båt<strong>hus</strong> i bunnen av Hillevågsvatn<strong>et</strong>.<br />
Bendiksen var gammelt medlem av klubben, som var en un-
deravdeling av Totalavholdsforeningen, og hadde derfor spesiell<br />
tillatelse til å fortøye snekken sin med solid kj<strong>et</strong>ting og<br />
hengelås i d<strong>et</strong> ene hjøm<strong>et</strong> av d<strong>et</strong> rødmalte båt<strong>hus</strong><strong>et</strong>. Årer og<br />
fiskeutstyr var oppbevart inne i <strong>hus</strong><strong>et</strong>. Mens gubben selv satt<br />
ved årene, var Erling plassert på en annen tofte, og jeg i bakskoten,<br />
der jeg pleide sitte og stikke den høyre pekefingen<br />
halvt ned i sjøen, for likesom å måle farten. Et stykke ute på<br />
Gandsfjorden start<strong>et</strong> fiskingen med to-angl<strong>et</strong> snøre. D<strong>et</strong> var<br />
Bendiksen selv som prøvde lykken, men også Erling og jeg<br />
fikk forsøke om vi kunne få . Sant å si var d<strong>et</strong> heller<br />
sjelden at jeg klarte d<strong>et</strong>.<br />
Noen vanlig sportsfisker kom jeg eliers aldri til å bli. Ett unntak<br />
var dog min deltagelse under de rike sildefiskeriene i min<br />
oppvekst. Mitt engasjement innskrenk<strong>et</strong> seg imidlertid til å<br />
møte opp på den nye Fiskepiren i ncerh<strong>et</strong>en av Stavanger<br />
Smørfabrikk (med de tre store S-ene som varemerke), når alle<br />
skutene kom inn fra felt<strong>et</strong> for å losse sine overdådige fangster,<br />
som skulle viderebefordres til de mange herm<strong>et</strong>ikkfabrikkene,<br />
for å bli til deilig kippers i dåser med fargerike <strong>et</strong>ik<strong>et</strong>ter.<br />
Tønnene som ble firt ned fra heisebommene, ble fylt i lasterommene,<br />
der bes<strong>et</strong>ningsmedlemmene og leide mannfolk sto<br />
til oppunder armene i fiskedungene med sine skufler og jobb<strong>et</strong><br />
for harde liv<strong>et</strong>. Straks tønnene var fylte, ble de heist opp, for<br />
straks <strong>et</strong>ter å bli tømt i kassene som enten var plassert på kaien,<br />
eller på bilenes lasteplaner. Under denne operasjonen var<br />
d<strong>et</strong> ikke til å unngå at utallige glatte og feite sildeskrotter falt<br />
utenfor ilåtene. Disse villfarne skrottene ble straks tatt hånd<br />
om av ungene på bryggekanten, der d<strong>et</strong> gjaldt å nappe til seg<br />
så mange som råd var, og tre inn på de medbrakte ståltrådene.<br />
Siden d<strong>et</strong> jo ikke pleier vcere så nøye med en pølse i slakt<strong>et</strong>iden<br />
og en sild i fiskesesongen, var d<strong>et</strong> sjelden at ungene ble jag<strong>et</strong><br />
vekk, hvis de da ikke i sin iver gikk for mye i veien og hindr<strong>et</strong><br />
lossearbeid<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> ble gjeme mågen joflige hånkar.,<br />
som ble slept hjem te'
lufttørkes, for ikke å snakke om de som ble røykt til «kippes».<br />
Nydelig smakte silder<strong>et</strong>tene i alle fasonger, og ikke var d<strong>et</strong><br />
nødvendig å minesere på porsjonene så lenge fisk<strong>et</strong> sto på. De<br />
som for<strong>et</strong>rakk å kjøpe silden over disk, kunne i sesongen gå<br />
ned på «den kommunale fiskehandel. og kjøpe så mange de<br />
ville for tre øre pr. stykk.<br />
BARNESKRIBLERIER<br />
D<strong>et</strong> er ganske artig, blant de bortgjemte papirer, å finne brev<br />
som er skrev<strong>et</strong> i barneårene. B<strong>et</strong>ydningsløse i og for seg, og<br />
kloss<strong>et</strong> form<strong>et</strong>, men likevel kan de fortelle noe om ,<br />
som senere ble renskrev<strong>et</strong>, men siden konvolutten er i be-<br />
hold, kan d<strong>et</strong> jo også være at brev<strong>et</strong> aldri ble sendt. Da adres-<br />
saten forlengst er død og begrav<strong>et</strong>, er d<strong>et</strong> nå for sent å postleg-<br />
ge brev<strong>et</strong>, som lyder slik:<br />
få lov til å spørge om hvordan dere lever, og hvordan d<strong>et</strong> står<br />
til. Du vilde vel ikke sende svar, så er du snild. Jeg har endnu<br />
<strong>lite</strong> grand å si. Nu er vi komm<strong>et</strong> en plads hvor vi kan gjøre hvad<br />
vi vil, så å sige. Vi har næsten hele <strong>hus</strong><strong>et</strong> for os selv. Der bor<br />
bare en Dame i en stue. Jeg må skrive adressen: Bødkersmug<strong>et</strong><br />
9, ind gj ennem Pedersgaten. Jeg har glemt å sige at vi lever<br />
bare godt.<br />
Hilsen £ra Gottfreds<br />
Vanligvis var jeg og tante (eller ((dadda., som også ble brukt)<br />
svært fortrolige venner, men d<strong>et</strong> hendte iblant at jeg ble fornzerm<strong>et</strong><br />
på henne for <strong>et</strong>t eller ann<strong>et</strong> jeg ikke likte. En gang ville<br />
jeg bli med henne i en begravelse for <strong>et</strong>terpå å følge henne inn i<br />
sørge<strong>hus</strong><strong>et</strong>, der jeg visste de hadde mange lekre kaker. Men<br />
hun mente at d<strong>et</strong> var upassende, og jeg måtte gi tapt. Da hun i<br />
kveldingen kom hjem, fant hun på bord<strong>et</strong> sitt <strong>et</strong> brev fra meg,<br />
og d<strong>et</strong> var ikke særlig sympatisk form<strong>et</strong>. Jeg ville være sint på<br />
henne lenge! En annen gang - mens jeg gikk i tredje klasse<br />
(19 18), skrev jeg, <strong>et</strong>ter en ny uoverensstemmelse, <strong>et</strong> brev på<br />
baksiden av en sardinreklameplakat for .the Herold smokes<br />
sardines, packed by Helje Valvatne, Sunde, Norway» - sålydende:<br />
((Kjære tante Gr<strong>et</strong>he, er jeg styg for d<strong>et</strong> jeg jorde? Jeg vil prøve<br />
og vaere snild. horgen skal vi ha d<strong>et</strong> kjekt. Vi gaar naturlevis<br />
en tur for d<strong>et</strong> første, og d<strong>et</strong> andre er at vi snakker lit om julen vi<br />
har i vente. Da skal vi spise middag og når vi d<strong>et</strong> har jort saa<br />
gaar vi jerne en tur igjen. Skriv tilbake paa d<strong>et</strong> du synes er<br />
sandt p.<br />
Adressaten var naturligvis storsinn<strong>et</strong> og sendte pr. omgående<br />
følgende skriftlige svar:<br />
*Kjere Gotfred. Du er flink at skrive. D<strong>et</strong> du skrev er baade<br />
vist og sandt i alle maader. Vi skal ha d<strong>et</strong> kjekt i julen. Jul<strong>et</strong>re<br />
maa vi naturligvis ha og meg<strong>et</strong> godt. Saa faar vi vente på julen.<br />
Hilsen Tante*.<br />
Tante Gr<strong>et</strong>he og jeg var født på samme datum, nemlig 13.<br />
april, men med en aldersforskjell på 38 år. I 1921 fylte hun 50<br />
år, og jeg 12. I anledning av
livs første leiligh<strong>et</strong>ssang. At forfatteren dekk<strong>et</strong> seg bak psevdonym<strong>et</strong><br />
«Bob>> skyltes neppe at han skamm<strong>et</strong> seg over produkt<strong>et</strong>,<br />
men muligens fordi d<strong>et</strong> ikke skulle virke som om han<br />
skrev sang til sin egen , som denne gang naturligvis<br />
mest av alt gjaldt tantes .femti års jubileum. Tonen er<br />
, en fornemmelse av hvordan liv<strong>et</strong> skulle komme<br />
til å arte seg, for den saks skyld hvordan d<strong>et</strong> fortoner seg<br />
for alle mennesker, selv om de ikke akkurat gir uttrykk for slike<br />
tanker ved starten av livsløp<strong>et</strong>.
BARSELGRØT<br />
I gamle dager var d<strong>et</strong> vanlig å besøke en barselkvinne like <strong>et</strong>ter<br />
nedkomsten, for å gratulere med vel overstått og selvsagt for å<br />
beundre spebarn<strong>et</strong>. Fødselen skjedde bare i ytterst sjeldne til-<br />
feller på en klinikk, men hovedsakelig i hjemm<strong>et</strong>. De besø-<br />
kende kunne gjerne bære med seg en rikelig porsjon med ris-<br />
engrynspat, forhåpentlig ikke alle, i så fall ville den sengelig-<br />
gende mamma ha all grunn til å stønne fram de kjente ordene<br />
ved en historisk anledning: >>. . . Drep meg, men ikke med<br />
grøt!
MED TANTE TIL TANANGER<br />
D<strong>et</strong> var nærmest en årviss for<strong>et</strong>eelse at tante Gr<strong>et</strong>he tok seg<br />
en sommertur til Tananger, og jeg fikk da gjeme være hennes<br />
. Noen bru over Hafrsfjord eksisterte ikke den<br />
gang, så
Naturligvis gikk d<strong>et</strong> an for den som ville komme fra Stavanger<br />
til Tananger uten å krysse fjorden å ta veien om Solakrossen<br />
og forts<strong>et</strong>te om Sømme, Snøde og Hagakrossen, men da d<strong>et</strong> jo<br />
var en veldig forlengelse, var d<strong>et</strong> nesten nødvendig å kjøre<br />
med hest og vogn, eventuelt sykle, <strong>et</strong>ter at slike to-hjulte kjør<strong>et</strong>øyer<br />
kom i bruk. Men en vakker dag dukk<strong>et</strong> d<strong>et</strong> opp en annen,<br />
hypermoderne kjøredoning: Automobilen. En av dem<br />
som her så en muligh<strong>et</strong>, var postbefordreren Enok Evensen<br />
som bodde like ved Hagakrossen. Han kjøpte en diger .privatbil»<br />
med en kraftig motor og kjørte daglig mellom Tananger og<br />
Stavanger. Først og fremst skulle han jo bringe posten mellom<br />
de to ytrepunktene, men i tillegg var d<strong>et</strong> meningen å føre passasjerer<br />
i begge r<strong>et</strong>ninger. Turen ble meg<strong>et</strong> populær, og de<br />
som ville være med måtte helst bestille plass på forhånd.<br />
Godtgjørelsen for å bli med på denne eksklusive, lange ferden<br />
i åpen automobil med
Serine ikke var hjemme. Hun var hos en mann som h<strong>et</strong>er<br />
Knutsen, på Melingsstykk<strong>et</strong>. Konen hans døde ifjor, v<strong>et</strong> dere,<br />
og han har en <strong>lite</strong>n gutt som Serine må passe på. Derfor kan vi<br />
ha hele <strong>hus</strong><strong>et</strong> til rådigh<strong>et</strong>. Maren, som har fått butikkplass,<br />
har fått en ukes ferie og er i Tananger, desto gildere er d<strong>et</strong>.<br />
Forstår dere?? Knutsen har en hund som h<strong>et</strong>er Prins og den<br />
har jeg gjort mig til venns med. Den er sort og ligner han Nero<br />
til Aksel Olsen i Langgaten.<br />
En natt skremte jeg Gr<strong>et</strong>he av. Da vi lå i sengen tok jeg til å<br />
skrape i væggen, og tante tenkte d<strong>et</strong> var en rotte. Hun spratt<br />
opp, og tok en støvel og slo i væggen så d<strong>et</strong> dundr<strong>et</strong>. Hun blev<br />
naturligvis sint da hun fikk vite hvad som var årsaken til skra-<br />
pingen.<br />
På torsdag var vi på «Bulegå», og jeg bad<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> var skrekkelig<br />
kjekt. D<strong>et</strong> var forresten den gildeste sommer jeg har vært i<br />
Tananger.<br />
Jeg har smakt både blåbær og mikkelsbær. Ikke så mange,<br />
forstår!!! Vi er bedt inn til så mange, men har ennu ikke vært<br />
hos nogen. Dere skal tni at hu Maria Lods gaber. Vi har hatt<br />
oss mang en billig lått av henne. Fredag var vi ute og spiste på<br />
stikkelsbzerkart og neper. Vi drikker på melk og spiser på egg i<br />
lange baner, så vi blir så tykke når vi kommer hjem at vi ikke<br />
kan komme inn gjennom døren. (Nu roper tante igjen: ((Kom<br />
og spis middag!!!. Og jeg gikk og spiste egg og røkeflesk).<br />
Jeg springer og holder sjau med han Prins fra morgen til kveld,<br />
så dere kan ikke tro hvor kjekt vi har d<strong>et</strong>.<br />
Vi kommer antagelig å gå op til Myklebust på lørdag, og da<br />
skal vi ha d<strong>et</strong> like kjekt. Vi skuile hilse £ra så mange kjente: Fra<br />
Guri (der vi kjøpte melken), fra Knut og Maria (lods), fra Sa-<br />
mue1 og frue og naturligvis fra Serine og Maren og tusener av<br />
andre. Og megen hilsen fra tante og tusen millioner hilsener<br />
både til dig, mor,og Bestemor £ra mig, Gottfred. Farvel så<br />
lenge.<br />
Unskyld skriften, for jeg hadde ikke blekk, bare blyant. Gir du<br />
musene mat? ? ?
YRKESREFLEKSJONER:<br />
MOBELFABRIKANT ELLER LÆRER?<br />
D<strong>et</strong> er jo gjerne slik at barn tidlig kan sysle med refleksjoner<br />
om hva de skal gi seg i kast med når skol<strong>et</strong>iden er forbi og de<br />
skal ut i liv<strong>et</strong> som voksne. Hva meg selv angår, var d<strong>et</strong> - som<br />
tidligere nevnt - naturlig å ta peiling på noe som hadde med<br />
skrivevirksomh<strong>et</strong> å gjøre. Men skulle d<strong>et</strong> her dreie seg om <strong>et</strong><br />
usikkert levebrød, kunne vel andre ting komme på tale, hva<br />
d<strong>et</strong> nå måtte være. Etter at jeg begynte med å
MED JENTER I TYSK-TIMEN<br />
I de 7 årene jeg gikk på Storhaug folkeskole anså vi d<strong>et</strong> som en<br />
naturlig ting at gutter og jenter i byen skulle gå i separate klas-<br />
ser. På landsbygda med få elever var d<strong>et</strong> nok annerledes. Et<br />
unntak var d<strong>et</strong> for mitt vedkommende år<strong>et</strong> før avgangseksa-<br />
men og vi skulle over til middelskolen og derfor måtte få un-<br />
deniisning i tysk i 7. Masse. De som ikke skulle overflyttes falt<br />
da vekk i disse timene, og da d<strong>et</strong> samme var tilfelle med en<br />
jenteklasse, måtte tysk-kandidatene av begge kjønn skille<br />
lag i disse spesialtimene. Einar Hviding hadde også undervis-<br />
ningen i d<strong>et</strong>te fremmede språk<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> føltes noe uvant og pin-<br />
lig at de jevnaldrende jentene skulle høre når vi ble eksaminert<br />
og skulle uttale de tyske ordene mest mulig korrekt og unngå å<br />
tabbe oss fullstendig ut. Spesielt var d<strong>et</strong> en glose som d<strong>et</strong> på<br />
forhånd ble prat<strong>et</strong> om lang tid før den ble aktuell. D<strong>et</strong> var <strong>et</strong><br />
uskyldig norsk ord, som oversatt til tysk fikk en odiøs form<br />
som d<strong>et</strong> ville være mer enn flaut å ta i sin munn, i hvert fall i<br />
nzervær av representanter for kvinnekjønn<strong>et</strong>. Alle guttene<br />
frykt<strong>et</strong> for å få den oppgaven, men en måtte d<strong>et</strong> nødvendigvis<br />
bli. Hvem, mon? Tro d<strong>et</strong> eller ei: Tilfell<strong>et</strong> ville at valg<strong>et</strong> falt på<br />
meg. Rød som en hummer i ansikt<strong>et</strong> måtte jeg reise meg ved<br />
pulten og få d<strong>et</strong> r<strong>et</strong>te ord<strong>et</strong> over leppene. Men min egen og<br />
medelevenes spenning var i høy grad til å fornemme i værel-<br />
s<strong>et</strong>. I en pinlig og lattermild form fikk jeg avlevert overs<strong>et</strong>tel-<br />
sen. Læreren bevarte fatningen,men han bemerk<strong>et</strong> at d<strong>et</strong>te<br />
var da ikke noe å flire av. Episoden har jeg aldri kunn<strong>et</strong> glem-<br />
me.
FERDIG MED FOLKESKOLEN<br />
Avslutningsfesten ble holdt i juni 1923 i gymnastikksalen. Jeg<br />
var med i arrangementskomitken, som b1.a. hadde <strong>et</strong> møte i<br />
skolekjøkken<strong>et</strong>, der jeg før aldri hadde satt mine bein. Prologen<br />
som jeg fikk i oppdag å skrive og framføre, har jeg ikke<br />
kunne oppspore. Derimot har jeg funn<strong>et</strong> de narre-telegrammene<br />
jeg leste, b1.a. <strong>et</strong> £ra Kong Haakon, der han uttrykte sin<br />
beklagelse over at han ikke så seg i stand til å komme til avslutningsfesten,<br />
men uttalte håp<strong>et</strong> om at vi måtte ha d<strong>et</strong> kjekt,<br />
selv uten hans nærvcer. Et ann<strong>et</strong> telegram lød slik:
Vel tilfreds i norsk. P. Thu.<br />
Likeså i engelsk. H. Gabrielsen.<br />
Tiifreds i historie. I. Halvorsen.<br />
Likeså i matematikk. Berg.<br />
Vel tilfreds i geogr& og naturfag. Ekrheim.<br />
Meg<strong>et</strong> vel tilfreds i tysk. Bergh.<br />
S<strong>et</strong>t, O.F. Olden<br />
Så ble jeg en dag femten år og fikk ordentlig skreddersydd<br />
dress med vest og lange bukser (saml<strong>et</strong> pris kr. 77,-). Der-<br />
med var jeg likesom voksen - selv om jeg ikke sto til konfir-<br />
masjon, i likh<strong>et</strong> med flertall<strong>et</strong> som var tilslutt<strong>et</strong> statskirken.<br />
Dagboken skulle bli så mye likere fra d<strong>et</strong>te tidspunkt<strong>et</strong>, lovte
jeg ved innledningen til d<strong>et</strong> nye livsavsnitt<strong>et</strong> - ungdomstiden.<br />
Av tante Gr<strong>et</strong>he fikk jeg ellers <strong>et</strong> fmt dobbeltkapsl<strong>et</strong> lommeur<br />
av sølv, garantert av urmaker Joa, mestersvennen hos Jacob<br />
T. Skjæveland i Nygaten 28 (buntmakter R. Rasmussens <strong>hus</strong><br />
på hjørn<strong>et</strong> av Østervåg).<br />
DAGBØKENE<br />
Jeg har muligens bestandig vært en gutt en smule ulik de aller<br />
fleste. Noen utpreg<strong>et</strong> «særling» tror jeg ikke akkurat de kunne<br />
kalle meg for, men jeg stakk meg trolig nok aldri så <strong>lite</strong> ut fra<br />
den ordinære «typens. At jeg kom til å skrive over tolv hundre<br />
dagboksider i oppvekstårene, tør derfor ikke være så underlig.<br />
I den tiden hadde jeg ikke sysl<strong>et</strong> d<strong>et</strong> ringeste med .psykologi*<br />
- d<strong>et</strong> var heller ikke så vanlig da -, senere har jeg nok<br />
hatt l<strong>et</strong>tere for å kunne ,<br />
for ikke å si *bokfø-<br />
re* d<strong>et</strong> som skjedde, start<strong>et</strong> i 1918. Jeg hadde n<strong>et</strong>topp fylt 9 år<br />
og var begynt i 3. klasse på Storhaug skole. Noen skrivebok<br />
hadde jeg ikke anskaff<strong>et</strong> meg til å notere «begivenh<strong>et</strong>ene. i,<br />
men hadde på en elier annen måte funn<strong>et</strong> noen makkulerte<br />
regningsblank<strong>et</strong>ter fra stavan anger Maskin-bakeri & Condito-<br />
ri, indehaver M.A. Sæberg, Frugt- & Cigarforr<strong>et</strong>ning og Ca-
fe». Noen ganske få av de linjerte blank<strong>et</strong>tene var i normal<br />
størrelse, de fleste var avkuttede helt ned til en en eneste<br />
gjenværende linje, som hver fikk sitt nummer, fra 1 til 416.<br />
Jeg skal gjengi noen av notatene i den form og r<strong>et</strong>tskrivning de<br />
hadde den gang de ble fest<strong>et</strong> til papirene:<br />
MIN FØRSTE DAGBOG<br />
Søndag den 1. September var d<strong>et</strong> bestemors jeborsdag (80<br />
år). Mor og jeg skulde gaa til Tasta, men saa blev der saa for-<br />
ferdeli regnveir at mor lofte at jeg skulde faa gaa paa en kina.<br />
Saa gik vi i Kinoteater<strong>et</strong> og saa om en abekat. Mandag den 2.<br />
Sept. gik jeg paa skolen klokken '/,g, som sedvanlig. Da jeg<br />
kom hjem kl. 12 spiste jeg middag. Så fulgte jeg min mor paa<br />
arbeide. Naar jeg kom hjem rente jeg med min lille bil . . . . .<br />
Torsdag den 5. Sept. sad vi paa skolen til kl. <strong>et</strong>t. I den sidste ti-<br />
men fik vi høre to fortellinger, den ene om skjæren, den anden<br />
om spurven. Fredag hadde vi tegning i den første timen. Og al-<br />
le sammen var glade at vi skulde faa sleppe M. l l.<br />
8. Sept.: Om søndagsmorgenene pleier vi altid at ligge saa<br />
længe. Om aftenen var d<strong>et</strong> en mand som h<strong>et</strong>te Tranmæl som<br />
skulde tale i parken.<br />
Nu skal jeg fortælle hvad mine frøkner h<strong>et</strong>er. I første Masse<br />
hadde vi en som h<strong>et</strong> Johannesen og en som h<strong>et</strong> Gabrielsen, i<br />
anden klasse hadde vi Frøken Leversen, fr. Jensenius og fr.<br />
Ødvin, i tredje kl. frk. Leversen og lerer Borrevik (i sang).<br />
Fredag den 11. sept. Om aftenen var d<strong>et</strong> en gut, to paa d<strong>et</strong><br />
tredje aar<strong>et</strong>, som hadde tuml<strong>et</strong> sig vek. Jeg og en som h<strong>et</strong><br />
Trygve Hansen gikk ned til fisk<strong>et</strong>orv<strong>et</strong> i følge med moren, som<br />
graat og var saa lei. Jeg og Trygve gik paa poll<strong>et</strong>ikammer<strong>et</strong> og<br />
sa at den lille gutten h<strong>et</strong> Lui Larsen og bor i H<strong>et</strong>landsgaten 45.<br />
Saa gik vi hjem, paa veien traf vi moren, som hadde tat kaabe<br />
paa sig. Vi skule forts<strong>et</strong>te at l<strong>et</strong>e. Trygve Hansen gik indom<br />
paa poll<strong>et</strong>ikammer<strong>et</strong> for at høre, og da sa de at de hadde fund<strong>et</strong><br />
Lui. En mand hadde fund<strong>et</strong> ham langt inde i Lysefjordsgaten.<br />
Gutten skulde ind til bedstemoren med <strong>et</strong> par briller. D<strong>et</strong> gode<br />
gjorde vi den dagen.
Søndag M. 12 skulde Stavangerfjord komme og jeg og Leif<br />
Monsen og Trygve Hansen skulde gaa av sted for at se paa. Da<br />
vi kom ned paa kaien stod der fuldt av folk, men vi fik god<br />
plads. D<strong>et</strong> er den største baaten i Skandinavien. Jeg og Leif<br />
maatte hjem og spise, for vi hadde ikke lov at være lenger<br />
vække end en halv time. Leif gik til sit <strong>hus</strong> og jeg til mit. Han<br />
bor i <strong>hus</strong><strong>et</strong> ved siden av d<strong>et</strong> jeg bor i, som tilhører hans beste-<br />
mor, madam Olsen. Min tante var da gått ned paa kaien, men<br />
kom snart efter tilbake med beskjed om at baaten skulde kom-<br />
me i l/, 3 tiden. Efter at vi hadde spist middag gik vi ned igjen<br />
og da fikk vi se Stavangerfjord.<br />
Hele neste uke hadde vi fri fra skolen, tralalala falera.<br />
Jeg hadde tannverk to fulde uker, men turde ikke gaa til tann-<br />
lægen, og hver nat og dag hadde jeg nafta paa hvert kvarter.<br />
Tirsdag 15. oktober fulgte jeg mor paa arbeid<strong>et</strong>. Vi skulde inn-<br />
om Riskedal og kjøbe kjæks. De hadde barei løsvekt. Vi kjøb-<br />
te <strong>et</strong> halvt pund, som kost<strong>et</strong> 60 øre og fem rasjoneringsmer-<br />
ker. Jeg møtte min tante utenfor, hun gik til en mand som h<strong>et</strong>-<br />
te Melberg for at kjøbe smør og egg. Hun arbeider som skræd-<br />
der hos Trygve Jensen, og jeg fulgte hende op for at faa drikke<br />
nog<strong>et</strong> vand. Da jeg kom ut paa gaten igjen, traff jeg paa en<br />
mand som spilte paa en lire. Paa en lapp stod der: .Mist<strong>et</strong> mit<br />
syn ved <strong>et</strong> mineskudd paa Ofotbanen den 22. oktober 1900.<br />
Har kone og 3 uforsørgede barn*. Jeg syntes forferdelig synd i<br />
manden, men <strong>hus</strong>k<strong>et</strong> fra skolen at d<strong>et</strong> nytter lit<strong>et</strong> at synes<br />
synd uten at gjøre nog<strong>et</strong> mere. Da jeg kom hjem fortalte jeg<br />
bestemor om d<strong>et</strong> jeg hadde oplev<strong>et</strong>.<br />
Tirsdag 30. oktober var d<strong>et</strong> høstmarken, men der var ikke saa<br />
meg<strong>et</strong> at se, <strong>et</strong> bord med lek<strong>et</strong>øi, <strong>et</strong> par boder med billeder.<br />
Jeg stod en stund og kikk<strong>et</strong> paa billedene, for der var minst<br />
folk. Foran lek<strong>et</strong>øisboden var så mange folk at smaabamene<br />
skrek høit. D<strong>et</strong> var ogsaa gamle koner som selte uldtrøier,<br />
strømper og garn osv. Saa var d<strong>et</strong> epler, perer, plommer, gul-<br />
lerøter osv. Jeg kjøpte ingenting, men jeg hadde faat kjøbt en<br />
fløitre og en magn<strong>et</strong> i stedenfor.<br />
Lørdag den 2. november begynte tannverken igjen. Mon den<br />
vilde vare lenge? Paa slutten av natten fik jeg sove. Neste nat<br />
var d<strong>et</strong> enda verre, da sov jeg ikke d<strong>et</strong> bitten. Dagen efter
skrek jeg, men da mor kom hjem, sa hun at Jesus maatte hjel-<br />
pe mig. Saa tok hun <strong>et</strong> tørklæ, og med en gang stans<strong>et</strong> tann-<br />
verken. D<strong>et</strong> var Jesus som hadde gjort d<strong>et</strong>.<br />
Spanskesyken var saa grov at skolerne maatte stænges. Vi var<br />
vække i tre uker. Mens vi spiste middag kom en dame som<br />
hadde arbeid<strong>et</strong> sammen med min tante. Hun h<strong>et</strong> forresten Si-<br />
na Nygaard og var lenge inde hos os. Derefter skulde vi gaa op<br />
og se paa pot<strong>et</strong>stykk<strong>et</strong> som vi skulde faa oppe med Egenæs<br />
kirkegaard. Vi g& en lang tur som varte i 4 timer.<br />
En måneds tid før jul kunde alle som vilde bestille julehefter på<br />
skolen. Jeg bestilte Magne og Glade Jul.<br />
Torsdag 11. desember skulde jeg s<strong>et</strong>teistand <strong>et</strong> økseskaft. Da<br />
jeg var ferdig med skaft<strong>et</strong> skulde jeg spikke til en kile og brukte<br />
da en skarp kniv som øks. Da traff jeg venstre pekefinger, så<br />
jeg silblødde. D<strong>et</strong> kan dere tro var vondt. Jeg skrek meg<strong>et</strong>.<br />
Fingertuppen blev nesten slått av og d<strong>et</strong> var vondt lenge . . . . >><br />
De ncermeste dagbøkene skildrer også dagligdagse hending-<br />
er, og da kunne d<strong>et</strong> lyde slik:<br />
Storhuug skole, 4. klasse i 1920. Sittende fra v. Erling Bjmen, Knut Roll, Olau<br />
østrem, Gerhard M. Vaaland, Halvdan Halvorsen, Dagfnn Gabrklsen, Tryge<br />
Bmesen, Rudolf Wallem, Otto Natvig. Stående fra v.: Gottfed Borghummer,<br />
Magne 0stb0, Einar Koch, LeifLarsen, Arthur Olsen, Tmd Godal (sees så tidt<br />
med Marton Aske påskuldrene), Martel Martinsen, A m Holgersen, Nicol Hjort-<br />
Olsen, Tor Guhen, Robert Rasmussen, Ole Stangeland, Dagfnn Smme,<br />
Tmkd SErderg, Alfred Eida<br />
416: Jeg var i Verdensteater<strong>et</strong> og så «Pappa Stankelben*.<br />
616: Mor og jeg var i Bjergsted og så og hørte meg<strong>et</strong>, deri-<br />
blant: Gutten og troll<strong>et</strong>. Vi møtte en tjenestepike ved IOGT.<br />
Predikanten Madsen var i byen og holdt møte hos Antonsen,<br />
816: Jeg var hos Dagmar Wiig og hent<strong>et</strong> pakken (med ferdig-<br />
gjorte strikkevarer) som sedvanlig, og fikk to flaggstenger.<br />
Dagen før fikk jeg en flis i lillefingen min og idag tok jeg den ut.<br />
716: D<strong>et</strong> er 13 år siden Norge blev skilt £ra Sverige, og d<strong>et</strong> blev<br />
feir<strong>et</strong> med fest i Bjergsted.<br />
816: Jeg var med Erling i skolehaven. Dagen efter var vi i Go-<br />
dalen og hent<strong>et</strong> blomster og lav<strong>et</strong> fløite og pumpe.<br />
1016: Vi bestilte klassebilleder som var tatt i mai. Tante og jeg<br />
gikk en <strong>lite</strong>n tur, for mor var ute hos nogen som hadde kjøpt en<br />
strikkemaskin.<br />
1116: Cirkus Empress kom til byen. En mann tømte båskas-<br />
sen hos oss.<br />
1216: Jeg og Gr<strong>et</strong>he var på kirkegården (Egenes) og hadde tor-<br />
ver rundt graven til hennes faster.
1316: Haugesund musikkorps var i byen. Flyveren dalte ned<br />
på vann<strong>et</strong>. Mor sydde flag til flagstengene som jeg hadde fått.<br />
1416: Erling, Ivar og jeg var i Godalen og tok av oss strømpene.<br />
1516: Vi fikk sløidarbeidene hjem fra skolen.<br />
1616: Klassen min var i Lusapytten og bad<strong>et</strong>.<br />
1716: Teaterorkester<strong>et</strong> spilte i Parken.<br />
1916: Våres Masse fikk lov fordi at 7. Masse skulle ha eksamen<br />
i våres vaerelse. Jeg fikk en iskrem av tante og var på Cirkus<br />
Empress.<br />
2016: Vi var i parken kl. 4 for der var møte. Andreas Hansen<br />
talte om militærtjenesten. H. 5 var d<strong>et</strong> atter møte og da hørte<br />
vi om avholdssaken. Efterpå bekranste de Asbjørn Klosters<br />
statue ved Jernbanestasjonen.<br />
2216: Vi hadde eksamen i skrivning.<br />
2316: Vi hadde eksamen i regning, og jeg og Jonas Hovland var<br />
først ferdig.<br />
2416: Vi hadde månedslov. Jeg og Erling holdt cirkus, den h<strong>et</strong><br />
. Nesten hver dag holdt vi på med den. Siddeplads<br />
kost<strong>et</strong> 5 øre, og ståplads 3 øre.<br />
Før sommederien begynte fikk vi utlevert eksamenskarakte-<br />
rene. Fire i vår klasse (deriblant jeg) kunne glede oss over føl-<br />
gende resultat: Religion Mtf .<br />
Norsk mundtlig Mtf.<br />
Norsk skriftlig Mtf .<br />
Regning Stf .<br />
Skrivning Mtf .<br />
Tegning Mtf .<br />
Geografi Mtf .<br />
Historie Mtf .<br />
Naturkundskab Mtf.<br />
Haandarbeide Mtf.<br />
Gymnastikk Mg.<br />
Hovedkarakter Stf.<br />
Flid Mtf .<br />
Orden Mtf .<br />
Opførsel Mtf .
Her må jeg i voksen alder bryte inn i dagbokens notater og<br />
komme med denne kommentaren:<br />
D<strong>et</strong> var naturligvis i 1920 - som den dag i dag - en ubeskrivelig<br />
fryd å se resultat<strong>et</strong> svart på hvitt. Når jeg er frekk nok til å<br />
gjengi d<strong>et</strong>te på trykk, for tilsynelatende å imponere mine lesere,<br />
må jeg øyeblikkelig tilstå at mine skolekarakterer verken<br />
før eller siden har ligg<strong>et</strong> så usannsynlig høyt. Som regel befant<br />
de seg nok på <strong>et</strong> noe lavere nivå. Sagt med andre ord, hørte jeg<br />
vel til omtrent
3110: Jeg var i Victoria kino og så *Den tause rytter..<br />
20110: Jeg og Erling holdt skytebane.<br />
24/10: Jeg vant <strong>et</strong> par strømper på Totalbasaren.<br />
26/10: D<strong>et</strong> var marken.<br />
26110: Ulness var i byen og holdt møter.<br />
411 1: Jeg fikk en sykkel av mor. Den kost<strong>et</strong> 200 kr. (Selgeren<br />
hadde vunn<strong>et</strong> den på Totalbasaren).<br />
1112: En bil kjørte over en due.<br />
3/12: Jeg gikk til tannlægen og blomberte.<br />
9/12: Jeg trakk ut en stor jæksel.<br />
131 12: Der ligger is på Mosvann<strong>et</strong> og vi har lov å renne på den.<br />
1921: 2211: Bestemor fikk hoste.<br />
1512: Jeg var i Arbeideren (senere Folk<strong>et</strong>eater<strong>et</strong>lBaptistkirken)<br />
på feriekoloniens basar to kvelder og vant nesten to ting.<br />
1712: Vi var i Godalen og fikk der nogen gutter efter oss, så vi<br />
måtte løpe av livsens krefter.<br />
2612: Jeg drømte at jeg så Jesus og en annen mann sitte nede i<br />
M<strong>et</strong>odistkirken.<br />
113: Vi hadde prøveregning på skolen. En mand på Tastad<br />
hadde spått at der skulde komme en forferdelig storm, og d<strong>et</strong><br />
gjorde d<strong>et</strong> også, der var svære haggelbyger.<br />
1213: Nogen arbeidsledige gikk i tog til ordføreren i Paradis.<br />
Vi fulgte efter. En mann talte.<br />
1313: Mor og jeg gikk oss en tur rundt Ledaals kirkegård, og vi<br />
måtte over en grøft hvor der kun var en planke over. Mor<br />
sviml<strong>et</strong> og turde nesten ikke gå over den.<br />
1413: De som holdt
2612: Jeg så en hårfl<strong>et</strong>te på kirkegården. Fredrik Kleppe døde.<br />
Han var fabrikkeier.<br />
313: Sigurd slutt<strong>et</strong> i Ørnepatruljen. Jeg var på feriekoloniens<br />
basar og vandt en eske krabbe og <strong>et</strong> kort. Var også i Totalen og<br />
satt så urolig at jeg måtte flyttes bort der hvor pikene satt.<br />
413: Jeg fant to flasker og fikk 20 øre for dem. Mor hadde rnis-<br />
t<strong>et</strong> en tilgodeseddel hos S.S. Bredal, jeg gikk ned og fant den,<br />
verdien var kr. 2,lO. Jeg begynte å arbeide i gården.<br />
513: Der regn<strong>et</strong> omtrent hele søndagen, så vi fikk ikke gå tur.<br />
613: Jeg var med Erling på kolonistykk<strong>et</strong> i Strømvik.<br />
713: Jeg var på kirkegården og så når Skr<strong>et</strong>ting blev begrav<strong>et</strong>.<br />
Guttene var i kjelderen og Ivar og jeg stod og så på mens de<br />
gjorde vondt.<br />
813: Jeg satte hengelås på kjellerdøren for at guttene ikke<br />
skulle komme inn.<br />
913: Der kom en ny gutt i klassen vår, som h<strong>et</strong> Fritjof Houe-<br />
land, han var så blyg.<br />
1013: Jeg fikk 3 fløtekaker og 1 påskeegg av marsipan til 25<br />
øre. Erling tok hjem teater<strong>et</strong> sitt og rolleheftene.<br />
1313: Ivar og jeg arbeid<strong>et</strong> i gården. Jeg satt igjen en time på<br />
skolen for jeg hadde tatt <strong>et</strong> bed av en brødskive.<br />
1413: Jeg spilte om <strong>et</strong>ik<strong>et</strong>ter på hjemveien og trodde at klok-<br />
ken bare var tolv. Men den var <strong>et</strong>t, og hjemme trodde de at jeg<br />
hadde sitt<strong>et</strong> igjen i dag også. Om eftermiddagen la Ivar og jeg<br />
singel i veien.<br />
2513: Jeg og Ivar var i parken. Senere var jeg i Totalen og 4<br />
gutter spilte for oss.<br />
114: Bendiksen er begynt på hytten, og jeg var med dem ut og<br />
bar fjæler.<br />
214: Mor og jeg gikk tur rundt Mosvand<strong>et</strong>.<br />
314: Jeg var også idag med Bendiksen til hytten, og bar en<br />
.skiddbytte>>.<br />
414: Ivar og jeg var i Johannesparken og tog moll og torver på<br />
marken nedfor kirken.<br />
514: Jeg var i Kinoteatr<strong>et</strong> og så <strong>et</strong> stykke om apekatten Balde-<br />
vin.<br />
714: Idag var jeg med Erlings mor ut til kolonihytten deres.<br />
Hun skulde nemlig vaske gulv<strong>et</strong> og henge op nye gardiner.
1214: Som de to foregående dager var Ivar, Jokkum og jeg i<br />
gården og arbeid<strong>et</strong>. B1.a. lag<strong>et</strong> jeg en .portal*.<br />
1314: Skjærtorsdag. Jeg feir<strong>et</strong> min geburtdag. Erling, Ivar og<br />
Jokkum var der. Vi hadde 17 fløtekaker og meg<strong>et</strong> ann<strong>et</strong>. To<br />
kroner fikk jeg av Erling. Hurra! ! ! !<br />
1414: Langfredag: Staff var inne hos oss. Om aftenen var jeg<br />
på møte i lokal<strong>et</strong>.<br />
1514: Påskeaften: Jeg pump<strong>et</strong> opp sykkelen min efter vinter-<br />
dvalen. Ivar og jeg lag<strong>et</strong> en sekkehytte i kjelleren. Der var <strong>et</strong><br />
hemmelig skap inne i den, papir og billeder på veggene og me-<br />
g<strong>et</strong> ann<strong>et</strong>.<br />
1614: Påskedag: Der skulde vzere brudevielse i P<strong>et</strong>rikirken.<br />
Der var 9 hestevogner og 3 biler. Men presten hadde glemt ut<br />
hele vielsen, og en time efterpå måtte man bie efter ham.<br />
Brudepar<strong>et</strong> og alle gjestene hadde sitt<strong>et</strong> i over en time og ven-<br />
t<strong>et</strong>. Ha - ha!<br />
1814: Jeg var med Bendiksen ut i Kolonihaven. På veien spilte<br />
Erling og jeg om <strong>et</strong>ik<strong>et</strong>ter og han vandt 21.<br />
1914: Tok ut sykkelen for første gang i år, og kjørte sammen<br />
med Erling til kolonihaven deres. Vi sådde 5 bed med grønsa-<br />
ker .<br />
Ulandhaugen uten veg<strong>et</strong>asjon. Herkunneen isannh<strong>et</strong>aspellere tilskokbarnu om å blimedpå<br />
å ~klejell<strong>et</strong>* Borgen på toppen bkrkt il896som<strong>et</strong>min~keoverde historiske hendingmi<br />
gammel M, ikke minst siug<strong>et</strong> i Hafn$wd Inne i borgen var d<strong>et</strong> lenge en <strong>lite</strong>n kaffistove h&<br />
serverte masjtmulmat~, i fmte rekke lefse og kråtekuk Undusisk krig ble byggverk<strong>et</strong> &lagt<br />
og jevn<strong>et</strong> med jorden. Noen av wkesteinene ble tatt vare på, og plassert i Meng<strong>et</strong>.
2 114: Jeg sykl<strong>et</strong> rundt Tjensvold og Hillevåg. Kl. 5 sykl<strong>et</strong> jeg<br />
til bibliotek<strong>et</strong>. Jeg måtte b<strong>et</strong>ale 2 øre, for en dags forsink<strong>et</strong> innlevering.<br />
Derefter gikk Ivar og jeg hjem til oss og arbeid<strong>et</strong> i<br />
gården, b1.a. med å s<strong>et</strong>te pot<strong>et</strong>er. Var også på møte i Totalen.<br />
2214: Plantedag. Jeg plant<strong>et</strong> 8 - 10 trær. Vi hadde d<strong>et</strong> forferdelig<br />
kjekt. Efterpå var vi på lille Ullenhaug, der fikk vi nogen guter efter<br />
oss. Efter å ha spist nisten sykl<strong>et</strong> jeg hjem. En gild dag.<br />
2314: Sykl<strong>et</strong> jeg rundt Kvernevik og Tastad. Start<strong>et</strong> kl. 12 og<br />
kom hjem kl. 2, da var jeg meg<strong>et</strong> tr<strong>et</strong>t, for d<strong>et</strong> var en lang tur.<br />
2414: Også idag var vi ute og plant<strong>et</strong>. Torkel og jeg plant<strong>et</strong> 7<br />
trær. For å spare 10 kroner for kommunen, som gartner Robberstad<br />
sa, måtte vi bære hakkene over nogen marker til <strong>et</strong><br />
ann<strong>et</strong> sted. Derefter cykl<strong>et</strong> Nicol og jeg utover Maldeveien.<br />
Der spiste vi vår niste. En frisk tur.<br />
2514: Sykkeltur med Erling. D<strong>et</strong> var kjekt.<br />
2614: Jeg sådde frø i haven min: Ringblom og diverse andre<br />
blomstersorter.<br />
2814: Jeg var for første gang i 1922 i skolehaven. Hviding var<br />
formann for oss. Vi satte 5 rader med pot<strong>et</strong>er.<br />
3014: Mor og jeg var ute og så Inge Østbøes grav, han som var<br />
blitt overkjørt.<br />
1. mai: Jeg var på Bjergsted om formiddagen. Mor hadde fri<br />
om eftermiddagen. Vi var ute og så tog<strong>et</strong> og hørte professor<br />
Bull på torv<strong>et</strong>.<br />
715: Erling og jeg sykl<strong>et</strong> rundt Malde og Hinna og gjorde <strong>et</strong> ophold<br />
inne i Hinnaskogen. Hjemveien gikk over den bratte<br />
ved Hillevåg. Der var d<strong>et</strong> så meg<strong>et</strong> sørpe at<br />
d<strong>et</strong> gikk over skoene. D<strong>et</strong> begynte atter å regne, så vi kilte i vei<br />
igjen og da vi kom hjem silregn<strong>et</strong> d<strong>et</strong>. En morsom og ualmindelig<br />
kjekk dag!<br />
815: Jeg narr<strong>et</strong> ungene på skolen med tomme nøtter. Vi hadde<br />
prøveregning.<br />
1015: Jeg var oppe i Langgaten og snakk<strong>et</strong> med han Erling om<br />
de hvite musene.<br />
1115: For to dager siden var jeg i skolehaven og ordn<strong>et</strong> med<br />
bedene, lagte veier. Idag var jeg ute og gjødsl<strong>et</strong> bedene. Om<br />
kvelden var jeg i Verdensteatr<strong>et</strong> og så Chaplin-filmen
1215: Jeg var i Totalen og fortalte om
2615: Jeg var i Totalen og fortalte en skrøne.<br />
2715: Jeg var på
1116: Jeg var i Bjergsted. Der var meg<strong>et</strong> rart å se og høre:<br />
2516: Tante og jeg var på Ledaal kirkegård. Da kom regnvær<strong>et</strong>.<br />
Om aftenen var mor og j eg tur.<br />
2616: Vi fikk se lysbilleder på skolen. Ivar var inne hos mig.<br />
Der regn<strong>et</strong> dyktig kl. 9 om aftenen.<br />
2716: Der var regnvær om eftermiddagen, så jeg var inne og<br />
holdt butikk.<br />
2916: Vi var med læreren og bar fugler og rovdyr. Jeg bar en<br />
leopard.<br />
3016: Mor og jeg kjøpte eggebeger av sølv tilHviding, d<strong>et</strong> kost<strong>et</strong><br />
5 kr.<br />
117: Sommerferien begynner. Skolen var i H<strong>et</strong>landskirken.<br />
Hviding fikk beger<strong>et</strong>.<br />
217: Sirkus var i byen og jeg var der, satt på annen<br />
plass. Jeg og mor var på Vålandshaugen kl. '/,B. Der var musikk.<br />
417: Jeg var i skolehaven og spiste en kolossal mengde med<br />
reddiker. Umådelig kjekt. Jeg lav<strong>et</strong> telt i gården av sekk og olj<br />
epapir .<br />
517: Jeg holdt meg i telt<strong>et</strong>, og lekte dampbåt. Bar også hjem en<br />
stor sekk papir. D<strong>et</strong> var idag en fryktelig brandulykke hos fabrikkeier<br />
Schow i Sandsgt. 10. Tre barn omkom.<br />
617: Jeg gikk i skolehaven, men vi måtte bare gå hjem igjen<br />
fordi d<strong>et</strong> regn<strong>et</strong> så meg<strong>et</strong>. På hjemveien traff jeg Bendiksens<br />
og var med dem inn i kolonihaven. Der leste jeg i Allers Familiejournal.<br />
717: Jeg var i skolehaven kl. 9 om morgenen og hypp<strong>et</strong> pot<strong>et</strong>ene.<br />
Om eftermiddagen var Erling og jeg inne hos oss og vi lav<strong>et</strong><br />
til en - en slags båt.<br />
817: Jeg var på torv<strong>et</strong> og kjøpte en lefse, og fikk av en selgerkone<br />
en bundt reddiker. Jeg malte denderen.. Erling og jeg lavte<br />
en åre til den.<br />
917: Jeg var i Langgaten og spilte
1217: Tante og jeg var og så da de innebrente barnene blev begrav<strong>et</strong>.<br />
D<strong>et</strong> var veldig rørende.<br />
1317: Jeg sykl<strong>et</strong> til skolehaven i <strong>et</strong> «perle>> vcer og efterpå malte<br />
jeg på kjøkken. D<strong>et</strong> samme gjorde jeg også neste dag.<br />
1517: Jeg var på torv<strong>et</strong>, om eftermiddagen i Langgaten. De<br />
hvite musene skal ha unger. (Hysj, si d<strong>et</strong> ikke til nogen!)<br />
1617: Hurra! Fallera! Godt søndagsvær, og når vær<strong>et</strong> er godt<br />
er alting godt. Om formidagen sykl<strong>et</strong> jeg rundt Malde og Hina,<br />
og om eftermiddagen var mor, tante og jeg på Byhaugen<br />
og der hadde vi d<strong>et</strong> kjekt, kjøpte for 80 øre i kaker. D<strong>et</strong> var<br />
kjekt like fra den årle morgen, til sent på kvelden.<br />
1917: Vi spiste for første gang i år nye pot<strong>et</strong>er og bakte dessuten<br />
flatbrød, 25 leiver.<br />
2017: Kjøpte vi 112 favn ved. Vedmannen stelte til sagen vor. I<br />
natt fikk de hvite musene unger.<br />
2617 - 2917: 4 dager var tante og jeg i Tananger og hadde d<strong>et</strong><br />
ualmindelig kjekt. Vi fulgte postbilen den ene veien og gikk<br />
den andre.<br />
3017: Jeg spiste for første gang jordbær. Mor hadde kjøpt en<br />
halv <strong>lite</strong>r for 25 øre.<br />
I 1923 tok jeg sykkelen i bruk i slutten av mars. Skjærtorsdag<br />
kjørte jeg rundt Tjensvoll og Hinna. På hjemveien traff jeg en<br />
skolekamerat (Leif Larsen) og vi sykl<strong>et</strong> like til Sandnes. Kom<br />
hjem M. 1. (Bemerkning 1989: Leif Larsen reiste i ung alder<br />
til Amerika, der han ble værende til sin død. Han avanserte<br />
som yrkesmilitær til en høy , var med i siste krig og ble<br />
skad<strong>et</strong> i hod<strong>et</strong>, med varige smerter. Leifs yngre bror var pas-<br />
tor Kåre Larsen.)<br />
Langfredag tok jeg hjemmefra i ll-tiden og sykl<strong>et</strong> rundt Hin-<br />
na - Malde. Jeg hadde en appelsin med.<br />
Første påskedag drog jeg avsted kl. 10 og sykl<strong>et</strong> rundt Rev-<br />
heim (den nye veien) og Kvernevik. På den vei som forts<strong>et</strong>ter<br />
ned til der hvor broen skal gå ved Hafrsfjord, la jeg fra mig <strong>et</strong><br />
visittkort og spiste dagens appelsin. Så kjørte jeg videre til<br />
Tasta og derefter hjem. Kl. var da l/, 1.<br />
Tredje påskedag sykl<strong>et</strong> Erling og jeg fra Langgaten kl. l/, 3 og<br />
var på Hinna kl. 3. Et par km. før Sandnes satt vi på en mark og<br />
hvilte oss, og spiste vår mat med god app<strong>et</strong>itt (3 skjever). Ef-<br />
terpå kjørte vi hjem. Kl. var da 5 omtrent.
8. april stod jeg op kl. l/, 9 og sykl<strong>et</strong> op til Einar Koch. Sam-<br />
men kjørte vi like til Lutsi. På veien oplevde vi forskjellig rart.<br />
En fin mann og hans frue skulde vise oss veien og han forklar-<br />
te: Først kjører dere dit, så svinger dere der og svinger så bort<br />
der og så . . . . . og videre i den duren. Efter flere andre opple-<br />
velser kom vi frem kl. 12 omtrent. Først spiste vi, hvorefter vi<br />
var nede ved stranden. Her tente vi <strong>et</strong> <strong>lite</strong> bål, lag<strong>et</strong> en
og jeg ville derfor være hjemme om eftermiddagen. Ane kom<br />
ikke før kl. var nesten 5.<br />
2914: Efterat jeg hadde sykl<strong>et</strong> en halv time rundt i gatene,<br />
fortsatte jeg til Tjensvoll og derefter til Hillevåg og hjem.<br />
915: Jeg kjørte ut kl. kvart på ilre, sykl<strong>et</strong> en lang stund rundt i<br />
gatene. Så tok jeg (Frank Breistrand) på stang-<br />
en og kjørte langt forbi Hillevåg. Der hvilte vi oss en stund og<br />
fortsatte så hjem kl. l/, 6.<br />
Kristi Himmelfartsdag, 1015, sykl<strong>et</strong> jeg hjemmefra M. 2,<br />
kjørte rundt Hinna - Malde. På Hinna drakk jeg litt vann på<br />
stasjonen. På turen hvilte jeg flere ganger og spiste en appel-<br />
sin. Jeg klarte turen på to timer.<br />
2715: Jeg tok ut kl. 11 og kjørte først til Kaptein Langesgt. 15<br />
for å se hvor Kartevoll bodde. Derfra kjørte jeg til Hinna, hvor<br />
jeg drakk vann og gikk på W.C. Etterpå fortsatte jeg <strong>et</strong> stykke<br />
sydover. Her hent<strong>et</strong> jeg bjerkeløv, hvitveis og <strong>et</strong> <strong>lite</strong> rogn<strong>et</strong>re.<br />
På hjemveien fant jeg også , som de likte godt<br />
hjemme. En varm dag og en enda gildere tur.<br />
1924:<br />
Jeg tok ut sykkelen i begynnelsen av april og tok den med til<br />
Sports<strong>hus</strong><strong>et</strong> for å reparere den, men skjønt han lapp<strong>et</strong> ringen<br />
ca. fire ganger, og til og med satte i ny indrering, ble den ikke<br />
ganske t<strong>et</strong>t. Den første turen i d<strong>et</strong>te år<strong>et</strong> tok jeg på min<br />
15-års geburtsdag. Jeg sykl<strong>et</strong> like til Sandnes og så mig om.<br />
Var på stasjonen og drakk vann. Sykl<strong>et</strong> derefter hjem, hvor<br />
jeg ankom kl. '1, 2.<br />
Her slutter mine første bame-dagbøker. Notatene har vært av<br />
enkleste slag, men gir dog <strong>et</strong> <strong>lite</strong> inntrykk av hva jeg i disse<br />
årene var opptatt med. Et halvt år senere, i oktober 1924 start<strong>et</strong><br />
mine
gis. Men der d<strong>et</strong> passer vil jeg gjengi enkelte avsnitt i sin opprinnelige<br />
form, selv om d<strong>et</strong> for leserne kan virke en smule forvirrende.<br />
Som før nevnt begynte jeg tidlig å gi meg i kast med skrivevirksomh<strong>et</strong>.<br />
Den første boken som ble renskrev<strong>et</strong> i 1924, hadde<br />
fått som tittel
MUS, PUS OG PAPEGØYE<br />
De fleste mennesker kan vel sies å være glad i dyr. Jeg var i<br />
så måte ikke noe unntak. Medlem i .foreningen til Dyrenes<br />
Beskyttelse. i flere år. Som nevnt tidligere start<strong>et</strong> mitt menasjeri<br />
med <strong>et</strong> par små hvite mus, som snart formerte seg mer<br />
enn ønskelig, d<strong>et</strong> ene kull<strong>et</strong> kom <strong>et</strong>ter d<strong>et</strong> andre, slik at jeg til<br />
slutt måtte skiile meg av med alle sammen. Mitt neste ønske<br />
var å få en katt. 16. august 1924 gikk d<strong>et</strong> i oppfyllelse, id<strong>et</strong> jeg<br />
fikk en <strong>lite</strong>n svart pus, som jeg ga navn<strong>et</strong> for ti<br />
kroner av Trygve Gundersen. Nå hadde jeg to ulike dyr å stelle<br />
med, og d<strong>et</strong> var meg en sann fornøyelse. Men <strong>et</strong>tersom kattungen<br />
vokste, viste den seg å være nokså hissig av gemytt og<br />
ikke fullt så kjælen som jeg vel hadde regn<strong>et</strong> med. Ettersom<br />
d<strong>et</strong> jo var en viss fare for at den kunne forgripe seg på den<br />
grønne fuglen, særlig når denne fikk sitte utenfor bur<strong>et</strong> på <strong>et</strong><br />
Du kan bite,<br />
du kan skrike,<br />
du kan giplre mangt.<br />
Du kan gå på jorden,<br />
klatre høyt i snoren,<br />
gå på pinnen<br />
fort som vinden,<br />
kan ei fly så langt.<br />
Søte Jakob!<br />
Snille Jakob!<br />
Kom og sukker få!<br />
Du må ikke bite,<br />
(bare bitte <strong>lite</strong>!)<br />
Husk d<strong>et</strong> svider<br />
når du biter,<br />
og min fing blir blå.<br />
Kjære Jakob!<br />
Gode Jakob,<br />
du min venn så huld!<br />
Du har kost<strong>et</strong> penger<br />
(d<strong>et</strong> til alt en trenger!)<br />
Men du er jo<br />
til slik moro,<br />
- mere verd enn gd.
Den første *fastlønte* jobben jeg hadde, var som .løpergutt» i<br />
en kolonialhandel på Lagårdsveien (der hvor KNA-hotell<strong>et</strong>s<br />
nybygg er plassert). Om jeg riktignok var atskillig opptatt med<br />
de rent pliktmessige skolesyslene, hadde jeg alt tatt til å ønske<br />
meg en beskjeftigelse som kunne gi meg noen inntekter. Å gå<br />
med aviser i rute hadde jeg først tenkt på, men d<strong>et</strong> var i den tiden<br />
så mange hunder om de beina, at d<strong>et</strong> ikke lyktes for meg å<br />
oppnå <strong>et</strong> slikt privilegium. Tante var *obligatorisk tinger* av<br />
lste Mai>> og stemte sosialdemokratisk, men heller ikke der i<br />
gården kunne de tenke seg noen muligh<strong>et</strong> for engasjement i<br />
distribusjonsavdelingen i noenlunne overskuelig framtid. Og<br />
d<strong>et</strong> var vel ikke å vente heller, når en tok i b<strong>et</strong>raktning at venstreorgan<strong>et</strong><br />
.Aftenblad<strong>et</strong>», som hadde langt større utbredelse,<br />
heller ikke kunne stille noen jobb i utsikt. D<strong>et</strong> var ikke nødvendig<br />
å skrive seg på venteliste engang!<br />
Da var d<strong>et</strong> jeg så den ledige plassen i kolonialbutikken avertert<br />
i avisen. Arbeidtid 15 - 19. Merkelig nok ble jeg straks antatt<br />
av damen som var sjefen. Men da jeg hadde gått <strong>et</strong> par dager<br />
og halt på svære, runde hankeløse korger med alskens varer i,<br />
ble jeg så fortvilt over d<strong>et</strong> jeg hadde gitt meg i kast med, at jeg<br />
ba om å få slutte. D<strong>et</strong> vil si, d<strong>et</strong> var tante som ba - jeg torde ikke<br />
selv. Men nei takk, jeg fikk vær så god bli måneden ut. D<strong>et</strong><br />
var like foran jul og alle de fine fruene på Lagårdsveien og deromkring<br />
skulle jo ha mangt og mye i <strong>hus</strong> til helgen. Så d<strong>et</strong> var<br />
ofte langt på kvelden før jeg ble fri og kunne ta fatt på den lange<br />
hjemveien i mørk<strong>et</strong> og kulden. Børene jeg sl<strong>et</strong> på var som regel<br />
så tunge at d<strong>et</strong> lign<strong>et</strong> ikke grisen. En fin herre som en dag<br />
så meg i aksjon over *Sukkenes bro>> i Paradis, ble så fortørn<strong>et</strong><br />
på mine vegner at han viile vite hvem som hadde last<strong>et</strong> meg<br />
ned slik. Han skulle klage til forr<strong>et</strong>ningens eiere som kunne<br />
mishandle en guttunge på d<strong>et</strong> vis<strong>et</strong>. Kan ikke <strong>hus</strong>ke om d<strong>et</strong><br />
hjalp noe. En av kundene var oberst Roll, som bodde helt oppe<br />
ved Hjelmelandsgatens forlengelse, en annen var teatersjef<br />
Karl Bergman i en murvilla ute på Lagårdsveien.
D<strong>et</strong> gildeste jeg ble bedt om var å åpne luken i golv<strong>et</strong> og gå ned<br />
på kjellerlager<strong>et</strong>, enten d<strong>et</strong> nå var for å rydde eller for å hogge<br />
vedpinner. Der nede i underverdenen var nemlig alltid en åpen<br />
tønne med vindruer, og jeg syntes d<strong>et</strong> smakte så ualminnelig<br />
herlig å krafse i meg av de friske, saftrike druer som jeg måtte<br />
rote fram av den finhakka korken som beskyttende omga dem.<br />
D<strong>et</strong> måtte vel på s<strong>et</strong>t og vis kaiies naskeri, om enn i svært be-<br />
skjeden målestokk, men jeg tror oppriktig talt at verken for-<br />
r<strong>et</strong>ningsdamen eller Vårherre tok d<strong>et</strong> særlig ille opp. Sist-<br />
nevnte hadde nok d<strong>et</strong> nøyaktige tall<strong>et</strong> på de druene jeg fortær-<br />
te - han som til og med hadde gitt seg stunder til å telle alle<br />
hodehårene våre, - men damen levde visst i salig uvitenh<strong>et</strong>.<br />
Og d<strong>et</strong> øynene ikke så, angr<strong>et</strong> heller ikke hjert<strong>et</strong>!<br />
LUKEHJELP I EDENS HAGE<br />
Læreren i skolehagen fikk en dag i 1923 en forespørsel fra en<br />
botaniker som hadde en vakker naturpark en halv mils vei<br />
utenfor byen, om han kunne skaffe en
vann og eksotiske vekster av alle slag gjorde sted<strong>et</strong> til <strong>et</strong> even-<br />
tyrrike for en gutt som meg, unektelig en smule romantisk an-<br />
lagt. (Om familien Moe har jeg senere skrev<strong>et</strong> utførlig i boken<br />
*Folk og forhold i gamle Stavanger.).<br />
En dag var jeg i sterk på skolen, da vi skulle ha<br />
om
GARPESTREKER<br />
Mere ganger forteller dagboken om dårlig oppførsel mot vikar-<br />
lærere. Vi satte visst grå hår i hod<strong>et</strong> på disse armingene. En<br />
gang gjorde vi d<strong>et</strong> rene .attentat<strong>et</strong>>> mot matematikklæreren,<br />
R<strong>et</strong>z. Vi hadde nemlig fått i oppdrag å regne fire stykker som<br />
bare <strong>et</strong> fåtall av elevene forsto. Følgen var at vi lag<strong>et</strong> «streik>>,<br />
d<strong>et</strong> vil si, vi forsvant alle - på to nær - ned i kjelleren. Døren<br />
ble lukk<strong>et</strong> og streikevakt plassert. Vi sang, spilte på munn-<br />
spill, talte og holdt leven en god stund. Da vi omsider storm<strong>et</strong><br />
inn i klassen satt læreren ivrig opptatt med å skrive .rapport..<br />
Som straff måtte hele hurven - på to nær - sitte igjen en hel<br />
klokk<strong>et</strong>ime. Hvem de to lovlydige elevene var, minnes jeg ik-<br />
ke for visst. Strengt tatt måtte de vel b<strong>et</strong>egnes som usolidar-<br />
iske streikebrytere, men de hadde vel sine redelige motiver.<br />
Ved en annen anledning - da vår klasse hadde såkalt *papir-<br />
uke. - der oppgaven var å plukke opp alt papir<strong>et</strong> i skolegården,<br />
fant vi atter en gang grunn til å streike. Lærerne gikk mann-<br />
gard i frikvarter<strong>et</strong> for å finne synderne. Men M var smarte nok<br />
til å lure oss vekk - slik at avfallspapir<strong>et</strong> ble liggende. Straffen<br />
for denne ugjerningen var at vi <strong>et</strong>ter skol<strong>et</strong>idens slutt under<br />
streng oppsikt, måtte hente opp hver smitt og smule. Vi fikk<br />
atter sanne, at «forbrytelser lønner seg ikke..<br />
I en fysikktime skulle vi få demonstrert hvordan smør og ost<br />
lages. Lektor Olav Ekrheim - som vi nok likte, men hadde li-<br />
ten disiplinær respekt for - kom fram med en kasse med bun-<br />
nen i vær<strong>et</strong>. Oppå den lå d<strong>et</strong> en slags ostemasse, og d<strong>et</strong> ble gitt<br />
ordre om å sende den rundt i Massen, slik at hver enkel elev<br />
kunne få høve til å studere melkens eggehvitestoffer på nært<br />
hold. Kassen var ikke komm<strong>et</strong> langt på sin ferd før noen sørg<strong>et</strong><br />
for å riste noe av massen ned på golv<strong>et</strong>. Lektoren ble rød i an-<br />
sikt<strong>et</strong> av innestengt sinne, og kom for å berge restene. «Var<br />
d<strong>et</strong> ikke d<strong>et</strong> jeg tenkte, at d<strong>et</strong> måtte gå galt., utbrøt han med<br />
nærmest gråtkvalt stemme. Han trev kassen til seg, men der-<br />
med gikk d<strong>et</strong> som var tilbake, i dørken. Vi formelig fløt i oste-<br />
masse. Guttene dalg<strong>et</strong> hverandre med den, og svære klatter
le hengende på tavlen, veggene, ja, endog i tak<strong>et</strong>. Den godslige<br />
Ekrheim, stakkar, visste ikke sin arme råd, han virk<strong>et</strong> helt<br />
forvirr<strong>et</strong>, så d<strong>et</strong> var en ynk å se. D<strong>et</strong> var riktig lumpent gjort av<br />
dem som var med på denne fantestreken!<br />
En lørdag hadde vi en vikar i engelsk, og oppførte oss også<br />
overfor ham (som for andre vikarer) mindre rosverdig.<br />
Jeg vil også ta med episoden om den gangen mer enn halve<br />
Massen vår marsjerte ut av skolegården i <strong>et</strong> friminutt, noe<br />
som på den tiden var strengt forbudt. Storparten av horden<br />
storm<strong>et</strong> inn i en snopebutikk like ved, og mens den arme konen<br />
bak disken var ivrig opptatt med å selge for noen småører<br />
til <strong>et</strong> par - tre av (>, nytt<strong>et</strong> de andre høv<strong>et</strong> til å robbe<br />
utstillingsvindu<strong>et</strong> for sjokolade og marsipan. Selv sto jeg riktignok<br />
utenfor og så på herjingen og syntes at d<strong>et</strong> var råttent<br />
gjort. For at jeg ikke skal framstille meg edlere og mer<br />
uskyldsren enn , må jeg jo presisere at jeg i d<strong>et</strong><br />
minste forbrøt meg mot bestemmelsen om ikke å forlate skolegården,<br />
og at de mest lovlydige av klassekameratene også<br />
holdt seg der de skulle og altså var «snille gutter».<br />
Etter endt gjeming stilte røverbanden seg opp på geledd (og<br />
jeg med dem) og marsjerte inn i skolegården. Vakthavende<br />
lærer ved porten lot ikke til å ha noen mistanke, id<strong>et</strong> han trodde<br />
d<strong>et</strong> var en klasse som hadde vært på muse<strong>et</strong> eller på botanisk<br />
ekskursjon.<br />
Selv om den velsignede klassen vår neppe utelukkende besto<br />
av hvite engler, var de - s<strong>et</strong>t under <strong>et</strong>t - en prima gjeng. De<br />
tok seg bra opp, alle i hop, og fikk seg <strong>et</strong>ter hvert fine stilling-<br />
er. Så d<strong>et</strong> milde forsyn<strong>et</strong> har nok tilgitt alle de forholdsvis ba-<br />
gatellmessige skurkestrekene våre . . .<br />
Vi pleide av og til holde små foredrag i norsktimene. Jeg for<br />
min del slo visst rekorden med fire. D<strong>et</strong> første emn<strong>et</strong> omhandl<strong>et</strong><br />
D<strong>et</strong> hendte ikke sjelden at jeg ble ir<strong>et</strong>tesatt for å ha skrev<strong>et</strong> for<br />
«po<strong>et</strong>isken stiler. Norsklzrerinnen - Pauline Thu fra Sandnes<br />
- syntes d<strong>et</strong> av og til gikk for vidt, som hun uttrykte seg.<br />
Jeg skrev som en «uforståelig forfatter. (f.eks. Wergeland!)<br />
og søkte jeg å protestere aldri så <strong>lite</strong>, lot hun meg forstå at
INGEN KONFIRMASJON<br />
Jeg nærm<strong>et</strong> meg seksten års alderen og den ene <strong>et</strong>ter den andre<br />
av skolekameratene «gikk for presten. og ble voksne. D<strong>et</strong><br />
var da naturlig at jeg r<strong>et</strong>t som d<strong>et</strong> var ble spurt om hva tid jeg<br />
skulle
OVER TIL MANUFAKTUR<br />
Jeg har tidligere fortalt om min virksomh<strong>et</strong> som ærendsgutt i<br />
kolonialforr<strong>et</strong>ningen på Ladegårdsveien i en travel julemå-<br />
ned. D<strong>et</strong> var før i tiden vanlig at de som drev handelsvirksom-<br />
h<strong>et</strong> som d<strong>et</strong>aljister, måtte sende varer hjem til kunder som ba<br />
om d<strong>et</strong>. En mer eller mindre fin kunde, som sto opprådd for <strong>et</strong>t<br />
eller ann<strong>et</strong>, kunne ringe til sin leverandør og be om på røde<br />
rapp<strong>et</strong> å få brakt på <strong>hus</strong><strong>et</strong> <strong>et</strong> halvt kilo svisker og en pakke ko-<br />
kesjokolade, selv om avstanden var aldri så stor.<br />
Siden jeg bodde i nærh<strong>et</strong>en av en manufakturforr<strong>et</strong>ning og<br />
kjente <strong>et</strong> par av ekspeditrisene, fikk jeg senere r<strong>et</strong>t som d<strong>et</strong><br />
var tilbud om å utføre <strong>et</strong>t eller ann<strong>et</strong> ærend mot en <strong>lite</strong>n godt-<br />
gjørelse, femti øre eller så, var taksten. Torsdag 11. desem-<br />
ber 1924 skildrer jeg hvordan <strong>et</strong> slikt oppdrag kunne arte seg.<br />
D<strong>et</strong> var i 18-tiden. Jeg skulle i mørk<strong>et</strong> bringe en pakke fra<br />
Normannsgaten og til <strong>et</strong> <strong>hus</strong> i nærh<strong>et</strong>en av Byhaugen, <strong>et</strong> om-<br />
råde jeg den gang var <strong>lite</strong> kjent i. Strekningen var med andre<br />
ord temmelig lang og den skulle forseres til fots. Veien gjen-<br />
nom sentrum og opp til Løkkeveien var ikke problematisk.<br />
Men verre ble d<strong>et</strong> siden. Her kommer skildringen:<br />
> spør<br />
jeg nogen småbarn som leker .Hest, mann og passasjerer..<br />
«Hesten» med følge stanser, og fire barnestemmer roper nærmest<br />
i kor: *Sving bort Misjonsveien!>> Jeg takker for r<strong>et</strong>tledningen<br />
og følger råd<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> har n<strong>et</strong>topp vært regnvær, så den<br />
smale, gruslagte landeveien langs misjonsgården er sørp<strong>et</strong> og<br />
ufyselig å gå på. D<strong>et</strong> blåser, så jeg har br<strong>et</strong>t<strong>et</strong> frakkekraven
forsvarlig om halsen. Mørkt er d<strong>et</strong> også, bare enkelte steder<br />
er der sparsomme lysstriper som kommer fra en elektrisk<br />
lampe. Der kommer sandelig også en automobil, den sender<br />
lysstråler fra lyktene, så veien blir oplyst bortover. D<strong>et</strong> høres<br />
<strong>et</strong> par kraftige støt i signalhorn<strong>et</strong>, for å jage mig av veien. Jeg<br />
hopper til side, så bilen får passere mig. Atter er d<strong>et</strong> mørkt og<br />
nifst.<br />
I Byhaugveien treffer jeg en skolegutt og slår følge med ham<br />
opover. Han går inn i sitt hjem, og jeg er atter alene. Langt om<br />
lenge finner jeg <strong>hus</strong><strong>et</strong> jeg skal til. Konen som åpn<strong>et</strong>, tok imot<br />
pakken, og d<strong>et</strong> er mulig hun sa takk. «Adjø>>, sa i d<strong>et</strong> minste<br />
jeg, og knapp<strong>et</strong> frakken omkring meg. Så tok jeg til å springe<br />
nedover langs kolonihavene. Mitt mål var byen - og derfra<br />
Bødkersmug<strong>et</strong> uendelig langt i d<strong>et</strong> fjerne . . . .<br />
VILJESTERK<br />
Jeg har satt meg fore å gå ut av både folkeskolen og middelsko-<br />
len uten å forsømme en eneste dag. D<strong>et</strong> kan iblant være stridt<br />
nok når jeg er blitt angrep<strong>et</strong> av noen frekke influensabasiller f.<br />
eks. og av hensyn til smittefaren selvsagt burde ha ligg<strong>et</strong> til<br />
sengs. Nå er d<strong>et</strong> gjerne slik at plagene kommer hurtig, varer<br />
kort og slutter snart. Vanligvis er jeg jo heldigvis frisk som en<br />
fisk, men lørdag følte jeg meg noe slapp de siste skol<strong>et</strong>imene.<br />
På hjemveien undr<strong>et</strong> jeg meg over hvor usedvanlig trøtt jeg<br />
var. Ut på <strong>et</strong>termiddagen kjente jeg kuldegysninger og kval-<br />
me og måtte legge meg svært tidlig, hadde da sterk feber.<br />
Neste dag var heldigvis søndag, så jeg lå til sengs, kunne ikke<br />
spise og makt<strong>et</strong> ikke å holde kroppen oppreist. Mandag mor-<br />
gen våkn<strong>et</strong> jeg og grep <strong>et</strong>ter skolebøkene, som d<strong>et</strong> ikke hadde<br />
vcert tale om å se i dagen før, og fikk lest dem såpass igjennom<br />
at jeg muligens kunne klare meg. En kunne fristes til å kalle<br />
meg «en enfoldig idiot. eller en «stridigper. som gikk på sko-<br />
len i den tilstanden. Få, eller ingen, ville ha fulgt mitt eksem-
pel. Men jeg måtte likevel av sted. Heldigvis ble jeg ikke hørt i<br />
noen av leksene! Hjemkomm<strong>et</strong> fikk jeg <strong>et</strong> anfall av neseblødning.<br />
For første gang i vinter kom d<strong>et</strong> den 1. februar noen snøfiller,<br />
og om kvelden frøs d<strong>et</strong> på, så da vi dagen <strong>et</strong>ter gikk på skolen,<br />
gled<strong>et</strong> vi oss til en . Men akk, allerede kl. 12<br />
begynte d<strong>et</strong> å regne, så skoleungdommen måtte skynde seg<br />
med å benytte anledningen til å kaste snøballer på hverandre<br />
(noe som er forbudt i skolegården). En lærer fikk en baii i hod<strong>et</strong>,<br />
og jeg fikk av en slyngel en hel i hod<strong>et</strong>, til alles jubel.<br />
Men utover dagen og natten regn<strong>et</strong> d<strong>et</strong> uavbrutt. To dager<br />
<strong>et</strong>ter, lørdag, da jeg gikk på skolen, kraste den deiligste<br />
hvite snøen under mine føtter. Allerede da vi g&k hjem middag,<br />
skv<strong>et</strong>t<strong>et</strong> snøslaps<strong>et</strong> under de samme kalosjene, så gleden<br />
ble kortvarig.<br />
1212 var d<strong>et</strong> <strong>et</strong> kraftig uvcer, med storm og regn. Takpannene<br />
på <strong>hus</strong>ene fikk en sørgelig medfart, mange av dem dalte med<br />
farlig fart mot jorden og knustes. De tre siste frikvarterne<br />
måtte vi oppholde oss innendørs i korridorene, for ikke å bli<br />
ihjelslått av knust teglsten som falt ned fra d<strong>et</strong> svcere tak<strong>et</strong>.<br />
Om kvelden var Totalens medlemmer invitert til losje
*HJEM FRA FERIEN.<br />
D<strong>et</strong> lakker nu mot sommerferiens ende. Landliggerne skal at-<br />
ter føle Stavangers knudrede gater under sine tyndslitte sko.<br />
Fru Olsen med barna kommer labbende bortover brostenene<br />
med kufferter, poser, pakker 0.1. Regn<strong>et</strong> høljer (som sedvan-<br />
lig) ned, og stemningen er ikke hai. De iler mot hjemm<strong>et</strong> i sta-<br />
den, hvor græsenkemand Olsen sitter ivrig optatt med at skri-<br />
ve brev til sin venn Pedersen. Han hører plutselig dørklokken<br />
ringe og springer ut . . . Hvem andre er d<strong>et</strong> end hans kone med<br />
avkomm<strong>et</strong>.<br />
- Nei, men Olene, da, kommer du allerede?<br />
-Ja, jeg blev saamen nødt til d<strong>et</strong>.<br />
- Nødt?<br />
- Ja, n<strong>et</strong>topp, paa grund av vær<strong>et</strong>, skjønner du.<br />
- Uff, ja, vær<strong>et</strong>, d<strong>et</strong> har sandelig ikke vært saa bra. Men<br />
hvorledes har dere hatt d<strong>et</strong> forresten?<br />
- Du v<strong>et</strong>, d<strong>et</strong> var gilde folk, god mat, godt alt, undtagen -<br />
vær<strong>et</strong>.<br />
- Men hvad utbytte hadde dere av landophold<strong>et</strong>?<br />
- Utbytte? Du kan saa spørre. Vi fikk iallfall trække frisk luft i<br />
lungene, drikke melk, som n<strong>et</strong>top var komm<strong>et</strong> fra kunaa, og<br />
klart kildevand og spise brød med bondesmør paa.<br />
- Dere har vel meg<strong>et</strong> bær med hjem?<br />
- Bær? Nei, vi fandt knapt <strong>et</strong> modent bær, d<strong>et</strong> eneste der var<br />
nok av, var hønsebær, men de kunde vi vel ikke bære med os?<br />
- Saa landophold<strong>et</strong> har med andre ord ikke vært til stor nytte?<br />
- Aa jo, litt nytte har vi vel hatt av d<strong>et</strong>. Nu kan vi fortælle til<br />
slegt og venner, at vi har opholdt os paa land<strong>et</strong> i fem uker, be-<br />
talt en <strong>hus</strong>leie paa 100 kroner, i tillegg til alle de andre utgifte-<br />
ne. Vær så god, her har du regningene!
FATTIGE FOLK<br />
Vi bor i <strong>et</strong> slikt strøk av byen at d<strong>et</strong> til stadigh<strong>et</strong> kommer fattige<br />
folk inn og tigger. Nylig sto en navngj<strong>et</strong>en lokal fengselsfugl i<br />
gangen for å be om hjelp til nattelosji. D<strong>et</strong> han fortalte fant jeg<br />
så gripende at jeg nytt<strong>et</strong> d<strong>et</strong> som motiv i stilen
derveis min ergrelse over å måtte stå så urimelig tidlig opp en<br />
mørk desemberdag. *Morgenstund har gull i munn, selv for<br />
den late dreng i sin varme seng..<br />
28/10 -24: D<strong>et</strong> var høstmarken og jeg gikk på torv<strong>et</strong> for å se<br />
på liv<strong>et</strong> der. Som sedvanlig stod d<strong>et</strong> lange rekker med koner<br />
som solgte garn, vadmel osv. Likeledes var der en mengde le-<br />
k<strong>et</strong>øisboder i en lang rekke utenfor Svaneapotek<strong>et</strong>. Her bød<br />
de fram, foruten allslags eskrot., pifter og gassballonger til 75<br />
øre. Og ikke å forglemme: Forlystelsestivoli<strong>et</strong> på jernbane-<br />
tomten, nedenfor Sjømannsforeningens bygning. Her var d<strong>et</strong><br />
to karuseller, en amerikansk luftgynge, <strong>et</strong> «kaptein Vom-tea-<br />
ter. og en fakir som lot seg vise frem i <strong>et</strong> telt for Kr. 1. Han<br />
dans<strong>et</strong> på glasskår, svelg<strong>et</strong> varme, stakk nåler gjennem sitt<br />
legeme, uten å blø, osv. Så var der skytebaner, ringkasting,<br />
ballkasting og andre humbugsgreier. Dagen efter kjørte jeg<br />
meg på luftkarusellen. Den ble drev<strong>et</strong> rundt av to menn, som<br />
sl<strong>et</strong> f<strong>et</strong>t<strong>et</strong> av seg, scerlig når karusellen skulle s<strong>et</strong>tes i gang.<br />
D<strong>et</strong> kost<strong>et</strong> 25 øre å sitte på. 9<br />
ELDGAMLE MINNER<br />
R<strong>et</strong>t som d<strong>et</strong> var måtte jeg intervjue mine nærmeste for å få vite<br />
noe om forholdene i gamle dager. Bestemor kunne <strong>hus</strong>ke<br />
litt av hvert fra sine unge år. Noe har jeg allerede gjengitt, andre<br />
ting dukk<strong>et</strong> opp når jeg kom inn på konkr<strong>et</strong>e emner, Breiavatn<strong>et</strong><br />
f. eks. omkring 1860. Når d<strong>et</strong> lå tykk is på d<strong>et</strong>te, var d<strong>et</strong><br />
liv. Mange kaner forspent med hester sto og vent<strong>et</strong> på jobb.<br />
For noen få skillinger kunne folk kjøre rundt på isen. .Jeg <strong>hus</strong>ker<br />
også en gang at en mann sendte en ballong til vcersn, sa<br />
bestemor. (Kanskje <strong>et</strong> slags fyrverkeri, for han tente fyr på<br />
den).
Noen dager senere fortalte mor om forholdene i hjemm<strong>et</strong> da<br />
hun var <strong>lite</strong>n i Tananger. .Far rodde langt av sted for å hente<br />
sand., fortalte hun,
gikk mann av <strong>hus</strong>e søndag <strong>et</strong>termiddag, av og til også andre<br />
ukedager, for å høre de mange populcere forelesere og kåsø-<br />
rer. D<strong>et</strong> var i sannh<strong>et</strong> en nyttig forening, der alle som møtte<br />
opp fikk (cutvide sin åndelige horisont.. Utallige var de ernne-<br />
ne som i årenes løp ble behandl<strong>et</strong>. Alt lot til å vaere av interes-<br />
se.<br />
Uken <strong>et</strong>ter fru Ebbels foredrag talte dosent Worm-Midler i<br />
B<strong>et</strong>ania om .De økonomiske kriser efter Napoleonskrigene>>.<br />
Jeg tropp<strong>et</strong> selvsagt opp, og min alder var da 14 '1, år.<br />
På <strong>et</strong> foredrag i samme måned snakk<strong>et</strong> sekr<strong>et</strong>ceren i Norges<br />
Brandvernsforening, Harald Meyer, i Folk<strong>et</strong>eater<strong>et</strong> om<br />
«brannfaren i d<strong>et</strong> daglige liv.. Lokal<strong>et</strong> var så sprengfullt at jeg<br />
og mange andre måtte stå hele tiden.<br />
Teater<strong>et</strong> var også <strong>et</strong> sted jeg ofte besøkte. En søndag så jeg<br />
farsen *Å Søren., med gjesteopptreden av Helgeby og Hol-<br />
stad. D<strong>et</strong> var forresten dagen før foredrag<strong>et</strong> av brannsekr<strong>et</strong>ær<br />
Meyer. Så d<strong>et</strong> gikk slag i slag.<br />
JULEN 1924<br />
Lørdag 20112 var den siste dagen vi var på skolen før juleferi-<br />
en. D<strong>et</strong> var vakkert dekorert i gymnastikksalen, der norske<br />
flagg pynt<strong>et</strong> veggene og fire jul<strong>et</strong>rær med brennende lys på,<br />
dekorerte d<strong>et</strong> flaggsmykkede kat<strong>et</strong>er, hvor rektor Olden stod<br />
da han leste juleevangeli<strong>et</strong> og holdt en <strong>lite</strong>n tale for oss. Der<br />
var musikk av skolens musikkorps og sang av dens kor. Til<br />
slutt sang vi ((Glade jul., og den lille høytidsstund var forbi.<br />
Med julen følger stor travelh<strong>et</strong>. Presanger skal kjøpes. Nu har<br />
jeg heldigvis ikke så mange å kjøpe til, men litt blir d<strong>et</strong> jo. Mor<br />
hadde fått <strong>et</strong> krumkakejern nogen dager før, fordi vi skulde<br />
bruke d<strong>et</strong> til julebakingen. 20112 skulde jern<strong>et</strong> innvies, og så<br />
lenge var d<strong>et</strong> blitt skrytt av, at d<strong>et</strong> nok var for meg<strong>et</strong>. Nok om<br />
d<strong>et</strong>, da vi var iferd med å røre til deigen og jern<strong>et</strong> stod på gas-<br />
sen for å opvarmes, skjedde ulykken: Mor skulde nemlig fjer-
ne d<strong>et</strong> <strong>et</strong> øyeblikk for å s<strong>et</strong>te på kaffekjelen. Da hørtes <strong>et</strong> brak<br />
- og jern<strong>et</strong> lå på gulv<strong>et</strong>, med hengslen i d<strong>et</strong> ene håndtak<strong>et</strong><br />
brukk<strong>et</strong>. Hvor stor var vår skuffelse! D<strong>et</strong> var komm<strong>et</strong> temmelig<br />
meg<strong>et</strong> ut av funksjon, men siden vi jo hadde lag<strong>et</strong> deigen,<br />
fikk vi på s<strong>et</strong>t og vis bruke d<strong>et</strong> allikevel. Jeg kunde fntes til å lage<br />
<strong>et</strong> nytt ordspråk, sålydende:
Nyttårsaften var jeg om kvelden ute for å høre når d<strong>et</strong> nye år<strong>et</strong><br />
blev ring<strong>et</strong> inn klokken 12, og samtidig se på «liv<strong>et</strong>» i byens<br />
gater.<br />
Hermed stiger vi inn i d<strong>et</strong> nye år<strong>et</strong> 1925, som starter med d<strong>et</strong><br />
samme mildvær<strong>et</strong> som sin forgjenger. Men så er d<strong>et</strong> da også<br />
byens store jubileumsår. Vi går en minnerik sommer i møte.<br />
I januar brukte jeg mye av min fritid til å skrive på fortellingen<br />
aneiiijen. Så vidt jeg <strong>hus</strong>ker ble de stakkars ansvarshavende<br />
pedagoger straff<strong>et</strong> med en bot for denne ulovlige ferdsel på<br />
forbudt område.<br />
Den andre utflukten var .SILDETUREN. til Tananger. Den<br />
foregikk 20. februar 1925, og var <strong>et</strong> fellesarrangement av<br />
Kongsgård og St. Svithuns skoler, med i alt omkring 500 elever.<br />
I dagboken skildres turen på denne måten:<br />
, efter nærmere<br />
tre timers ny landeveistraving. Hjemkomm<strong>et</strong> seg jeg ned på<br />
en stol, thi jeg var tr<strong>et</strong>t, tr<strong>et</strong>t, tr<strong>et</strong>t. Følgen var
Lsrdan 21. februar 1925<br />
Skolebarnas ,,fish<strong>et</strong>ur"<br />
Fra besek<strong>et</strong> i Tanan$ar.<br />
Tegning av frk. E. Enohen.<br />
.Ut vil jeg, ut, å så langt, så langt», ulmer d<strong>et</strong> i hver mands<br />
bryst, og ikke mindst hos skoleeleven, som føler sig bund<strong>et</strong><br />
paa alle kanter.<br />
Men saa er ogsaa £rih<strong>et</strong>en saa meg<strong>et</strong> mer kjærkommen naar<br />
den av og til indfinder sig. Og da byens to rektorer igaar fandt<br />
paa at ta en fottur med skolene sine til Tananger for at se paa<br />
sildefisk<strong>et</strong>, vilde jubelen ingen ende ta.<br />
En times opstand ramm<strong>et</strong> de mange hjem. D<strong>et</strong> er nemlig ikke<br />
saa lik<strong>et</strong>il at faa <strong>et</strong> begeistr<strong>et</strong> bam styrtende ind døren, naar<br />
man de første ti minuter ikke fatter and<strong>et</strong> end: *Tananger,<br />
lov, mat, skynd dig..<br />
Og likesaa hurtig som barn<strong>et</strong> kom, forsvinder d<strong>et</strong> igjen, fulgt<br />
av en hel del formaninger som d<strong>et</strong> naturligvis ikke hører paa.<br />
Timen efter bølg<strong>et</strong> d<strong>et</strong> utover Maldeveien en formelig hær<br />
av glade gutter og piker. Forbi ekserserpladsen, forbi Rev-<br />
heim kirke, vestover paralelt med Hafrsfjord bar d<strong>et</strong>. Men der<br />
hvor Harald Haarfagre i sin tid rodde med drageskibe og knar-<br />
rer, byges nu en ny bro. Og d<strong>et</strong> tripp<strong>et</strong> og trapp<strong>et</strong> over vippen-<br />
de planker; mens strømmen indunder sl<strong>et</strong> mot solide pillarer,<br />
som var d<strong>et</strong> selve Donau-strømmen man passerte.
Og skolerne bølg<strong>et</strong> videre, og flomm<strong>et</strong> som en rivende elv ind i<br />
d<strong>et</strong> avgjemte Tananger, fyldte veier, smug, <strong>hus</strong>, snau<strong>et</strong> kafe-<br />
<strong>hus</strong> og butiker lik græshoppesværmer markens grøde for alt<br />
spiselig, for ind i buer, ombord paa fartøier, klatr<strong>et</strong> op knauser<br />
og besteg høider, til fiskerlei<strong>et</strong> var en eneste maurtue av liv og<br />
bevægelse.<br />
Heldigere dag at komme paa, kunde man knapt træffe. Vær<strong>et</strong><br />
var fint, havnen fyldt med fiskefartøier og utenfor odden i<br />
fjordgap<strong>et</strong> laa opkjøperbaatene og anfaldt lik spekhuggere<br />
hvalen, hver skøite som kom. Og ombord og i buer vass<strong>et</strong> man<br />
i sild og alle steder, hvor d<strong>et</strong> var nog<strong>et</strong> at se, lyste d<strong>et</strong> av nys-<br />
gjerrige ansigter og opmerksomme tilskuere.<br />
Men alting faar en ende. Klokken 3 roptes til avgang. Kun<br />
motvillig gav barna slip paa oplevelsen og drog hjem.<br />
For utenfor lev<strong>et</strong> jo eventyr<strong>et</strong>, d<strong>et</strong> som i hundreder av aar har<br />
passert Tananger, skred<strong>et</strong> av sild som skurer over grundene,<br />
koker mellem holmer og skjær, fylder sund og viker, og for-<br />
svinder igjen like saa braatt som d<strong>et</strong> kom.<br />
Men i vest trak vær<strong>et</strong> bistert paa øiebryn<strong>et</strong>, i tvil om d<strong>et</strong> skulde<br />
slippe sig løs igjen, slik som i forrige uke, d<strong>et</strong> for moro skyld<br />
sendte en skøite til bunds paa Tananger havn, rendte <strong>et</strong> and<strong>et</strong><br />
fartøi ind i en sjøbuvæg og førte takstener kring smug og veier.<br />
Imens gik liv<strong>et</strong> sin vante gang. Paa sjøen trak man sild. Baater<br />
kom, baater gik. Tananger var en eneste trav1 virksomh<strong>et</strong> av<br />
losning, lastning og saltning.<br />
Og hjem den vakre eftermiddag drog d<strong>et</strong> unge Stavanger, en-<br />
kelte litt saarbent kanskje og træt i knærne, men med <strong>et</strong> min-<br />
de rikere og mer end stof nok til en ny stil..<br />
2312 hadde vi
og herlig d<strong>et</strong> var . . . . Tilbake lot jeg meg frakte med rutebilen,<br />
og derfor var jeg hjemme klokken halv syv.<br />
2513: Atter en emarknadag. - med både sol og regn. Naturligvis<br />
måtte jeg ned på . D<strong>et</strong> hadde seg nemlig slik at<br />
landsjentene som ville bytte tjeneste, eller søke en jobb for<br />
første gang, for<strong>et</strong>ok disse omkalfatringene i markedstiden,<br />
som tjente som en slags (>. D<strong>et</strong> var ogsåpersoner<br />
som drev .festekontorer>>, lenge før noen tenkte på offentlig<br />
arbeidsformidling. En av dem var fru Thilo i H<strong>et</strong>landsgt. 15.<br />
Hus<strong>et</strong> var så <strong>lite</strong>, at forbipasserende kunne ta i takrennen. D<strong>et</strong><br />
ble rev<strong>et</strong> i 1932. Oppover fra Indremisjonshotell<strong>et</strong> sto d<strong>et</strong> <strong>et</strong><br />
par rader med landsfolk som solgte vadmel, strømper, gam og<br />
filleryer. En mann sto også med en håndkjerre og solgte<br />
«brunt stentøi.. Jeg merk<strong>et</strong> meg at han blant vareutvalg<strong>et</strong> ikke<br />
hadde noe så pikant som
knust sitt «møbel», men ingen turde gå og kjøpe <strong>et</strong> nytt, så<br />
unnselige var de. Jeg så også en mengde italienere og jøder<br />
med svart hår og nesten like mørke øyne. De solgte ballonger<br />
og lek<strong>et</strong>øy. Jeg fest<strong>et</strong> meg særlig med en
Karsten Olsson foreslo at vi tok en fottur utover til Maldelien<br />
for å be Asche Moe om å få låne hans fcering, som for d<strong>et</strong> meste<br />
ble brukt av broren Sverre. Vi rodde ut til Sømsholmen, der<br />
d<strong>et</strong> var kupert terreng og rik veg<strong>et</strong>asjon - <strong>et</strong> riktig ønskested<br />
for gutter. D<strong>et</strong> ble en tur jeg nok vil minnes lenge. Båten hadde<br />
stått flere måneder på land og var derfor temmelig gissen.<br />
En av oss måtte sitte med øsekar<strong>et</strong> hele tiden. D<strong>et</strong> tok nærmere<br />
en time før vi nådde frem til øen. Der drog vi båten <strong>et</strong><br />
stykke opp på land. Selv gled jeg på en sten og måtte derfor ta<br />
av meg sko og strømper, mens kaffekjelen kokte. Etter å ha<br />
lekt indianere og hatt d<strong>et</strong> veldig moro til ut på <strong>et</strong>termiddagen,<br />
skulle vi ta fatt på hjemturen. Men nå var d<strong>et</strong> blitt sterk vind,<br />
og sjøen gikk høy. I den gisne båten vugg<strong>et</strong> vi opp og ned på<br />
ed<strong>et</strong> frådende hav.. Jeg hadde heldigvis tatt med <strong>et</strong> seilduksstykke<br />
som jeg svøpte meg inn i, mens jeg i <strong>et</strong>t kjør oste ut<br />
mest mulig av d<strong>et</strong> salte vann<strong>et</strong> som trengte inn i farkosten.<br />
Dertil kom plagen med d<strong>et</strong> b<strong>et</strong>ente øye, så jeg måtte holde <strong>et</strong><br />
lomm<strong>et</strong>ørkle på <br />
Heldigvis ble d<strong>et</strong> ikke noe forlis, vi kom omsider til lands,<br />
gjennomvåte og forfrosne. Rutebilen, som vi skulle ha kjørt<br />
med til byen, var n<strong>et</strong>topp gått, så M hadde ikke noe ann<strong>et</strong> å<br />
gjøre enn å traske hjemover på
kebit av en i og for seg lekker pannekake, og d<strong>et</strong> var sikkert<br />
ub<strong>et</strong>enkt gjort fra vår side. Min kjære venn måtte kaste d<strong>et</strong><br />
fortærte opp igjen. Heldigvis ble den frisk den neste morgen!<br />
3/5: En kamerat og jeg sykl<strong>et</strong> til Jåttanuten, hvis topp vi besteg.<br />
Herfra hadde vi en nydelig utsikt over egnen. Om eftermiddagen<br />
var jeg i Verdenteater<strong>et</strong> og så den kjente filmen .De<br />
ti bud.. Den handl<strong>et</strong> om isrea<strong>lite</strong>nes slaveri under Farao,<br />
hvorledes de blev behandl<strong>et</strong> og hvor fryktelig straff de fikk når<br />
de ikke lystr<strong>et</strong>. Så kom Moses til Faraos praktfulle hoff og bad<br />
ham om å få dra ut av land<strong>et</strong> med sitt folk. Men Farao svarte<br />
nei. Etterat alle førstefødte i Egypten var drept (heriblandt også<br />
Faraos egen sønn), fikk israe<strong>lite</strong>ne lov til å dra ut. Så fikk vi<br />
se når Faraos hær drog <strong>et</strong>ter dem, og hav<strong>et</strong> som delte seg.<br />
Hæren drukn<strong>et</strong> og israe<strong>lite</strong>ne kom frelste på den annen side.<br />
Senere fikk Moses de ti bud fra himmelen, men så skift<strong>et</strong> filmen<br />
karakter, id<strong>et</strong> den gikk over til <strong>et</strong> >, som<br />
handl<strong>et</strong> om to sønner av en enke. Den ene var gudfryktig, den<br />
annen derimot brøt alle Guds bud, og drukn<strong>et</strong> til sist, <strong>et</strong>ter å<br />
ha lev<strong>et</strong> liv<strong>et</strong> i sus og dus. En utmerk<strong>et</strong> og lærerik film.<br />
Lørdag 16. mai var en travel dag både for forr<strong>et</strong>ningsfolk og<br />
private. På Halvorsens butikk, hvor jeg om <strong>et</strong>termiddagen<br />
pleide å gå ærender, var der så mange kunder, at endskjønt<br />
der var 7 ekspeditriser, var d<strong>et</strong> for <strong>lite</strong>. Jeg fikk derfor i opp-<br />
drag å hjelpe til med å selge nasjonalbånd, flagg <strong>et</strong>c.<br />
I 5 - 6 tiden om eftermidagen hørtes <strong>et</strong> kraftig tordenbrak,<br />
som efterfulgtes av <strong>et</strong> durabelig regnskyll. Folk gikk til sengs,<br />
spente på hvordan vær<strong>et</strong> ville utvikle seg, for på morgenpar-<br />
ten å våkne til en deilig, strålende solskinnsdag. For mitt ved-<br />
kommende forløp nasjonaldagen ganske fredelig og rolig. Vår<br />
klasse hadde tidligere blitt enige om at vi skulle delta i barne-<br />
tog<strong>et</strong> med noen spesielle papirluer og store runde pappkar-<br />
tonger med innskriften I1 C hengende i kreppapirstrimler<br />
rundt halsen. Vi hadde lagt sammen 50 øre hver til innkjøp<strong>et</strong>,<br />
som jeg var utpekt å være ansvarlig for. Påfunn<strong>et</strong> vakte almin-<br />
nelig oppmerksomh<strong>et</strong> i de gatene vi passerte. Størsteparten<br />
av dagen gikk jeg alene rundt omkring der d<strong>et</strong> skjedde noe. Et-
ter å ha s<strong>et</strong>t filmen «Brødrene Østermanns <strong>hus</strong>kors. i Folke-<br />
teater<strong>et</strong> gikk jeg hjem og la meg. Så kunne de bare feste vide-<br />
re, for meg, hvem som ville.<br />
2115, Kristi Himmelfartsdag, hadde jeg kjøpt bill<strong>et</strong>t til en lysttur<br />
som ungdomslosjen .Ottar Birting~ arrangerte til Årdal.<br />
Dagen start<strong>et</strong> med mørke skyer og litt regn, men d<strong>et</strong> var bare å<br />
komme seg av gårde og håpe på bedre vier utpå dagen. D<strong>et</strong> var<br />
dls .Fjordbuen>> som skulle frakte lystfarerne innover i Ryfylke,<br />
d<strong>et</strong> klarte den på 2 timer hver vei. Avgang kl. 8. Selv tilhørte<br />
jeg ikke losjen, men jeg kjente jo enkelte av medlemmene.<br />
Både Nils Danielsen og Bertram Bull-Njaa fra klassen vår<br />
deltok der i ledende posisjoner på den tiden.<br />
--Jeg sitter forholdsvis ensom oppe på en redningsbåt på<br />
øverste dekk<strong>et</strong> og b<strong>et</strong>rakter omgivelsene. En unggutt spiller<br />
trekkspill, og d<strong>et</strong> danses på fordekk<strong>et</strong>. Og sannelig, der kommer<br />
så menn solen tittende frem fra skyene, <strong>et</strong>ter hvert som<br />
disse trekker seg en smule skamfulle tilbake for å la lys<strong>et</strong> og<br />
varmen få gjøre d<strong>et</strong> trivelig for oss fordringsfulle menneskebarn.<br />
Å nei, ikke bare for vår skyld, - den har mange ,<br />
solen. Dyr og planter av alle slag er jo avhengig av varmekilden<br />
der langt i d<strong>et</strong> fjerne. Den har sannelig mange å tilgodese,<br />
den velsignede solen! Så vi har all grunn til å takke den<br />
gode Gud for hans topp-geniale frembringelse i vårt solsystem.<br />
Uten den hadde int<strong>et</strong> liv hatt noen eksistensmuligh<strong>et</strong>.<br />
Jo mer vi kommer innover i fjorden, desto mer legger vi merke<br />
til hvordan fjellene reiser seg stupbratt i vær<strong>et</strong>. Jeg tenker<br />
uvilkårlig på hva en danske eller nederlender må føle når han<br />
møter <strong>et</strong> slikt syn, de som bare er vant med de flate landstrekningene<br />
i sine hjemlige distrikter.<br />
Plutselig lyder d<strong>et</strong> <strong>et</strong> kraftig brøl i dampskipsfløyten, for å<br />
minne oss ombord og folk i land at vi nå er fremme ved mål<strong>et</strong>:<br />
Årdal. Vi tripper ned landgangen og tar fatt på veien opp til<br />
i nærh<strong>et</strong>en av ungdoms<strong>hus</strong><strong>et</strong>. Her slår vi leir for dagen.<br />
I d<strong>et</strong> strålende solskinn<strong>et</strong> morer ungdommene seg. Blant<br />
noen av dem som hører hjemme på sted<strong>et</strong> befinner også jeg
meg. Dansen og leiken går lystig, til trekkspill<strong>et</strong>s toner. Jeg<br />
våger likesom ikke være med. Forsøker litt, men slutter snart<br />
og s<strong>et</strong>ter meg ned i gress<strong>et</strong>.<br />
En enfoldig kvinne og mann gjorde <strong>et</strong> sterkt inntrykk på meg.<br />
Mannen h<strong>et</strong>te Ola, og han gikk rundt og hilste på alle de tilrei-<br />
sende byfolkene og spurte hver enkel hva tid de skulle reise.<br />
Etter å ha fått beskjed om d<strong>et</strong>, tok han dem i neven og sa far-<br />
vel. Den tykke kvinnen var kjæresten hans, ble d<strong>et</strong> sagt. Hun<br />
satt og nidstirr<strong>et</strong> på ungdomsflokken hele dagen. Plutselig<br />
kunne hun stemme i en sørgmodig religiøs sang og be en kort<br />
bønn, der<strong>et</strong>ter en ny sang, slik hun nok var blitt vant med £ra<br />
oppbyggelsesmøtene på bede<strong>hus</strong><strong>et</strong>. De unge stavangerne ga<br />
de to åndssvake kaker, drops og brus, så d<strong>et</strong> var en overmåte<br />
herlig dag for dem begge. Jeg skammer meg ikke over å notere<br />
i dagboken, at jeg ble svært «rørt» av disse episodene jeg var<br />
vitne til på stevneplassen. D<strong>et</strong> er gjerne slik at to troskyldige<br />
sjeler kan makte d<strong>et</strong> som en hærskare av matprester ikke er i<br />
stand til.<br />
2415 hadde barnelag<strong>et</strong> «Haab<strong>et</strong>» utnukt til Boganes. Tre gutter<br />
og jeg sykl<strong>et</strong> ut i forveien. Til alles skuffelse begynte d<strong>et</strong><br />
om <strong>et</strong>termiddagen å regne, men vi fire søkte tilflukt i en berghule,<br />
hvor vi fordrev tiden med å spille
BYENS 800 ÅRs JUBILEUM<br />
Juni måned ble i høy grad vi<strong>et</strong> Stavanger bys 800 års jubileum.<br />
716 ble festligh<strong>et</strong>ene innled<strong>et</strong> med kongebesøk og bispeinnvielse.<br />
Folkeansamlingen omkring torg<strong>et</strong>, Domkirken og<br />
Kongsgård var enorm. Ikke bare byens befolkning strømm<strong>et</strong><br />
til, men en mengde utenbysboende. Selv var jeg en av mange<br />
tusen. Jeg kom inn i folk<strong>et</strong>rengselen og stred heftig med noen<br />
« egenr<strong>et</strong>tferdiges bønder og ditto byfolk om plass-spørsmål<strong>et</strong>.<br />
Like ved meg stod en tykkfallen dame som uavladelig<br />
skubb<strong>et</strong> meg bort på «motparten», for selv å unngå å komme<br />
over i en plen i parken. Dermed fikk jeg en kraftig skjennepreken<br />
av de , samt en tynn rappmunn<strong>et</strong> kone,<br />
som ga fra seg med kjeften sin og slo og skubb<strong>et</strong> på en gjenstridig<br />
og for henne vemmelig bondemann, som med ryggen<br />
skjøv henne bort mot gressplenen. Striden var med andre ord<br />
heftig og varte henimot en time, da endelig kongen og tre av<br />
hans ledsagere kom kjørende med Svelas flotteste vogn og<br />
gikk inn i kirken, som naturligvis var fylt til siste plass. Selv<br />
hadde jeg ikke <strong>et</strong> øyeblikk tanke om å slippe inn i helligdommen.<br />
For meg var d<strong>et</strong> bare å klare å komme meg ut av trengselen,<br />
for snarest å komme over i Kongsgård, i håp om der å få<br />
høre overføringen av den
FYRVERKERI I BJERGSTED<br />
St. Hansaften d<strong>et</strong> år<strong>et</strong> var noe for seg selv, riktig skjønn. Sammen<br />
med to kamerater bega jeg meg ut til Bjergsted, der<br />
*midtsommer>> skulle feires som <strong>et</strong> ledd i utstillingsprogramm<strong>et</strong>,<br />
med meg<strong>et</strong> underholdning. Klokken 12 om natten ble d<strong>et</strong><br />
storslagne fyrverkeri oppsendt, d<strong>et</strong> vakreste jeg hittil har<br />
s<strong>et</strong>t. Langs gelender<strong>et</strong> utenfor utstillingsbygningen stod d<strong>et</strong><br />
brennende fakler og bål. 25 rak<strong>et</strong>ter av fineste slag ble oppsendt.<br />
Like <strong>et</strong>ter tentes <strong>et</strong> ildrødt bål utenfor bygningen. Da<br />
d<strong>et</strong>te sluktes, kom <strong>et</strong> nytt, som sendte <strong>et</strong> grønt skjær utover<br />
den veldige folkeskaren. Like <strong>et</strong>ter begynte «svivende rak<strong>et</strong>ter»<br />
å fungere. De slyng<strong>et</strong> ut «ild-stjerner» som dryss<strong>et</strong> ned på<br />
de mange tusen glade mennesker.<br />
8. juli var utstillingens siste dag. Skuespill<strong>et</strong> .Vår lille fnie>><br />
ble oppført på friluftsscenen. Formannen talte og <strong>et</strong> sangkor<br />
opptrådte. Endelig ble d<strong>et</strong> oppsendt <strong>et</strong> nytt fyrverki, i likh<strong>et</strong><br />
med d<strong>et</strong> vi så St. Hans. Så var den månedlange fest-tiden forbi,<br />
og byen ikledtes på ny sin gamle arbeidsdrakt. Og den ble<br />
gråere og tristere enn på lenge.<br />
EN TRAGISK STREIK<br />
1317 utbrød d<strong>et</strong> nemlig en ulykksalig herm<strong>et</strong>ikkstreik, som<br />
kom til å vare i omlag to måneder. D<strong>et</strong> sørgelige var at streiken<br />
tok til på <strong>et</strong> tidspunkt da brislingen ble fisk<strong>et</strong> i store mengder.<br />
På <strong>et</strong> par fabrikker arbeid<strong>et</strong> flere såkalte «streikebrytere.,<br />
men disse ble uhyggelig trakassert med steinkasting og ut-<br />
skjelling. Jeg b<strong>et</strong>rakt<strong>et</strong> således <strong>et</strong> oppløp utenfor en av fabrik-<br />
kene. Her knuste representanter for den hamfulle folkemas-<br />
sen mange vinduer, inntil politi<strong>et</strong> med dragne køller spredte<br />
mengden. Slike opptrinn likte jeg ikke å vfere vidne til. Jeg<br />
måtte jo søke å s<strong>et</strong>te meg inn i situasjonen i de mange arbeid-
erhjemmene som så sårt trengte å tjene noen kroner til d<strong>et</strong> al-<br />
ler nødvendigste, i første rekke mat og de enkleste klesplagg.<br />
D<strong>et</strong> var gjerne brislingsesongen <strong>hus</strong>mødrene satte sin lit til og<br />
vent<strong>et</strong> på skulle bli vellykk<strong>et</strong>, slik som d<strong>et</strong>te år<strong>et</strong>. Men strei-<br />
keparolen var: Heller sulte enn å finne seg i fabrikkeiernes<br />
usle lønnstilbud.<br />
TYSK F~TEBESØK<br />
I tidsromm<strong>et</strong> 18/6-2316 lå der på Stavanger havn to tyske linjeskip,<br />
og
kremfløte, fruktkrem og kulturmelk. Aldri før har jeg spist så<br />
meg<strong>et</strong> krem, og jeg ble så m<strong>et</strong>t at jeg formelig segn<strong>et</strong> om på<br />
gulv<strong>et</strong>. Vi lo og sang til klokken ble halv <strong>et</strong>t om natten. Da<br />
kjørte vi tilbake til Stavanger, fullastede med kremfløte.<br />
HYTTEFERIE MED FEM KVINNER<br />
Godt og vel en uke senere var tante Gr<strong>et</strong>he og jeg tilbudt noen<br />
dagers opphold hos en familie som eide en sommerhytte i<br />
Sandvik på Tau. D<strong>et</strong> tok halvannen time for d/s .Fjordbuen>> å<br />
komme dit inn. Sammen med fem kvinner - alle eldre enn<br />
meg - nød jeg tilværelsen i en hengekøye under trærnes<br />
skygger i d<strong>et</strong> varme vær<strong>et</strong>, gikk, kløv, sprang, bad<strong>et</strong> og hadde<br />
d<strong>et</strong> fint. Jeg la meg sent, sov behagelig, og sto tidlig opp. Med<br />
så mange
ønner på land<strong>et</strong> var der således int<strong>et</strong> vann å finne, smør<strong>et</strong><br />
smelt<strong>et</strong> nesten til vann, melken ble sur på <strong>et</strong> øyeblikk. Folk<br />
gikk nesten uten klær på kroppen, alle sukk<strong>et</strong> de: NÅ du, for<br />
en varme! »<br />
Men 2617 kom regn<strong>et</strong>, d<strong>et</strong> pøste ned, uavladelig. D<strong>et</strong> lynte og<br />
tordn<strong>et</strong> også. Flere steder i Ryfylke slo lyn<strong>et</strong> ned, også <strong>et</strong> <strong>hus</strong> i<br />
Avaldnesgaten ble truff<strong>et</strong>, så pipen falt ned.<br />
3017 kom Kronprins Olav til byen med nattruten. Han kjørte i<br />
bil forbi Victoria Hotell, der jeg befant meg på fortau<strong>et</strong>. Han<br />
hilste og bukk<strong>et</strong> til alle kanter. Jeg stod der som en annen bol-<br />
sjevik, uten å l<strong>et</strong>te på hatten. D<strong>et</strong> monarkistiske system<strong>et</strong> har<br />
hittil ikke fang<strong>et</strong> min sympati, selv om de norske atgavene.<br />
sikkert hører til de bedre.<br />
Samme dag fikk jeg anledning til å bese Kongsgård skole £ra<br />
kjeller til loft. D<strong>et</strong> var en sløydassistent som viste meg rundt.<br />
IDETNEDLAGTETEGLVERKET<br />
Sigurd og Goeed på en<br />
av sine Hafrjwdtokter -<br />
her august 1925. 0vmt<br />
ombwd i en eldgammel<br />
skute, sattpå lad N&t<br />
Moes båt i full seiIfmBT1ng.<br />
Håkon Asche Moe var<br />
fotograf: Han likte å bruke<br />
sitt gamle Kamera, men<br />
resultat<strong>et</strong> ble ikke alltid så<br />
veliykk<strong>et</strong>, sml& fwdi ihan<br />
selv også skulle fremkalle<br />
og kopiere biidem
Den 7. og 12. august var Sigurd Tønnessen og jeg, sammen<br />
med Haakon Asche Moe, ute og seilte i Hafrsfjord. På første<br />
turen var d<strong>et</strong> stille på sjøen, slik at vi så vidt seg fram. Da vi om<br />
kvelden, kl. 20.30 skulle hjem, hang seilene aldeles slappe,<br />
så vi måtte ty til årene. Andre turen forløp annerledes. Da var<br />
d<strong>et</strong> nemlig høy sjø, så vi hurtig strøk bortover vannflaten.<br />
Mens vi første gangen var på Sømsholmen, oppholdt vi oss<br />
siste gangen i naerh<strong>et</strong>en av skyteplassen og teglverk<strong>et</strong>. Sist-<br />
nevnte er nå nedlagt, men ikke nedrev<strong>et</strong>. Vi kunne derfor ta<br />
d<strong>et</strong> i øyesyn innvendig. D<strong>et</strong> var underlig å vandre omkring der<br />
i halvmørk<strong>et</strong>, og jeg ble så fascinert av milj ø<strong>et</strong> (ikke minst med<br />
tanke på at Alexander Kielland hadde hatt en finger med i drif-<br />
ten fra 1872 - 81), at jeg fikk lyst til å lage en skisse av d<strong>et</strong> som<br />
fortsatt sto igjen av anlegg<strong>et</strong>. Etter å ha inspisert den nederste<br />
<strong>et</strong>asjen, steg jeg opp trappen til den øverste delen. I sentrum<br />
stod skorsteinen (I). Som en ring rundt denne var d<strong>et</strong> en ca.<br />
halvannen m<strong>et</strong>er tykk mur (II). I en rekke huller fikk jeg opp-<br />
lyst at de tømte kullstøv (III). Den nest ytterste ringen på min<br />
skisse, er avmerk<strong>et</strong> med 14 punkter, der like mange bjelker<br />
holdt tak<strong>et</strong> oppe. Tallene gjelder ellers antall<strong>et</strong> ovner neden-<br />
under (IV). Like ved trappen ovenpå (V) var d<strong>et</strong> <strong>et</strong> værelse<br />
med k0yer for arbeiderne (VI). Ikke langt fra var d<strong>et</strong> <strong>et</strong> en-<br />
mannsrom (W).
Om d<strong>et</strong> opprinnelig var beregn<strong>et</strong> for eller formannen,<br />
er jeg ikkeviss på. Men d<strong>et</strong> skal i sin tid ha holdt til i d<strong>et</strong>te romm<strong>et</strong><br />
en , hvor snekken ble trukk<strong>et</strong> på<br />
land, mens vi selv måtte ta beina fatt. D<strong>et</strong> var virkelig en tur<br />
fylt med spenning!<br />
2015 kom tante tilbake fra en måneds reise til Nordland og<br />
Finnmark, helt til Tromsø. I disse traktene fikk hun besøke<br />
samene og ble fotografert sammen med dem. Hun reiste i følge<br />
med norske og danske personer som tilhørte
gave til meg hadde tante kjøpt en skrivemappe og en papirkniv<br />
av reinsdyrbein, skår<strong>et</strong> til av en same de besøkte.<br />
219: Fremdeles varer herm<strong>et</strong>ikkstreiken. 29 fabrikker hadde<br />
avertert at arbeid<strong>et</strong> skulle gjenopptas, til tross for at meglingen<br />
ikke var avslutt<strong>et</strong>. Men hva nytt<strong>et</strong> d<strong>et</strong>? De som våg<strong>et</strong> å ta<br />
fatt, ble kalt streikebrytere og ble av
særlig merke til <strong>et</strong> <strong>hus</strong> i en bakkeskråning: Man kunne bare se<br />
tak<strong>et</strong> av d<strong>et</strong>, der d<strong>et</strong> sto inne blant trærne. D<strong>et</strong> var særlig røken<br />
fra skorstenen som gjorde motiv<strong>et</strong> så idyllisk. Endelig<br />
nådde jeg frem til Hafrsfjord. Når jeg ser bølgene rulle inn mot<br />
stranden, må jeg alltid nynne «Mens Nordhav<strong>et</strong> bruser. og<br />
>, hent<strong>et</strong> sykkelen, og<br />
hjemover bar d<strong>et</strong> i rasende fart.<br />
D<strong>et</strong> lar seg l<strong>et</strong>t gjøre å bli beveg<strong>et</strong> over mangt og meg<strong>et</strong>, når en<br />
først ser tingene på den r<strong>et</strong>te måten. I dag fant jeg alt så deilig,<br />
så deilig, skjønt vær<strong>et</strong> - som jo pleier å s<strong>et</strong>te kronen på verk<strong>et</strong><br />
- ikke var hva man vil kalle .godt.. Vi er jo skapt for å glede<br />
oss over d<strong>et</strong> skapte, men som ufullkomne mennesker, kan<br />
vi ikke la være å virke gr<strong>et</strong>ne og misfornøyde - men d<strong>et</strong> er vel<br />
fordi vi ser tingene fra en feilaktig synsvinkel.<br />
Jeg har alltid vært interessert i sang og musikk. Til å begynne<br />
med hadde jeg ikke noe skikkelig instrument å spille på, når<br />
jeg ser bort fra munnspill, blikkfløyte og en <strong>lite</strong>n barnefele<br />
som jeg spilte «vilt. på. Senere fikk jeg en sitar, med mange<br />
strenger og stemmenøkkel. D<strong>et</strong> varte ikke lenge før jeg fant ut<br />
at d<strong>et</strong>te instrument<strong>et</strong> også kunne fungere som <strong>et</strong> slags piano<br />
ved hjelp av en rekke trepinner som slo mot strengene, lik<br />
tangenter. Men så fikk jeg da omsider en ordentlig fiolin, og<br />
tok endog noen timer hos en dansk musiker som skaff<strong>et</strong> seg<br />
ekstrainntekter ved å undervise. D<strong>et</strong> var jo nokså viktig for<br />
meg å lære å spille <strong>et</strong>ter noter. Men helst likte jeg å spille<br />
*vilt. - på «gehør<strong>et</strong>».<br />
De tre beste vennene mine - Niels, Sigurd og Erling - drev<br />
også med musikalske sysler, henholdsvis piano, fiolin og pik-<br />
kolofløyte. Sammen med Johannes Wereide - også han fele-
spiller - beslutt<strong>et</strong> vi å starte <strong>et</strong> <br />
mest naturlig. Og innvielsen skulle foregå med en fest 1818.<br />
Bevertningen var sjokolade, kaker, saft og npsdessert. D<strong>et</strong><br />
ble valgt kasserer, revisor og sekr<strong>et</strong>ær, men ikke formann.<br />
Kontingent: 10 øre pr. uke. Øvelsesdag: Lørdag. Navn: >, og hun ville mer enn gjerne ha gjesteopptreden av<br />
byens nyeste tilskudd på d<strong>et</strong> musikalske felt<strong>et</strong>. For oss, som<br />
så fryktløst hadde gitt oss ut på glattisen, ble debutkonserten<br />
imøtes<strong>et</strong>t med frykt og beven. Vi syntes at d<strong>et</strong> viiie være b<strong>et</strong>ryggende<br />
hvis vi på forhånd kunne få en sakkyndig bedømmelse<br />
av våre prestasjoner. Når vi hadde øvelse der piano<strong>et</strong><br />
var plassert, nemlig hos Nielsens, på d<strong>et</strong> tidspunkt<strong>et</strong> bosatt i<br />
Storhaugveien 36, hendte d<strong>et</strong> nok at hen i <strong>hus</strong><strong>et</strong>, kanskje også<br />
søster Åse var så nær at de kunne forlyste seg med tonene<br />
som vi press<strong>et</strong> ut av instrumentene, men vi ville, som sagt,<br />
gjerne ha en utenforstående til å lytte. Asche Moe hadde jo<br />
piano og hans søster hadde nok traktert instniment<strong>et</strong> i unge<br />
dager, slik d<strong>et</strong> var vanlig at døtrene i familien nærmest var forplikt<strong>et</strong><br />
til i gamle dager. Jeg hadde nok på forhånd kontakt<strong>et</strong><br />
Asche Moe og spurt om vi kunne komme ut og gi «konsert>>.<br />
D<strong>et</strong> var jo en sliklærd og allsidig personligh<strong>et</strong>, så d<strong>et</strong> måttevel<br />
være en av de beste kritikerne vi kunne ønske oss, selv om<br />
han for alt d<strong>et</strong> jeg viste, ikke var d<strong>et</strong> ringeste musikalsk. Vi ble<br />
enige om at generalprøven skulle finne sted i Maldelien søndag<br />
4. oktober. Orkester<strong>et</strong>s medlemmer sykl<strong>et</strong> dit ut med instrumentene<br />
på bagasjebr<strong>et</strong>tene (unntatt piano<strong>et</strong>!). D<strong>et</strong> var<br />
en deilig dag, skjønt d<strong>et</strong> blåste en stiv kuling.
To utgaverav &kester<strong>et</strong>av 1925., fotografert av HA-M.<br />
i hans hage. 0verst fra v.: Erling Bendiben, Nieis Jules<br />
Nidsen, Johannes Were&, foran Sigurd Tmnessen og<br />
Gottjked. Nedenfw de samme personem, men i en annen<br />
rekkef~lge.<br />
Vi ble vist inn i stuen og ga oss til å stemme våre instrumenter.<br />
Piano<strong>et</strong> hadde neppe vært stemt de siste trevde årene, men<br />
d<strong>et</strong> fikk nå være som d<strong>et</strong> være ville, selv for pianisten, han<br />
måtte bare gjøre gode miner til - bokstavelig talt - sl<strong>et</strong>t spill.<br />
D<strong>et</strong> forekom oss jo en smule merkelig at vår kritiker ikke ble<br />
værende inne der ekskutørene befant seg, han gikk nemlig inn<br />
i sidevcerels<strong>et</strong>, men med døren åpen. Først lang tid <strong>et</strong>terpå<br />
fikk vi en forklaring på handlemåten: Da Moe følte seg helt u-<br />
komp<strong>et</strong>ent til å bedømme de musikalske prestasjonene, hadde
han bedt sin gode venn, den seksti år gamle violinisten Ludvig<br />
von Moltke, komme på besøk samme dag, og der satt de to,<br />
for oss usynlige herrer, og avfant seg uten høylydte protester,<br />
med sin skjebne.<br />
takk<strong>et</strong> og lovprist, og i tillegg bevert<strong>et</strong> med deilige smørbrød<br />
og te i Tabittaromm<strong>et</strong>. Før vi gikk, ble vi innstendig oppfordr<strong>et</strong><br />
til å spille på barn<strong>et</strong>ilstelningen den følgende lørdag. D<strong>et</strong><br />
skal ellers nevnes at fru Øgreid introduserte oss med disse ordene:<br />
Orkester<strong>et</strong> av 1925.. D<strong>et</strong> er<br />
stift<strong>et</strong> nu i jubileumsår<strong>et</strong>, og spiller nydelig.. Om d<strong>et</strong> nok var<br />
atskillig overdrev<strong>et</strong>, regn<strong>et</strong> vi med at ordene kom fra <strong>et</strong> oppriktig<br />
hjerte. De smakte i d<strong>et</strong> minste som søt lynghonning i en<br />
bies sugerør.<br />
Lørdag 1 l/ 10 slo vi vår egen rekord hva spilling angår, nemlig<br />
tre forskjellige opptredener på selvsamme dag: Først på barn<strong>et</strong>ilstelningen<br />
i B<strong>et</strong>hania M. 17. Program:
Strandgate var der karuseller og andre lirurnlarier. Dessuten<br />
var der en stor revefarm med 35 levende dyr, og i <strong>et</strong> telt kunne<br />
man for 50 øre se
19/11: Kulden har gitt seg, så d<strong>et</strong> er temmelig mildt i vær<strong>et</strong>,<br />
og i gatene.<br />
På min geburtsdag i vår fikk jeg <strong>et</strong> par mansj<strong>et</strong>tknapper. Uheldigvis<br />
mist<strong>et</strong> jeg den ene noen dager senere, og måtte bare gi<br />
opp alt håp om å finne den igjen. Men man skal aldri si aldri,<br />
h<strong>et</strong>er d<strong>et</strong> jo. I dag, da jeg befant meg inne i den forr<strong>et</strong>ningen<br />
der jeg pleier gå ærender, kom en av ekspeditrisene fram med<br />
- - knappen.
A gjøre seg populaere ved å skade andre er også en ynd<strong>et</strong><br />
sport, eller å være utidige, slik den gutten var, som med <strong>et</strong><br />
ondskapsfullt smil kunne fortelle at han en konfirmasjonssøn-<br />
dag hadde pakk<strong>et</strong> en pappeske inn i pent papir, med silkebånd<br />
rundt, og plassert den i en gang der de hadde konfirmant i <strong>hus</strong>-<br />
<strong>et</strong>, ringt på dørklokken og sprung<strong>et</strong> vekk i all hast. Pakken ble<br />
bår<strong>et</strong> inn i stuen og åpn<strong>et</strong> av den forventningsfulle mottaker.<br />
Overraskelsen, skuffelsen og ergrelsen var stor da d<strong>et</strong> viste<br />
seg at esken var stapp<strong>et</strong> full av hestelort!<br />
En annen ting gjelder mange elevers opptreden overfor nye vikarer.<br />
3/11 hadde vi en meg<strong>et</strong> ung vikar i tegning (d<strong>et</strong> var nok<br />
Sjøthun). Skam å si oppførte klassen seg meg<strong>et</strong> sjofelt overfor<br />
ham. Ellers pleier klassen i slike tilfeller lage uro og
LEKE-VARLASJONER<br />
23/11: D<strong>et</strong> er merkelig med barna i Stavanger (sikkert også i<br />
andre byer). De inndeler - navrmest .ubevisst>> - år<strong>et</strong> i forskjellige<br />
. For øyeblikk<strong>et</strong> er d<strong>et</strong> alminnelig å gå<br />
på stylter. Hvor man ferdes i gatene vil man se
På utsiden av gymnastikksalen på Kongsgård står «solbenkene>><br />
på rad og rekke. De er som regel opptatt av arbeidsledige,<br />
rentenister, pensjonister, diverse pratelystne og politisk interesserte<br />
menn, som fordriver dagen med å prate i munnen<br />
på hverandre og diskutere så fillene fyker. Emnene er av forskjellig<br />
art, de veksler meninger og oppfatninger om alt mellom<br />
himmel og jord. En gang hørte jeg de snakk<strong>et</strong> om Gud og<br />
kristendommen. Der var radikale fritenkere som påstod at der<br />
ingen gud eksisterer, de spott<strong>et</strong> og flirte av de litt eldre mennene<br />
som forsvarte kristendommen. I dag (25111) da jeg passerte<br />
sted<strong>et</strong>, diskuterte de tema<strong>et</strong> mord-syd, øst-vest. . En<br />
i forsamlingen kunne bevise at disse fire punktene ble regn<strong>et</strong> i<br />
himmelrumm<strong>et</strong>, og mente at nord fortsatte videre forbi nordpolen,<br />
og omvendt. Han ble naturligvis latterliggjort, i likh<strong>et</strong><br />
med Sokrates da han i sin tid talte på torver og streder.<br />
26/11: Vi hadde månedslov, eller rennelov. D .v.s. vår klasse<br />
måtte komme og skrive tysk stil to timer, men til gjengjeld<br />
skulle vi få fri den første timen på mandag. Mens d<strong>et</strong>te skrives<br />
drysser snøen så deilig ned på den frosne jord. Jeg hører bar-<br />
nas jubel, og d<strong>et</strong> blir også hos meg en viss glede, en slags jule-<br />
lengsel . . . .<br />
27/11: D<strong>et</strong> er nu <strong>et</strong> utmerk<strong>et</strong> akeføre, og folk benytter anled-<br />
ningen til å renne. I aften var min kamerat og jeg ute for å prø-<br />
ve. (Kan hende vi ikke var ganske alene på kjelken! !) Først var<br />
vi i Normannsgaten, men her ble vi nekt<strong>et</strong> av politi<strong>et</strong>. Der<strong>et</strong>ter<br />
var vi i Avaldsnesgaten, hvor vi ble til kl. 22.15.
JULEJOBB PA LAGERET<br />
Dagen <strong>et</strong>ter hendte d<strong>et</strong> meg noe gledelig. Da jeg var nede på<br />
hovedkontor<strong>et</strong> i byens sentrale forr<strong>et</strong>ningsstrøk for å levere<br />
dagens fortjeneste fra firma<strong>et</strong>s filial, hvor jeg har småjobber,<br />
og allerede var ute av døren igjen, ropte juniorsjefen på meg<br />
og spurte om jeg ville være på engroslager<strong>et</strong> i jul<strong>et</strong>ravelh<strong>et</strong>en.<br />
Jeg svarte naturligvis ja, og førstkommende mandag skal jeg<br />
<strong>et</strong>iltre posten.. D<strong>et</strong> er oppmuntrende å se hvordan d<strong>et</strong> iblant<br />
kan lage seg. Neimen ikke hver dag kvalen går til lands!<br />
I aften skulle vi også renne på kjelken, men p.g.a. d<strong>et</strong> kalde<br />
vær<strong>et</strong> forlot vi snart akebakken og rusl<strong>et</strong> hjem.<br />
For ikke bare å dvele ved hendelser som vedrører min egen<br />
person, vil jeg notere at d<strong>et</strong> på Utsira n<strong>et</strong>topp er valgt nytt<br />
kommunestyre. D<strong>et</strong> kom til å bestå av elleve kvinner og en<br />
mann, og er under b<strong>et</strong>egnelsen , blitt latterliggjort<br />
over d<strong>et</strong> ganske land. Når d<strong>et</strong> gjelder utenriksnyh<strong>et</strong>er<br />
noteres at den engelske dronning Victoria (Mauds mor)<br />
n<strong>et</strong>topp døde, i en alder av 81 år. (Hun ble født i 1844,6 år <strong>et</strong>ter<br />
min egen bestemor, som fortsatt lever i beste velgående,<br />
87 år gammel).<br />
4112: For tiden har jeg d<strong>et</strong> forferdelig travelt, så forferdelig at<br />
d<strong>et</strong> ikke er å vente at jeg skal ha stunder til å skrive så meg<strong>et</strong> i<br />
min
plassert høyere oppe, nær kat<strong>et</strong>er<strong>et</strong>. Samtidig ble jeg råd<strong>et</strong> til<br />
å bestille time hos øyelege Smedsrud i Musegaten. Han var<br />
forresten i flere år ordfører i Stavanger, og må b<strong>et</strong>egnes som<br />
en markert personligh<strong>et</strong>.<br />
Om d<strong>et</strong> som hendte på venteværels<strong>et</strong>, før konsultasjonen, har<br />
jeg beskrev<strong>et</strong> i min bok .Adle kan snofla.. Legen undersøkte<br />
pupillene mine og fant ut hvor sterke de ~komgerende glassene.<br />
måtte være for at syn<strong>et</strong> skuiie bli normalt. Før i tiden var<br />
d<strong>et</strong> bare øyespesialistene - ikke optikerne - som hadde r<strong>et</strong>t<br />
til å utføre en slik handling. Resultat<strong>et</strong> ble at jeg dagen <strong>et</strong>ter<br />
kunne ta i bruk mine første lorgn<strong>et</strong>ter, som besto av to uinnfattede<br />
konkave glass, montert på en <strong>lite</strong>n gullklype som kunne<br />
s<strong>et</strong>tes på plass på skinn<strong>et</strong> over neseroten. D<strong>et</strong> var på den tiden<br />
mer moderne enn briller, selv for skolegutter. De var jo<br />
ganske , men ytterst upraktiske, ikke minst når de<br />
skulle brukes i friluft (og d<strong>et</strong> var jo nødvendig for en ncersynt).<br />
Kom d<strong>et</strong> nemlig <strong>et</strong> vindkast, kunne d<strong>et</strong> l<strong>et</strong>t hende at lorgn<strong>et</strong>-<br />
4'irklmer<strong>et</strong>s fotografeert i 1921 i &åpningen på baksiden av B0kkersmug<strong>et</strong> 9.<br />
Steinkllen var merste trinn<strong>et</strong> i den ubekvemme bye trappen som fark ned til<br />
utedo<strong>et</strong> og kjelleren.
ten ble blåst av, og da hadde glassene <strong>lite</strong>n sjanse til å overle-<br />
ve. En slik katastrofe inntraff da også i mitt tilfelle på <strong>et</strong> fortau i<br />
Nygaten, og d<strong>et</strong> førte til at jeg anskaff<strong>et</strong> meg briller i gullinn-<br />
fatning, og de stod jo langt stødigere, forankr<strong>et</strong> som de var i<br />
begge ørene.<br />
10112: Arbeidsløsh<strong>et</strong>en er fortsatt stor i Stavanger. 1400<br />
mennesker går ledige. Hver uke foregår store matutdelinger,<br />
og i avisene samles d<strong>et</strong> inn penger. D<strong>et</strong> er også bevilg<strong>et</strong> midler<br />
til nødsarbeid for ca. 30 mann.<br />
11/12: Vi har nå tentamen. Den begynte 9/12 med norsk stil:<br />
«Hvad nytte og glede har vi av våre skoger? B De fire følgende<br />
dager hadde vi tentamen i tysk, engelsk og matematikk. Til<br />
sommeren blir d<strong>et</strong> avslutningseksamen. Men den dag, den<br />
sorg.<br />
BEGRAVET I JULEPAKKER<br />
14/12 ble en bedrøvelig dag. Jeg fikk nemlig beskjed av min<br />
sjef om å forlate lager<strong>et</strong> og i sted<strong>et</strong> arbeide i butikken - med<br />
vareutbringelse. D<strong>et</strong> var <strong>et</strong> dårlig bytte, og helst burde jeg vel<br />
ha avslått tilbud<strong>et</strong>. Jeg ble så overdyng<strong>et</strong>xmed pakker allerede<br />
første dagen, at jeg var helt fortvil<strong>et</strong>. På ensomme steder var<br />
d<strong>et</strong> som jeg ville synke sammen, og gråten kom i halsen og tårene<br />
i øynene. Jeg kom hjem kl. åtte om kvelden, så tr<strong>et</strong>t og<br />
bedrøv<strong>et</strong>, at jeg beslutt<strong>et</strong> å gå til sjefen neste morgen for å beklage<br />
meg. Han sa bare at jeg måtte prøve å holde ut de få dagene<br />
som var igjen til jul, og ble d<strong>et</strong> alt for travelt, skulle bilen<br />
og sjåføren benyttes. D<strong>et</strong> hjalp noe, dagen <strong>et</strong>ter var d<strong>et</strong> ikke<br />
fullt så mye å gjøre, heller ikke onsdag. Men forholdene ble ikke<br />
bedre da d<strong>et</strong> <strong>et</strong>ter en tids snøfall gikk over i regn og slaps.<br />
17/12 fikk vi en kraftig snøstorm, som utover natten bare tiltok.<br />
18/12 snødde d<strong>et</strong> så t<strong>et</strong>t at d<strong>et</strong> ble liggende <strong>et</strong> tykt lag over<br />
alt. Lite gunstige forhold å traske med pakker i.
JULETILSTELNING PÅ SKOLEN<br />
Lørdag 19/12 ble d<strong>et</strong> <strong>et</strong> avbrekk i
EN PAKKE TIL EGENESVEIEN<br />
Julaften 1925: På grunn av den store travelh<strong>et</strong>en i forr<strong>et</strong>ning-<br />
en, ble d<strong>et</strong> knapp tid til å tenke på julepresanger, men i siste li-<br />
ten fikk jeg kjøpt 6 melkeglass til mor, en kopp med tefat og<br />
asj<strong>et</strong>t til tante, og <strong>et</strong> forklar til bestemor. Tr<strong>et</strong>t og s<strong>lite</strong>n kom<br />
jeg hjem M. 16.30, men var knapt komm<strong>et</strong> innenfor døren,<br />
før jeg, til min grenseløse skuffelse, ble kalt bort til filialen for<br />
å bringe en pakke til - -, jo, helt til Egenesveien, på den mot-<br />
satte siden av byen! Jeg hent<strong>et</strong> sykkelen, til tross for snøfør<strong>et</strong>,<br />
som gjorde d<strong>et</strong> nødvendig å stige av mitt kjør<strong>et</strong>øy flere ganger<br />
på de verste stedene. Etter hvert ble d<strong>et</strong> mindre og mindre<br />
folk i gatene, her og der sås enkelte som skulle i hyggelig be-<br />
søk, mens andre muligens bare skulle tilbringe natten under<br />
mindre koselige forhold.<br />
Jeg leverte pakken der jeg skulle og tok fatt på hjemveien.<br />
Rundt i alle <strong>hus</strong>ene hørtes de kjente julesangene fra glade<br />
mennesker. Jeg kunne ikke la være å tenke på hvor oppofren-<br />
de jeg hadde vært som uten å protestere påtok meg å bringe en<br />
pakke langt i huttiheiti i 20-tiden en julaften, uten annen be-<br />
lønning enn <strong>et</strong> formelt <strong>lite</strong> «takk».<br />
Selv hadde vi i år <strong>et</strong> stort jul<strong>et</strong>re og som sedvanlig, presanger,<br />
Kvelden gikk som den vanligvis pleier: Risengrøt, torsk med<br />
smelt<strong>et</strong> smør, frukt og ann<strong>et</strong> som godt var, gaveutdeling,<br />
gang rundt tre<strong>et</strong> og sang.<br />
Første juledag var d<strong>et</strong> <strong>et</strong> ualminnelig godt vær med snø og mo-<br />
derat frost. Utenfor bakdøren, på traleverk<strong>et</strong>, har jeg slått<br />
opp <strong>et</strong> julenek, men hittil har d<strong>et</strong> ikke varrt fugler i d<strong>et</strong>. Kan-<br />
skje kommer de senere! Om kvelden spiste vi frukt og satt<br />
hver med sitt «dont» .<br />
Annen juledag hadde vi to gjester hos oss, og senere kom Si-<br />
gurd. Vi to spilte l. og 2. violin. Som tidsfordriv hadde vi frukt<br />
og «knask*, spilte også «Ludo» (jeg vant!).<br />
Tredje juledag begynte d<strong>et</strong> dessverre å regne, men d<strong>et</strong> er til<br />
gjengjeld så glatt, så glatt. I <strong>et</strong>termiddag var vi hos noen kjen-
te, men da d<strong>et</strong> nzerm<strong>et</strong> seg kveld forlot jeg selskap<strong>et</strong> og van-<br />
dr<strong>et</strong> til Totalen, der d<strong>et</strong> var jul<strong>et</strong>refest med god underholdning<br />
og - i tillegg til gang rundt tre<strong>et</strong> - marsj, lanciers <strong>et</strong>c. til klok-<br />
ken ble <strong>et</strong>t.<br />
Fjerde juledag var d<strong>et</strong> mer enn vanlig glatt i gatene. Folk kun-<br />
ne så å si ikke gå utendørs uten å falle og krype på «fire». Vårt<br />
«orkester» var i barnelag<strong>et</strong> «Haab<strong>et</strong>» og spilte julesangene<br />
ved barnas gang rundt tre<strong>et</strong>.<br />
For meg er d<strong>et</strong> nå slutt på travelh<strong>et</strong>en, da jeg ikke lenger er<br />
knytt<strong>et</strong> til hovedbutikken. D<strong>et</strong> blkvel her<strong>et</strong>ter barenoen små-<br />
jobber på filialen.<br />
Nyttårsaften: Til tross for <strong>et</strong> forferdelig uvzer med storm og<br />
regn, så d<strong>et</strong> nesten ikke er til å beskrive, var jeg sammen med<br />
noen kamerater ute for å konstatere at d<strong>et</strong> gamle år<strong>et</strong> fikk en<br />
verdig avslutning, i overensstemmelse med gjeldende tradi-<br />
sjoner. Regn<strong>et</strong> pisk<strong>et</strong> oss i ansiktene, stormen ulte og holdt oss<br />
tilbake når vi gikk i gatene. Båtenes sirener ulte, rak<strong>et</strong>ter ble<br />
sendt opp, liv og røre over alt i sentrum.<br />
Go@f?ed og Gr<strong>et</strong>he i Egersund 1925, @ankevt av <strong>et</strong> ektepar fra samw by.<br />
185
LOS FOR AMERIKAGJESTEN<br />
Da Sigurd og jeg skulle hjemover, ble vi tilsnakk<strong>et</strong> av en mann<br />
som kikk<strong>et</strong> på hvert gateskilt han passerte. Om vi visste hvor<br />
Støperigaten var, ville han vite. «D<strong>et</strong> er nok langt herfra, d<strong>et</strong>.,<br />
svarte jeg,
kommenterer jeg i dagboknotat<strong>et</strong>. Likeledes overvar jeg <strong>et</strong> foredrag<br />
med tallrike lysbilder av stortingsmann K.K. Kleppe,<br />
hvis store hobby var å fotografere. Hans omfattende billedsamling<br />
er av uvurderlig kulturhistorisk b<strong>et</strong>ydning. Så må jeg<br />
ikke glemme foredrag<strong>et</strong> av Pusyfoot Johnsson, den verdenskjente<br />
amerikanske *forbudsagitatoren>>. D<strong>et</strong> var meg<strong>et</strong> in-<br />
teressant. Leste bøker i samme tidsromm<strong>et</strong> var av l<strong>et</strong>teste<br />
slag: «Høg himmel. og «Tulåttar» av Torvald Thu,
((par. var prisen kr. 2,50, ((enslige* måtte punge ut kr. 1,50.<br />
Deltakerlisten foreligger, og de få som fortsatt (i 1989) er i live<br />
må være omkring 80 år. Jeg faller for fristelsen til å nevne de<br />
fleste av dem som var med på å kaste glans over arrangement<strong>et</strong><br />
i 1926: Jenter: Aase Nielsen (pianisten Niels Jules<br />
søster), Bertha Landmark, Elly Olsen, Astrid Fureness, Tordis<br />
Ognedal, Iris Levang, Dagmar Høgeli, Johanne Pedersen,<br />
Karen Barkved. Gutter: Martens Høgeli, Trygve Wallem,<br />
William'Wilhelmsen, Trygve Østevik, Magnus Andersen, Arne<br />
Lindø, Arthur Thu, Johs. Torp, Berthold Hindal, Anton<br />
Iversen, Lea og noen som ikke er (>, foruten de aktive<br />
spillemenn og arrangører.<br />
For de sistnevnte var d<strong>et</strong> veldig spennende å se hvordan tilstelningen<br />
kom til å arte seg. Tenk om festen ble en ren fiasko!<br />
Men d<strong>et</strong> ble den så absolutt ikke. Programm<strong>et</strong> var slik:<br />
1. Velkomsthilsen<br />
2. Orkester<strong>et</strong> spiller ((Bast d<strong>et</strong> ar att så vi skiljastn (som vel<br />
r<strong>et</strong>telig burde ha vært avskjedsnummer<strong>et</strong>!)<br />
3. Festtale av meg<br />
4. Opplesning<br />
5. Solosang<br />
6. Pianomusikk<br />
7. Bevertning: Sjokolade og kaker<br />
8. Diverse bordtaler og narre-telegrammer. Likeledes ble min<br />
for anledningen forfattede sang sung<strong>et</strong> unisont.<br />
Programm<strong>et</strong> bød ellers på: Marsj og leik, musikk av trio og<br />
jazzband, mer orkestermusikk, foruten appelsiner og andre<br />
ting.<br />
Når d<strong>et</strong> gjelder den finansielle siden ved arrangement<strong>et</strong>, hører<br />
den nærmest eventyrverdenen til. Samlede utgifter til lokalleie<br />
(kr. 12,50, kvittering undertegn<strong>et</strong> av den kjente (
D<strong>et</strong> var en .glimrende fest ., h<strong>et</strong>er d<strong>et</strong> også. Men likevel lovte<br />
jeg meg selv at jeg neppe senere ville ha noe med <strong>et</strong> lignende<br />
arrangement å gjøre.
EN SKJEBNESVANGER ERKLÆRING<br />
111:
Lektor Albert Bergh (senere Skånlund).<br />
Vi hadde flere år hengt ut julenek, men d<strong>et</strong> var uhyre sjelden at<br />
en <strong>lite</strong>n fugl fant veien til d<strong>et</strong>. Husene lå vel for klint innpå hve-<br />
randre, kan jeg tenke meg. Men en dag kom d<strong>et</strong> virkelig <strong>et</strong> lyk-<br />
kelig spurvepar og slo seg ned for en stund. Jeg måtte se på<br />
dem hele tiden. Tenkte på skriftsted<strong>et</strong>: *Se til himmelens fug-<br />
ler! De sår ikke, de høster ikke, de samler ikke i lader, og de-<br />
res himmelske far føder dem allikevel». Og dermed hadde jeg<br />
stoff til en mengde refleksjoner om dyrene og vårt forhold til<br />
dem. Dyrene viser ingen personsanseelse, de skammer seg
ikke over å være i lag med den fattigste stymperen, vel og<br />
merke hvis denne er god mot dem. De trives like godt i <strong>et</strong> gammelt,<br />
falleferdig <strong>hus</strong> som i <strong>et</strong> praktfullt slott. Og de har ingen<br />
tanke om den dag i morgen. Hvorfor kunne ikke vi også være<br />
lik dyrene? Refleksjonene var kanskje dobbelt aktuelle for så<br />
vidt som jeg n<strong>et</strong>topp hadde s<strong>et</strong>t <strong>et</strong> forferdelig trist kinostykke<br />
som h<strong>et</strong>te {(Griskh<strong>et</strong>enes demon* <strong>et</strong>ter Frank Norris roman<br />
aMc Teague~ . Her ble gjerrigh<strong>et</strong>en skildr<strong>et</strong> i uhyggelig grad.<br />
Kvinnen i hovedrollen puss<strong>et</strong> og kyss<strong>et</strong> gullpengene. Selv levde<br />
hun og mannen så tarvelig som mulig, ja, endog på julaften<br />
lå hun og skurte gulver (hos andre, for b<strong>et</strong>aling) og om n<strong>et</strong>tene<br />
lå pengene over alt i sengen. Mannen sin ville hun heller se<br />
død, enn å gi ham penger til brød. Til slutt myrd<strong>et</strong> han henne<br />
og forsvant med rikdommen. Like til Dødsdalen kom han. En<br />
forhenværende venn - nå fiende - oppsøkte ham, og d<strong>et</strong> hele<br />
endte med at begge døde i ødemarken, mens pengene lå<br />
strødd ved siden av dem.<br />
3111 deltok jeg i Totalens 66. årsfest, og den opplevelsen ville<br />
jeg ikke ha unnvært for meg<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> høres gjeme litt bløthjert<strong>et</strong><br />
å si hvorfor, men jeg ble virkelig grep<strong>et</strong> av så å si alt på den<br />
festen. Gud kommer på så mange måter, f .eks. i form av en<br />
gammel, ærverdig kveker, Thorstein Bryne, som var en av<br />
pionerene i avholdsrørsla, en nær, personlig venn av Asbjøm<br />
Kloster. Han hadde <strong>et</strong> kjempesvært skjegg og talte glødende<br />
om d<strong>et</strong> han trodde på. Men d<strong>et</strong> som tiltalte meg mest, var at<br />
han virk<strong>et</strong> så usigelig <strong>lite</strong>n i seg selv. En fin type! Så var d<strong>et</strong> den<br />
tilårskomne soknepresten, Johannes Risterund, som fortalte<br />
om den gangen han i unge år reiste på Østland<strong>et</strong> og stift<strong>et</strong> foreninger.<br />
I <strong>et</strong> skole<strong>hus</strong> der han hadde møte, knuste folk vindusruter,<br />
så forbitr<strong>et</strong> var de på at noen ville brennevin<strong>et</strong> til livs.<br />
Nå stod d<strong>et</strong> på samme plassen <strong>et</strong> stort, fint forsamlings<strong>hus</strong><br />
som avholdslag<strong>et</strong> eide.<br />
Jeg snakk<strong>et</strong> med Gud da jeg hadde lagt meg om kvelden og følte<br />
meg overbevist om at han visste å vekke menneskene når tiden<br />
er inne.<br />
2. februar, den første vårdagen (Kyndelsmesse): Mors fød-<br />
selsdag. I den anledning fikk hun av tante og meg seks frukta-
sj<strong>et</strong>ter og en melkemugge, som tilsammen kost<strong>et</strong> kr. 7,15.<br />
Kvelden før var jeg hos en kamerat, hvor vi spiste appelsiner<br />
og nøtter. Jeg gikk hjem i <strong>et</strong> overmåte godt humør (d<strong>et</strong> sier ik-<br />
ke <strong>lite</strong>).<br />
1712: Ved <strong>et</strong> tilfelle kom jeg inn i frøken Lorry Christoffersens<br />
malerstue i Kannikgaten. Rundt om på veggene hang vakre<br />
malerier, utført av henne selv og hennes elever. Frøkenen var<br />
svaert elskverdig og gjorde <strong>et</strong> fordelaktig inntrykk på meg.<br />
Lørdag 2712 kjøpte jeg min første paraply. Følgelig kom d<strong>et</strong> så<br />
mye regn at d<strong>et</strong> ingen ende tok. I sted<strong>et</strong> for å bruke paraplyen,<br />
fant jeg d<strong>et</strong> klokest å sitte hjemme og b1.a. lese i <strong>et</strong> familieblad.<br />
Som regel pleier jeg også å sitte inne søndag formiddag,<br />
selv om d<strong>et</strong> ofte kommer kamerater og ber meg følge dem ut.<br />
Jeg for<strong>et</strong>rekker heller å sysle med mine skrivearbeider.<br />
De to siste månedene leste jeg
Da jeg gikk på skolen kjente vi ikke til begrepene <strong>et</strong>esting.,<br />
, <strong>et</strong> skole psykolog^> og denslags, som senere<br />
er blitt så moderne. Vel hadde vi elever og
men for meg spennende arbeid. Straks d<strong>et</strong> var unnagjort,<br />
tropp<strong>et</strong> jeg opp i Aftenblad<strong>et</strong>s redaksjon med produkt<strong>et</strong>. Allerede<br />
dagen <strong>et</strong>ter fikk jeg beskjed om at dagsaviser bare ved<br />
saerskilte anledninger tok inn slike fortellinger.<br />
Jeg ga naturligvis ikke tapt så l<strong>et</strong>t, men gikk straks <strong>et</strong>ter til<br />
«Stavangeren». D<strong>et</strong> varte flere dager før spenningen ble utløst.<br />
Et redaksjonsbud kom hjem til meg med en vakker skrivelse<br />
fra redaktøren, der han
jeg var en sånn
Om kvelden var min ungkarshybel fiks ferdig, og for første<br />
gang sov jeg i . I den anledning måtte jeg rive av<br />
meg en <strong>lite</strong>n stubb:<br />
Å leve i <strong>et</strong> vakkert slott<br />
er ikke alltid bare godt.<br />
Kan hende best å bytte<br />
d<strong>et</strong> i en ussel hytte.<br />
I slott<strong>et</strong> fine haller ha<br />
kan synes vcere vel og bra.<br />
Men trives jeg der ikke,<br />
jeg fluksens vekk vil stikke . . . . .<br />
2213: På skolen innled<strong>et</strong> jeg til diskusjon over emn<strong>et</strong>: *Om-<br />
kring Trondhjems domkirke. - i forbindelse med en lands-<br />
innsamling til kirkens restaurering (som jeg sa meg uenig i). I<br />
forbindelse med innsamlingen fikk middelskolens elever fri i<br />
tre timer. Jeg fikk ros for god framførelse, og <strong>et</strong>terpå ble d<strong>et</strong> <strong>et</strong><br />
ganske livlig ordskifte.<br />
2613: Etter en tids hvile spilte vårt orkester igjen, i Totalav-<br />
holdsforeningen, først i barnelag<strong>et</strong> ~Haab<strong>et</strong>. og der<strong>et</strong>ter på<br />
opptagelsesmøt<strong>et</strong> for de voksne. Alt gikk over forventning og<br />
vi fikk megen takk.<br />
2713: Siste skoledag før påske. Luften er en smule kjølig. På<br />
en fest om kvelden skrev jeg meg inn i Totalens Ungdomslag.<br />
29. og 3013 var d<strong>et</strong> storm og regn. Får håpe at d<strong>et</strong> bare er for at d<strong>et</strong> skal bli varmt og godt i påskedagene.<br />
Da skal vi nemlig på tur til Ogna.<br />
3113: Jeg har skrev<strong>et</strong>
Åsland hørte jeg tre foredrag, eller kåserier, med musikkledsagelse:<br />
Klokken 7 var vi alle :<br />
. Så de skulle neimen<br />
ikke kunne beskylde meg for å ha noen utpreg<strong>et</strong>
MIN FØRSTE RIDETUR<br />
Om <strong>et</strong>termiddagen samme dagen reiste herskap<strong>et</strong> til <strong>et</strong> gudelig<br />
stevne <strong>et</strong>t eller ann<strong>et</strong> sted. Timen var nå komm<strong>et</strong> for min<br />
venn Johannes - som altså var bondens nevø - og meg til å<br />
virkeliggjøre en plan vi hadde gått og pønsk<strong>et</strong> på i d<strong>et</strong> siste: Vi<br />
ville ta oss en real rid<strong>et</strong>ur! Og jeg som aldri i mitt liv hadde sitt<strong>et</strong><br />
på en hesterygg! D<strong>et</strong> var mer enn spennende. En annen<br />
ting var jo at bonden - da han ble spurt - hardnakk<strong>et</strong> hadde<br />
satt seg imot <strong>et</strong> slikt for<strong>et</strong>agende. Men siden han nå var bortom<br />
alle blåner og ingenting kunne iaktta av d<strong>et</strong> som foregikk<br />
på gården, og tjenestefolkene og småbarna hadde lagt seg, for<br />
å ta seg en <strong>lite</strong>n lur <strong>et</strong>ter middagen, var d<strong>et</strong> beleilige øyeblikk<strong>et</strong><br />
komm<strong>et</strong>. Vi list<strong>et</strong> oss inn i stallen der de fire hestene sto på<br />
rekke og rad i båsene sine og knask<strong>et</strong> på noen høystrå.<br />
Da den andre hesten, som var okkupert av min kamerat, satte<br />
på sprang bortover jord<strong>et</strong>, fulgte min <strong>et</strong>ter i kåte kast. Men rit-<br />
t<strong>et</strong> varte ikke lenge. Jeg klarte nemlig ikke å beherske situa-<br />
sjonen, så før jeg visste ord av d<strong>et</strong> ble jeg slyng<strong>et</strong> opp i luften,<br />
for straks <strong>et</strong>ter å havne pladask på marken - glanende opp<br />
mot himmelen. Så snart d<strong>et</strong> ble klart for meg hva slags ynkelig<br />
situasjon jeg befant meg i, kom jeg meg opp på føttene og kun-<br />
ne med tilfredsh<strong>et</strong> konstatere at alle lemmer var uskadde. Min<br />
rytterkollega snudde seg for å se hvordan d<strong>et</strong> gikk med meg.<br />
D<strong>et</strong> eneste han til å begynne med fikk øye på, var den herrelø-<br />
se hesten som galloperte av sted i ellevill frih<strong>et</strong>srus. Forferd<strong>et</strong><br />
slengte han seg av og kom farende henimot meg, mens begge<br />
dyrene fortsatte sin ville flukt. De syntes å more seg over våre<br />
nytteløse forsøk på å innhente dem. Men <strong>et</strong>terhvert som vill-<br />
styringene fikk rast ifra seg, søkte de på egen hånd å vende til-<br />
bake til stallen.<br />
På tun<strong>et</strong> ble d<strong>et</strong> stor oppstandelse. Våre to andre venner, som<br />
tørn<strong>et</strong> ut for å l<strong>et</strong>e <strong>et</strong>ter oss, ble møtt av de herreløse hestene,<br />
og fant d<strong>et</strong> sikrest å kaste seg over steingjerd<strong>et</strong>. Tjenestejen-<br />
tene og småungene ble forstyrr<strong>et</strong> i middagsluren og kom i be-<br />
Got&& og Erling i Botne, 1925
vegelse. Hvinende og gestikulerende for de omkring og fekt<strong>et</strong><br />
med armene. Hunden tok til å gjø - så hele tun<strong>et</strong> var preg<strong>et</strong> av<br />
d<strong>et</strong> kaos vi ulovlig hadde satt i scene. Verst av alt var kanskje<br />
trusselen fra bondens yngste datter om at foreldrene skulle få<br />
vite alt sammen når de kom hjem.<br />
Vi talte innsmigrende til henne, vi talte truende og bønnfallende,<br />
men hun var ikke til å rokke. Hvordan skulle vi få henne til<br />
å holde ,truten sin? I Edens hage forførte slangen i sin tid Eva<br />
med <strong>et</strong> eple. D<strong>et</strong> eneste vi hadde var en saftrik, spansk påskeappelsin.<br />
Den fikk d<strong>et</strong> vesle Evakrek<strong>et</strong> til å love å se i nåde til<br />
oss. Men <strong>et</strong>terat appelsinen var fortært og foreldrene hjemkomm<strong>et</strong>,<br />
ble hun utsatt for en ny fristelse, som hun ikke kunne<br />
motstå. Hun om <strong>et</strong>termiddagens hendelse. D<strong>et</strong><br />
gikk mest utover den ulydige nevøen som var oppkalt <strong>et</strong>ter<br />
den fra d<strong>et</strong> nye testament<strong>et</strong> navnkundige Døperen ved Jordans<br />
flod. Stemningen ble unektelig ganske trykk<strong>et</strong> <strong>et</strong>ter *oppgjør<strong>et</strong>..<br />
Men d<strong>et</strong> bedr<strong>et</strong> seg så pass utpå kvelden, at vi bygjester,<br />
som hadde medbrakt våre musikkinstrumenter, kunne ha frimodigh<strong>et</strong><br />
til å ta en godnatt-serenade ute på tun<strong>et</strong> før vi i<br />
22-tiden gikk til køys.<br />
Påskeaften tok tre av oss en utflukt til den naerliggende by,<br />
Egersund. Her kjøpte vi hver for 30 øre i kaker. En av de byg-<br />
ningene vi glante saerlig på, var hotell<strong>et</strong>, ikke minst fordi jeg<br />
kunne fortelle at der inne hadde jeg for nøyaktig <strong>et</strong>t år siden<br />
spist og drukk<strong>et</strong> kaffe sammen med min tante. D<strong>et</strong>tevar jo i og<br />
for seg ikke så oppsiktsvekkende, men d<strong>et</strong> forunderlige var at<br />
samme dag, kl. 23 sto d<strong>et</strong> selvsamme hotell<strong>et</strong> i lys lue. En<br />
mann fra Stavanger omkom i brannen. Tre damer hopp<strong>et</strong> ut av<br />
<strong>et</strong> vindu i tredje <strong>et</strong>asje, og den ene av dem døde litt <strong>et</strong>ter.<br />
Middagstider var vi atter tilbake på Ogna igjen. Folkene på<br />
gården var beskjeftig<strong>et</strong> med gjødselspredning, men vi som<br />
gjester var, lurte oss vekk og solte oss i sted<strong>et</strong> nede ved stran-<br />
den. I mørk<strong>et</strong> fisk<strong>et</strong> vi ørr<strong>et</strong>.<br />
Første påskedag drev vi på med fjellbestigning og vandr<strong>et</strong><br />
gjennom noen lange og mørke klippehuler. En sønn på gården<br />
var heldig og fikk en £in ørr<strong>et</strong> på stangen. Men d<strong>et</strong> resulterte i<br />
at han fikk rundelig pryl av sin over-religiøse far, som antage-
lig må ha frykt<strong>et</strong> at d<strong>et</strong> vanartige avkomm<strong>et</strong> sitt var på vei til<br />
den evige fortapelse fordi han hadde sysl<strong>et</strong> med noe så syndig<br />
som å dra i land en uskyldig fisk på en helgedag!<br />
Selv hadde jeg så smått tatt til å kjede meg og lengte tilbake til<br />
byen og mine kja3re der, så kl. 17 reiste jeg nordover, sarn-<br />
men med en av de andre påskegjestene.<br />
Annen påskedag sykl<strong>et</strong> jeg om formiddagen til Malde i sol-<br />
skinnsvzer. Der ute kunne jeg iaktta år<strong>et</strong>s første hvitveis,<br />
humler og sommerfugler. Da kvelden kom gikk jeg til byen for<br />
å iaktta alle .påskereisende. som med sine ski og ryggsekker<br />
vendte hjem med tog og dampskip.<br />
1014: De av elevene som ville, fikk fribill<strong>et</strong>t til <strong>et</strong> engelsk fore-<br />
drag lørdag kveld. D<strong>et</strong> var Sir Michael Sadler fra Odord, som<br />
fortalte om den sosiale reformatoren John Ruskin. Da mine<br />
engelske språkferdigh<strong>et</strong>er ikke var så perfekte som de <strong>et</strong>ter<br />
tre års undervisning bure ha vært, fikk jeg ikke d<strong>et</strong> utbytte av<br />
forelesningen som ønskelig kunne vzere. Jeg var i d<strong>et</strong> minste<br />
svært glad da d<strong>et</strong> hele var over, og jeg kunne ta meg en twned<br />
til torg<strong>et</strong>, hvor en - <strong>et</strong>ter folks oppfatning - rar mann holdt<br />
På sei oj$ til Moe's <strong>hus</strong> i Maldelim 1924, og på en benk i hagen.
noe han kalte .foredrag* om en forening han hadde stift<strong>et</strong>.<br />
Navn<strong>et</strong> på denne var *Fagamatøren.. Tilhørerne mor<strong>et</strong> seg<br />
hjertelig av mannens muntre, utradisjonelle måte å framstille<br />
sin sak på. At han mente d<strong>et</strong> vel, kunne de skjønne, som ikke<br />
bare fest<strong>et</strong> seg med den humoristiske delen ved personen.<br />
Han kunne vel på s<strong>et</strong>t og vis - i likh<strong>et</strong> med John Ruskin i Eng-<br />
land - kalles en reformator i Norge, i d<strong>et</strong> minste i Stavanger!<br />
TUR TIL HOMMERS&<br />
Søndag 1114: I <strong>et</strong> vidunderlig solskinnsvær drog jeg pr. sykkel<br />
fra byen M. 2,00 em. for å møte fem venner som vent<strong>et</strong> meg i<br />
Hommersåk. Til Sandnes gikk d<strong>et</strong> ganske hurtig, femti rninut-<br />
ter tok d<strong>et</strong>. Hillevåg passertes M. 2,08, Hinna 2,18, Gausel<br />
2,27, Forus 2,31, Lura 2,44, Sandnes 2,50. Farten ble jo<br />
mindre oppover mot d<strong>et</strong> vakre Lutsi-terreng<strong>et</strong>, men til gjeng-<br />
jeld kunne jeg nyte naturen i fulle drag. Til Hommersåk kom<br />
jeg M. 4,00 og traff mine venner iferd med å reparere en syk-<br />
kel. Vi møttes med hurrarop. På tilbakeveien skjedde d<strong>et</strong> at-<br />
skillige uhell, bl. a. sammenstøt, luftringer eksploderte, en av<br />
troppen kjørte i grøften osv. Selv slapp jeg uten skader av noe<br />
slag. Etter en sykkeltur på i alt omtrent 6 mil, ankom vi til by-<br />
en <strong>et</strong> kvarter på 21, tr<strong>et</strong>te, og sultne som ulver.<br />
D<strong>et</strong> ble å gå tidlig til køys og sovne momentant. Men klokken<br />
fem om morgenen våkn<strong>et</strong> jeg av kraftige katteskrik. Trodde at<br />
d<strong>et</strong> måtte være vår egen *Lissi# som atter en gang var blitt in-<br />
nestengt i vaerels<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> virk<strong>et</strong> nesten som lå den under hode-<br />
puten. Jeg £61- opp og ropte pusens navn. Da skimt<strong>et</strong> jeg uten-<br />
for vindu<strong>et</strong> to katter, vår egen og en fremmed (sannsynligvis<br />
en frier). Jeg åpn<strong>et</strong> vindu<strong>et</strong> og Lissi jump<strong>et</strong> inn, for straks å bli<br />
bår<strong>et</strong> ned i kjelleren, der den egentlig har sin soveplass. Men<br />
med min egen søvn var d<strong>et</strong> nå slutt.
På min 17 års dag fikk jeg på en av byens kinoer oppleve å se<br />
noe underlig, nemlig en stereoskopisk (magisk) film. Ved å<br />
holde noen kulørte briller foran øynene kom personene på filmen<br />
like opp i ansiktene på tilskuerne. En med <strong>et</strong><br />
stangsnøre midt i salen, en annen skjøt oss like i nesen, spmt<strong>et</strong><br />
selters over oss, og mye ann<strong>et</strong>. Her kunne man med r<strong>et</strong>te<br />
tale om at «di kvervde syne'., slik eldre mennesker pleide si<br />
om trylleri og andre merkverdige ting som knapt var til å tro.<br />
BYENS FØRSTE OMNIBUSS<br />
1714: Stavanger fikk i dag sin første virkelige omnibuss, som<br />
trafikerer ruten og r<strong>et</strong>ur.<br />
Tidligere har vi jo hatt den såkalte , som avløste<br />
lastebilen med presenningen, kalt
FAG OG LÆRERE<br />
Nå da jeg snart skal avslutte min skolegang og ta en nokså viktig<br />
eksamen, kunne d<strong>et</strong> måskje være av interesse å skrive litt<br />
om skolens enkelte fag og de lærerne vi har i avgangsklassen:<br />
Rektor d<strong>et</strong> første år<strong>et</strong> var Mandius Berntsen. Da han overtok<br />
på Kongsgård, fikk vi Ole F. Olden. I tysk har vi en flink, samvittigh<strong>et</strong>sfull<br />
og r<strong>et</strong>tferdig lærer: Lektor Albert Bergh (senere<br />
med <strong>et</strong>ternavn<strong>et</strong> Skånlund), født på Straumøy i Bodin 1863.<br />
Skal d<strong>et</strong> sies at jeg liker noe fag, må d<strong>et</strong> være tysk.<br />
I engelsk har vi en lærerinne, frøken Gabrielsen (alminnelig<br />
kalt «Mammen»,
I geografi har vi i d<strong>et</strong> siste hatt en vikar, Sigurd Vedø, som litt<br />
<strong>et</strong>ter forlot skolearbeid<strong>et</strong> og gikk over til m<strong>et</strong>erologien, der<br />
han nok pass<strong>et</strong> bedre. Vi har vært slappe når d<strong>et</strong> gjelder å lese,<br />
og d<strong>et</strong> ble holdt mye leven i timene. Vikaren var ikke stort<br />
eldre enn elevene, og virk<strong>et</strong> blyg og saktmodig.<br />
Fysikk er <strong>et</strong> gildt fag. Her har vi den dyktige, snille og *folkelige*<br />
rektor O.F. Olden som lærer.<br />
I botanikk er Olav Ekrheim vår lærer. I sang har vi en tid hatt<br />
den tilårskomne Nathalie Wathne. Hun er noe for seg selv.<br />
Når d<strong>et</strong> gjelder gymnastikk er jeg nok ingen .klyppar>>. Den<br />
spreke læreren er kaptein Kiunderud. En tid har vi også hatt<br />
Lars L. Fauske.<br />
Sløydlærer er Ludvigsen, med .Skaua~ som assistent.<br />
Vaktmesteren h<strong>et</strong>er Schong. Han bor naturligvis på skolen og<br />
passer godt på den både dag og natt.<br />
Undervisningstiden var konstant fra halv ni til fem på to, alle<br />
ukens hverdager. var ikke oppfunn<strong>et</strong> den gangen!<br />
Jeg fortalte nylig at klassen måtte sitte igjen p.g.a. at en eller<br />
annen plystr<strong>et</strong>. Noen dager senere opplevde vi på ny at en fjær<br />
ble til fem høner. En av Massens villstyringer (hvis <strong>et</strong> slikt uttrykk<br />
kan passe) hylte i trappen da han slapp ut <strong>et</strong>ter innesperringen.<br />
Vår lzrer gjorde <strong>et</strong> stort nummer av d<strong>et</strong>te.<br />
Gutten nekt<strong>et</strong> å ha gjort d<strong>et</strong>, i selveste rektors nærvær. En tid<br />
<strong>et</strong>ter måtte han i påhør av hele Massen, rektor og samtlige 1ærere,<br />
be den <br />
Elevens svar lød: .D<strong>et</strong> er d<strong>et</strong> som <strong>et</strong>t kilo av <strong>et</strong> stoff veier».<br />
Spør om svar<strong>et</strong> utløste spontan latter!
BEDRØVELIGE RIMERIER<br />
I tenårene forsøkte jeg å viser og sanger av ymse slag.<br />
De fortjener neppe å bli offentliggjort verken her eller der.<br />
Men siden d<strong>et</strong>te jo er første bind<strong>et</strong> i <strong>et</strong> memoarverk som omfatter<br />
barndommen og tenårene, kan d<strong>et</strong> gjeme være artig å gi<br />
noen små, spredte prøver på mine mest bedrøvelige produkter.<br />
De må b<strong>et</strong>raktes som parodier på gamle skillingsviser.<br />
Slik s<strong>et</strong>t er de faktisk talt ganske fornøyelige. En av de tragiske<br />
visene har fått tittelen .Et fryktelig syn». Den starter slik:<br />
<br />
En til i samme slengen:<br />
DEN DØDE PIKE<br />
D<strong>et</strong> var en gang en m0<br />
som lå og skulde dø,<br />
Hun tenkte på sin venn,<br />
hun ei fikk se igjen.
Hvor var han dog, montro?<br />
Han var så gild og god,<br />
men hun ham ei forstod.<br />
Han hende da forlod.<br />
Dermed døde naturligvis den stakkars møen, men d<strong>et</strong> burde<br />
hun ha vent<strong>et</strong> med, for hjertevennen kom tilbake, men fikk<br />
den smertelige beskjeden:<br />
Han hørte disse ord:<br />
>>Her piken ikke bor.<br />
Hun flytt<strong>et</strong> er fra jord,<br />
til himlen, til sin mor..<br />
Jeg, usling, her jeg står<br />
og ingen ting formår.<br />
Jeg elsker henne enn,<br />
hun er min kjære venn.<br />
Etter to år døde også den ulykkelige mannen. >>Han drog for å<br />
møte sin elskede søda.<br />
Av sorg han død nu er.<br />
Slik d<strong>et</strong> så ofte skjer!<br />
Jeg skal skåne mine lesere for mer av disse høyst tragiske ber<strong>et</strong>ninger.<br />
I samme slengen drukner jeg i glemselens hav:<br />
»Syttende mai-stemning* , *Kveldsstemning., da jeg >>en<br />
sommeraften i august . satt og følte vindens pust, blant skogens<br />
trær, de ranke . . . , >>Sivertsen og kameraten., >>Skipperen<br />
på Julelengsel«, *Festen i Gitlemug<strong>et</strong> i Jammerdalen*<br />
og en del andre leiligh<strong>et</strong>sutgydelser. Men siden vi<br />
på d<strong>et</strong>te tidspunkt befinner oss ved skol<strong>et</strong>idens avslutning, tar<br />
jeg med<br />
SKOLEGUTTENS VISE<br />
Ikke bare kjekt å være skolegutt,<br />
aldri synes d<strong>et</strong> som tiden vil ta slutt.<br />
Hver en dag til skolen gå,<br />
bare sorg og skjenn å få.<br />
Kan man undres på at mangt går helt i stå?
Pugge lekser må vi støtt og stadig giør'.<br />
Læreren om meg<strong>et</strong> vrient titt oss spør.<br />
Ler vi høyt, er riktig glade,<br />
kan du tro d<strong>et</strong> blir ballade.<br />
Selv er han som regel både sur og tørr.<br />
Ligger d<strong>et</strong> da noen riktig grunn deri,<br />
kalle skolen for <strong>et</strong> hersens slaveri<br />
- slik som mange synes mene.<br />
Er vi stundom litt for sene,<br />
er vår klasselærer ikke særlig bli'.<br />
Men nå nærmer tiden seg, da alt er slutt,<br />
vi kan ikke lenger kalles skolegutt.<br />
La oss ikke bare klage,<br />
føle liv<strong>et</strong> som en plage.<br />
Gode dage inn iblant, så absolutt!<br />
Tiden går.<br />
Da vi står<br />
arbeidsledige, som får,<br />
i arme kår .....c<<br />
NYE TURER<br />
215: Vi var fem unge gutter som søndag morgen M. 9 sykl<strong>et</strong> til<br />
Hafrsfjord, hvorfra vi i Moes båt rodde ut til Sømsøen. Fire av<br />
oss satt ved årene og en ved ror<strong>et</strong>. D<strong>et</strong> var <strong>et</strong> riktig ønskevær,<br />
så turen ble ganske behagelig. Vi kokte kaffe og nøt tilværel-<br />
sen på beste måte, inntil vi kl. fem forlot øen. Solen stod ennå<br />
på himmelen, så jeg mente vi burde ha vært der lenger, men<br />
flertali<strong>et</strong> ønsk<strong>et</strong> om kvelden å vaere i byparken, der d<strong>et</strong> var<br />
musikk - og <strong>et</strong> rikt utvalg av promenerende, unge piker.<br />
515: Nesten hver dag i d<strong>et</strong> siste har jeg sykl<strong>et</strong> turer utenfor by-<br />
en. Skjønt er d<strong>et</strong> når jeg alene sitter uforstyrr<strong>et</strong> på en sten med<br />
en bok og samtidig i stillh<strong>et</strong> kan nyte den herlige natur!
915: Om ikke vær<strong>et</strong> fra morgenen av var særlig strålende, sy-<br />
kl<strong>et</strong> fire av oss ut til Boganes. Der oppholdt vi oss hele dagen<br />
- ni timer - uten å ha noe spesielt å beskjeftige oss med. D<strong>et</strong><br />
småregn<strong>et</strong> hele <strong>et</strong>termiddagen - bare med små avbrytelser<br />
-, men vi plasserte syklene i en Mippehule, mens vi selv satt<br />
inne i telt<strong>et</strong>. Da vi skulle hente kjør<strong>et</strong>øyene for å dra hjem til<br />
byen, viste d<strong>et</strong> seg at d<strong>et</strong> var gått hull på indreringen på min<br />
sykkels forhjul. Ingen av oss hadde lim, så jeg hadde ikke noe<br />
valg. D<strong>et</strong> ble å ta i bruk apostlenes hester og trille sykkelen.<br />
Men jeg kunne ikke holde meg for å kjøre enkelte strekninger i<br />
moderat tempo på felgen, selv om jeg nok helst burde ha latt<br />
vsere.<br />
Kristi Himmelfartsdag, 1315. I likh<strong>et</strong> med fjorår<strong>et</strong> fulgte vi<br />
IOGT's ungdomslosje på *lysttur., i år til Frafjord. Båten som<br />
førte oss dit på 2 timer, var MIS
kameratene tror jeg ikke jeg var. De hadde i hvert fall tillit til<br />
meg. Ved <strong>et</strong> sammenskuddslag ble jeg utpekt til kasserer, og<br />
en annen gang (1415) da d<strong>et</strong> blant elevene skulle velges
te, var hun likevel istand til å spøke når vi jamr<strong>et</strong> på hennes<br />
vegne, og trøst<strong>et</strong> oss med at d<strong>et</strong> ikke var så ille som d<strong>et</strong> nok<br />
kunne virke. I sannh<strong>et</strong> var hun <strong>et</strong> fantastisk menneske, gamle<br />
bestemor, en solstråle!<br />
1. MAI 1926:<br />
D<strong>et</strong> på mange steder feires<br />
første mai i dag,<br />
og arbeiderne da leires<br />
under røde flagg,<br />
«Frih<strong>et</strong>, likh<strong>et</strong>, brorskap)) sies<br />
er d<strong>et</strong> store mål,<br />
men d<strong>et</strong> ikke skal forties<br />
d<strong>et</strong> iblant blir mye skrål,<br />
når de samler seg på valen,<br />
lik <strong>et</strong> frodig folkehav,<br />
synger 4ntemasjonalen)),<br />
presenterer sine krav.<br />
I <strong>et</strong> nydelig solskinnsvær demonstrerte omkring <strong>et</strong>t tusen<br />
mennesker i vestre bydel.<br />
17. Mai. For tiende gang deltok jeg i barn<strong>et</strong>og<strong>et</strong>, og d<strong>et</strong> blir<br />
nok aller siste gangen. Om aftenen hadde vi espleiselag))<br />
hjemme hos Niels, som på d<strong>et</strong> tidspunkt<strong>et</strong> bodde øverst i Fur-<br />
rasgaten. Vi var fire gutter og like mange piker. Bevertningen<br />
var en stor fløtekake, thebrød, åtte flasker brus osv. - og, ik-<br />
ke å forglemme, gramrnofonmusikk.<br />
På nesteside vises <strong>et</strong>fotografzfi-a barn<strong>et</strong>og<strong>et</strong> i1926. Bare toav elevene i 111 Cerhm<strong>et</strong><br />
med, nemlig Tordf Torbjmen med stråhatt, og Gottji-ed med h n hatL Der&<br />
f~lgerparalellklassen, anf&au lektor Wilh. R<strong>et</strong>z (som for~~varvår her i<br />
matematikk).
I den senere tid har jeg lest Jean Webster:
PINSETUR TIL FRAFJORD<br />
2215, Pinseaften: D<strong>et</strong> var bestemt tidligere at vår «Flaggpa-<br />
truljen skulle tilbringe de tre dagene i Frafjord. Fire av oss<br />
reiste i dag kl. 2 middag med rutebåten og ankom til bestem-<br />
melsessted<strong>et</strong> <strong>et</strong>ter fire timer. Vi hadde med oss sykler og mu-<br />
sikkinstrumenter. Strålende vær. I Frafjord hadde vi også<br />
denne gangen d<strong>et</strong> store <strong>hus</strong><strong>et</strong> ganske alene. Første natten sov<br />
jeg for min del nesten ikke, på mitt hårde leie på tregulv<strong>et</strong>. De<br />
sovvel ikke stort bedre, de andre heller, så vi kom oss på beina<br />
allerede kl. 5 om morgenen.<br />
Første pinsedag kom de andre kameratene med båten. Mid-<br />
dagen bestod av fiskeboller. Denne natten sov jeg bedre, våk-<br />
n<strong>et</strong> ikke før kl. 7. Turen gikk denne dagen opp en <br />
til fjellgården Brådland. Høyt oppe så vi en kolossal foss som<br />
styrt<strong>et</strong> seg utfor fjell<strong>et</strong> og rant vekk dypt nede . . . . Vi fortsatte<br />
veien til vi nådde den nevnte fjellgården. De eldgamle <strong>hus</strong>ene<br />
stod der fremdeles. På <strong>et</strong>t av dem vokste d<strong>et</strong> trær på d<strong>et</strong> torv-<br />
tekte tak<strong>et</strong>. Gjennom en lav dør kom vi inn i kjøkken<strong>et</strong>, hvor<br />
en veldig grue opptok den største plassen. Jeg åpn<strong>et</strong> forsiktig<br />
døren til stuen. En gammel seng, stoler og bord var d<strong>et</strong> eneste
innbo<strong>et</strong>. Rimeligvis bodde d<strong>et</strong> folk, da der på bord<strong>et</strong> lå en for-<br />
holdsvis ny tobakkeske og en avis. Vi forlot sted<strong>et</strong> en smule rik-<br />
ere på minner enn da vi ankom. Nedover
116: Eksamen i tysk, 216: Engelsk, 316: Matematikk.<br />
416: Etter den .hårde>> eksamen, hvis resultater jeg ennå ikke<br />
v<strong>et</strong>, fikk vi en hviledag, som ble benytt<strong>et</strong> til <strong>et</strong> «landopphold»<br />
hos Moe i Lien. D<strong>et</strong> vil si, vi hadde tenkt å ro ut til Sømsholmen,<br />
men da Moes båt var opptatt av broren Sverre, skulle vi<br />
en annen snekke som lå i nabostøen, men dessverre<br />
gikk d<strong>et</strong> <strong>et</strong> veldig hull i bunnen id<strong>et</strong> vi skulle skyve den ut. Følgelig<br />
ble d<strong>et</strong> ingen båttur, så dagen måtte tilbringes på fastland<strong>et</strong>.<br />
616: Meningen var å delta i Totalens utflukt til Hjelmeland,<br />
men - akk - så var alle bill<strong>et</strong>tene utsolgt. Men dermed fikk<br />
jeg anledning til å reise til Tau, hvor mine fem kamerater hadde<br />
ligg<strong>et</strong> i telt siden i går. Dagen var deilig varm, og opplevelsene<br />
var så mange at jeg ikke kan nevne en eneste.<br />
7. juni: Fest på Bjergsted. Jeg bilte der ut sammen med to av<br />
kameratene. Underholdningen var bra: Stavanger felleskor,<br />
tale av borgermester Middelthon, skrøner, danserinne,<br />
morsomme sanger og soldatløyer ved skuespillere. Jeg var i<br />
seng kl. <strong>et</strong>t, men måtte straks <strong>et</strong>ter opp for å fange (for ikke si<br />
tilint<strong>et</strong>gjøre) en summende flue, som d<strong>et</strong> dog ikke lykkedes å<br />
få tak i.<br />
816: Kraftig tordenvær i dag. Å dømme <strong>et</strong>ter tiden mellom<br />
lynblits<strong>et</strong> og skrall<strong>et</strong>, fant jeg ut at senter<strong>et</strong> lå ca. 3,5 km. borte.<br />
Om kvelden var jeg på kino og så Roald Amundsen filmen:<br />
VASKEANSTALTENS TØRKEHUS<br />
På side 58 ble forholdsvis utførlig omtalt den gamle vaskean-<br />
stalten, som for 120 år siden ble oppført på Egenesløkken<br />
nr. 1, senere registrert som Møllegaten 9. Hva som ikke ble<br />
nevnt, var at d<strong>et</strong> i tilknytning U selve «anstalten», der vaske-<br />
prosessen foregikk, fantes <strong>et</strong> ganske stort .tørke<strong>hus</strong>>>. I «Sta-<br />
vangeren. ble d<strong>et</strong> 1116 1931 gjengitt en tegning av d<strong>et</strong>te bygg-<br />
verk<strong>et</strong>, under overskriften:<br />
D<strong>et</strong> Stavaager som forsvinner,<br />
SKOLESTILER SOM KILDESTOFF<br />
Blant de saker jeg har oppbevart £ra skol<strong>et</strong>iden er naturligvis<br />
også stilebøkene. Stort s<strong>et</strong>t dreier d<strong>et</strong> seg om vanlige emner<br />
som pedagogene mener vil egne seg til å engasjere gjennom-<br />
snittselevene og få dem til å bruke fantasien og gi muligh<strong>et</strong> til å<br />
uttrykke seg skriftlig. Uhyre sjelden vil resultat<strong>et</strong> av bestre-<br />
belsene bli av så stor b<strong>et</strong>ydning at d<strong>et</strong> av den grunn skulle VE-<br />
re tilrådelig å arkivere disse produktene, med tanke på at de<br />
muligens kan bli satt pris på av <strong>et</strong>terslekten. D<strong>et</strong> hindrer imid-<br />
lertid ikke at enkelte stiler kan ha en viss verdi som historisk
kildematenell. Som <strong>et</strong> eksempel kan jeg nevne de fire stilene<br />
boktrykker Arnt Moes sønn, Andreas, skrev som elev ved Ka-<br />
tedralskolen i årene 1877 - 80 og som jeg har gjengitt i boken<br />
"Folk og Forhold i gamle Stavanger". Hva angår min egen "sti-<br />
leproduksjon", finner jeg <strong>lite</strong> som har noen varig verdi, uten<br />
kanskje å fortelle noe om min personlige egenart og virke som<br />
<strong>et</strong> suplement til mine dagboknotater. Jeg skal likevel ta med<br />
noe jeg skrev i årene 1923-25 - her gjengitt med moderne r<strong>et</strong>t-<br />
skrivning og noe forkort<strong>et</strong>:<br />
Når d<strong>et</strong> gjelder den første stilen, vil jeg bemerke: På side 146 i<br />
denne boken fortalte jeg om de hyppige besøk vi fikk av men-<br />
nesker som var ute for å tigge om hjelp til mat eller nattelosji<br />
på herberg<strong>et</strong>. Selvsagt kunne nok i noen få tilfeller Mientell<strong>et</strong>s<br />
trang til alkohol vcere viktigere enn både mat og søvn, men<br />
uten at d<strong>et</strong> ble antyd<strong>et</strong> med en stavelse. Jeg nevnte at en episo-<br />
de gjorde så sterkt inntrykk på meg at jeg brukte den i en sko-<br />
lestil. Her kommer den:<br />
FENGSELSFUGLEN<br />
Klokken var omkring 22. Jeg satt og studerte "Land<strong>et</strong> rundt" i<br />
avisen, da jeg hørte fottrinn ute på kjøkken<strong>et</strong>. "Hysj! D<strong>et</strong><br />
kommer folk," utbrøt jeg id<strong>et</strong> jeg løft<strong>et</strong> hod<strong>et</strong> opp fra avisen.<br />
Mor gikk ut, og imot henne kom en rødmuss<strong>et</strong>, fill<strong>et</strong>e og ubar-<br />
bert mann. Selv holdt jeg meg på avstand, men ikke lenger<br />
enn at jeg kunne høre d<strong>et</strong> som ble sagt.<br />
"Du vil vel ikke kjøpe en såpe eller <strong>et</strong> par støvlesnorer av<br />
meg, " begynte mannen, "så jeg kan få penger til nattelosji?"<br />
Han rakte samtidig fram en eske med en del småsaker i.<br />
"Nei, takk," svarte mor og gjorde seg hardhjert<strong>et</strong>. "D<strong>et</strong><br />
kommer så mange og ber på den måten, og vi er ofte blitt lurt<br />
av slike fyrer. "<br />
Mannen ga seg ikke så l<strong>et</strong>t, men fortsatte: "I <strong>hus</strong><strong>et</strong> på den an-<br />
dre siden av gaten fikk jeg 35 øre, og mangler nå 40 på de 75<br />
d<strong>et</strong> koster å ligge på Herberg<strong>et</strong>. Kan du ikke hjelpe meg?"<br />
"Men har du da ikke noe hjem?" ville mor vite.<br />
Han var taus <strong>et</strong> øyeblikk. Endelig utbrøt han: "Nei, d<strong>et</strong> har jeg<br />
ikke. Både far og mor er døde, og nå står jeg her hjemløs og
ødelagt. Jeg har ikke sov<strong>et</strong> skikkelig på flere n<strong>et</strong>ter og ville så<br />
gjerne få sove godt i natt. Jeg er nylig komm<strong>et</strong> fra Oslo, og fa-<br />
brikkeier Mauritzen forcerte meg disse såpestykkene og råd<strong>et</strong><br />
meg til å begynne å "handle" litt på egenhånd."<br />
Mor ga ham d<strong>et</strong> han ba om, og fikk til gjengjeld <strong>et</strong> par skosno-<br />
rer. Hun spurte: "Men hvordan og hvorfor er du komm<strong>et</strong> hit?"<br />
"Jo, jeg er født i Stavanger, og d<strong>et</strong> enda til på Møllehaugen. I<br />
ung alder gikk jeg til sjøs og har fart<strong>et</strong> vidt omkring i verden.<br />
Men så begynte jeg å gå på dårlige veier, og endte som forbry-<br />
ter." Mor ville si noe, men den fremmede fortsatte:<br />
"Jeg har vcert i Oslo kr<strong>et</strong>sfengsel i mange år, og nå er jeg<br />
sendt derfra <strong>et</strong>ter å ha son<strong>et</strong> en straff på fire år. Jeg har vært og<br />
er fremdeles d<strong>et</strong> offentlige til byrde. En gang sa politimesteren<br />
og flere andre "store" menn i hovedstaden, til meg at nå hadde<br />
Staten kost<strong>et</strong> nok på meg. Da svarte jeg dem: "På Staten lever<br />
også dere, og dere trekker sikkert vel så meg<strong>et</strong> av felleskassen<br />
som jeg." Dermed ble jeg satt i var<strong>et</strong>ektsfengsel i fjorten da-<br />
ger. Nå er jeg komm<strong>et</strong> så langt ut på skråplan<strong>et</strong> at jeg umulig<br />
kan komme opp igjen. "<br />
"Jo, med Guds hjelp kan du, " svarte mor, "men da må du<br />
forsøke å bli <strong>et</strong> bedre menneske."<br />
"D<strong>et</strong> sier så mange, men d<strong>et</strong> hjelper bare så <strong>lite</strong>. Er jeg i<br />
fengsel kommer prester og snakker med meg og leverer trak-<br />
tater osv., men når jeg så blir løslatt, ringakter alle meg, - jeg<br />
møter bare skuffelser og ukjcerlige mennesker. Hvorfor pre-<br />
ker de for oss i fengsel<strong>et</strong>? Der har vi d<strong>et</strong> godt, d<strong>et</strong> vil si, vi får<br />
iallefall mat og drikke, rene sengklær og pleie. Men d<strong>et</strong> er når<br />
vi kommer utenfor fengsel<strong>et</strong>s murer vi behøver vennlige ord<br />
og hjelp. "<br />
"Ja, så skilles vi da med håp om at du må prøve å gjøre d<strong>et</strong><br />
som godt er, isted<strong>et</strong> for å gjøre d<strong>et</strong> onde, " uttalte mor id<strong>et</strong> han<br />
skulle gå.<br />
"Jeg ville så gjeme bli god, hvis jeg bare kunne, " svarte den<br />
beryktede stortyven R.. . før han forsvant ut igjennom gatedø-<br />
ren.
NATTRUTEN<br />
Klokken hadde så vidt slått 20 om kvelden, da en stor skare av<br />
mennesker kom vandrende ned mot kaien. Noen bar koffer-<br />
ter, andre derimot ingenting. Hvor skulle de hen? Jo, mål<strong>et</strong><br />
var "Stavanger I" som lå fortøy<strong>et</strong> nede ved Tollbodkaien, og<br />
som skulle gå til Bergen klokken halv ni. Her saml<strong>et</strong> man seg i<br />
flokker og snakk<strong>et</strong> sammen. De som skulle reise ble bedt om å<br />
hilse til slekt og venner når de om morgenen ville være fram-<br />
me i Bergen. Månen sto på himmelen og lo bak Bjergsted, d<strong>et</strong><br />
så nesten ut som om den hadde tenkt å ledsage dampskip<strong>et</strong><br />
hele veien nordover.<br />
Nå ringer d<strong>et</strong> allerede for annen gang, og de som skal reise,<br />
går ombord for å ta plass på den siden av båten som vendte<br />
mot kaien, der alle tilskuerne sto, og samtalen &k livlig.<br />
Mannskap<strong>et</strong> var opptatt med innlastingen av kasser, melke-<br />
spann og mye ann<strong>et</strong>. Postbilen kom med mange sekker som<br />
ble bår<strong>et</strong> ombord.<br />
Noen av de reisende kom kjørende i bil eller vogn og skyndte<br />
seg opp landgangen. To damer som også skulle følge nattrute-<br />
skip<strong>et</strong>, tenkte ikke at klokken var så mye, så de kom ganske<br />
rolig spaserende bort over kaien. Men da de hørte d<strong>et</strong> ringte<br />
for tredje gang, satte de avsted som om en banditt skuile ha<br />
sprung<strong>et</strong> <strong>et</strong>ter dem med en kniv i hånden. I siste øyeblikk kom<br />
de ombord, før landgangen ble tatt bort. Kapteinen sto på<br />
kommandobroen og sirenen ga lyd fra seg.<br />
Langsomt seg skip<strong>et</strong> fra bryggen. Men plutselig hørte man no-<br />
en bergensere ombord rope: "Hurra for Stavanger!" Så ga<br />
man seg til å vifte med lomm<strong>et</strong>ørklær og hatter. Først da "Sta-<br />
vanger I" bare så ut som en prikk i måneskinn<strong>et</strong>, satte folke-<br />
mengden seg i bevegelse og forsvant oppover mot Torg<strong>et</strong> og<br />
derfra i alle r<strong>et</strong>ninger. ---<br />
I mange år hørte kveldsvandringen til nattruten, eller "halvni-<br />
båten", som den også ble kalt, med blant byens populære fol-<br />
keforlystelser. Atskillige var d<strong>et</strong> også som la veien bort til<br />
jernbanestasjonen for å se på togenes ankomst og avgang,
selv om den motsatte endestasjonen bare var Flekkefjord,<br />
men d<strong>et</strong> var sannelig ingen ub<strong>et</strong>ydelig strekning, d<strong>et</strong> heller, i<br />
de dager!<br />
Andre tradisjonelle og populaere .faste ruter. var promenade-<br />
turene i Kirkegaten (kafeen i nr. 20 h<strong>et</strong> ellers .Promenaden.,<br />
og er <strong>et</strong> bevis på at gaten på folkemunne bar denne b<strong>et</strong>egnel-<br />
sen). Promenenngen. fortsatte gjerne forbi Breiavatn<strong>et</strong>,<br />
opp Kannik og utover Madlaveien, som var utstyrt med impo-<br />
nerende all<strong>et</strong>rær helt til Mosvannsparken. Går en lenger til-<br />
bake i tiden var Ladegårdsveien byens prominente strøk for<br />
aftenvandnnger.<br />
EN ILDEBRANN<br />
En <strong>et</strong>termiddag kom min kamerat og jeg gående opp Langga-<br />
ten. Plutselig fikk vi øye på en mystisk røyk i luften <strong>et</strong> stykke<br />
lenger oppe i bakken. Min kamerat utbrøt: "D<strong>et</strong> brenner visst<br />
<strong>et</strong> sted i naerh<strong>et</strong>en. "Jeg ville ikke tro d<strong>et</strong>, men mente at d<strong>et</strong> ba-<br />
re skrev seg fra en skorstein. D<strong>et</strong> skulle snart vise seg at d<strong>et</strong><br />
var kameraten som hadde r<strong>et</strong>t denne gangen, for da vi kom<br />
opp til H<strong>et</strong>landsgaten, så vi flammer slikke ut av vinduene i <strong>et</strong><br />
<strong>hus</strong> der. Like <strong>et</strong>ter kom også brannvogner med mannskaper. I<br />
en fart ble slanger lagt ut, og slukningsarbeid<strong>et</strong> begynte. D<strong>et</strong><br />
var i en dames vcerelser d<strong>et</strong> brente. Hun var så fortvil<strong>et</strong> at hun<br />
ikke ville forlate leiligh<strong>et</strong>en. Men brannfolkene drog henne<br />
med makt ut. Der var flere familier i <strong>hus</strong><strong>et</strong>, barna skrek og en<br />
kone besvimte. Til alt hell ble ildens herjinger begrens<strong>et</strong>, dog<br />
ikke før den nederste <strong>et</strong>asjen var totalt ødelagt. En mengde<br />
mennesker var naturligvis saml<strong>et</strong> i gatene, og flere politikon-<br />
stabler hadde d<strong>et</strong> travelt med å holde dem vekke.<br />
Senere fikk vi høre at årsaken til brannen var en kvinne som<br />
skulle vaske klaer i kjelleren. Mens hun var ovenpå <strong>et</strong> øyeblikk<br />
havn<strong>et</strong> noen gnister fra komfyren i en haug med spøner. Da<br />
hun kom tilbake, sto hele kjelleren i lys lue.. .
REGNSKAPSFØRSEL<br />
Den 10. desember 1922 - da jeg var 13'1, år gammel - fant<br />
jeg tiden inne til å begynne med å føre regnskap med d<strong>et</strong> som<br />
måtte komme inn og gå ut av ører og eventuelle kroner. Nevn-<br />
te dag besto min *startkapital» av 85 øre. Som inntekter på<br />
karusellen i kjelleren og framvisning av lysbilder står oppført<br />
kr. 2.97. Der<strong>et</strong>ter følger: Fått av en dame 0,50, drikkepenger<br />
0,25, fått av to damer 0,22, avmor 0,59, diverse drikkepeng-<br />
er - fra 1,75 og ned til 0,25. Listene er forholdsvis lange, de<br />
enkelte postenngene små, både når d<strong>et</strong> gjelder inntekter og<br />
utgifter. D<strong>et</strong> var den julemåneden jeg sl<strong>et</strong> som zerendsbud i<br />
kolonialbutikken på Ladegårdsveien, de fleste av disse
KLOGGER<br />
Når jeg ovenfor har nevnt støvler, kommer jeg til å tenke på en<br />
annen type .fottøy», nemlig d<strong>et</strong> som ble omtalt som
Inntekter 1924:<br />
Tjent i firma<strong>et</strong> Halvorsen<br />
Tjent hos Moe, for luking<br />
Tjent hos andre<br />
Diverse pengegaver<br />
Renter i skolesparekassen<br />
Inntekter 1925:<br />
Tjent hos Halvorsen<br />
Tjent hos andre<br />
Gaver<br />
Diverse<br />
Bankrenter<br />
Kr. 165,OO<br />
18,25<br />
Et utvalg rasjolaeriingsort fra fmte verdensw (se side 55).<br />
226
Skulpturutkast<strong>et</strong>: .Fiskerkonen barbent i smen~<br />
(se s& 22).<br />
D<strong>et</strong> fwste julekort<strong>et</strong> jeg fikk i 1913 (se s%de 51).
KONSERT PÅ SOLDATHJEMMET<br />
1516:
1716: Jeg kjørte i dag på sykkelen en i dobbel forstand tung bør<br />
ut av <strong>hus</strong><strong>et</strong>, nemlig alle skolebøkene, som skulle tilbake til sin<br />
r<strong>et</strong>te eier, skolen. Hjertelig takk for lån<strong>et</strong> og kunnskapen!<br />
1916: En travel lørdag i forr<strong>et</strong>ningen. Jeg solgte varer i
FERDIG MED SKOLEN<br />
2416: 3. middelklassene arrangerte avslutningsfest. Ved bor-<br />
d<strong>et</strong> holdt jeg min versifiserte avskjedstale, som ble lønn<strong>et</strong><br />
med overmåte stort bifall. Den begynte slik:<br />
Vi skal nå ta avskjed med denne vår skole,<br />
der kampen har ras<strong>et</strong> i tre lange år,<br />
og skal i fra nå av på kunnskapen stole<br />
og håpe at lykken oss bi alltid står.<br />
Vi skylder å minnes de damer og herrer<br />
som deilige poster og titler har fått.<br />
Først rektor, så lektor, så adjunkt og lærer.<br />
Akk ja, du, de fine, de har d<strong>et</strong> vel godt!<br />
Så fulgte åtte vers med omtale av de forskjellige lzererkrefte-<br />
ne. Der<strong>et</strong>ter lød d<strong>et</strong>:<br />
Jeg flere av *rosene. kan ikke nevne,<br />
for ellers mitt dikt ble for langstrakt og tørt.<br />
Dog ber jeg at ingen seg på meg må hevne<br />
fordi jeg dem kanskje bak lys<strong>et</strong> har ført.<br />
D<strong>et</strong> er ikke gjort for å skade min neste<br />
- de er meg så kjcere som de vel kan bli . . .<br />
Men kun for at minn<strong>et</strong> seg fast skulle feste.<br />
Jeg håper de vil meg tilgivelse gi!<br />
Dog hør, kamerater, <strong>et</strong>t ord kun tilbake<br />
til dere som sitter ved bord<strong>et</strong> i kveld.<br />
Vi kjemp<strong>et</strong> har sammen i ni hundre dage,<br />
delt gleder og sorger, i ve og i vel.<br />
Jeg takker for alt d<strong>et</strong> som dere har giv<strong>et</strong>.<br />
Jeg takker for hyllest, jeg takker for spott,<br />
Jeg minn<strong>et</strong> skal barre så trofast i liv<strong>et</strong>,<br />
Ha takk, kjære venner! Alt endte jo godt.
2516: I Stavanger Aftenblad stod i dag <strong>et</strong> inserat stil<strong>et</strong> til sko-<br />
lestyr<strong>et</strong>. En av mine klassekamerater U.0.) skrev at jeg ikke<br />
hadde forsømt en eneste dag i min ti-årige skol<strong>et</strong>id og han<br />
ytr<strong>et</strong> noe om at man i morgen kunne gi meg en belønning for<br />
min utholdenh<strong>et</strong> . . . . Hjertelig takk for tips<strong>et</strong>! Sl<strong>et</strong>t ingen tåpe-<br />
lig ide, Johannes!<br />
2616: På skolens avslutningsfest var d<strong>et</strong> saml<strong>et</strong> omkring 700<br />
elever. Rektor O.F. Olden holdt hovedtalen, der han fortalte<br />
om skolens virksomh<strong>et</strong> i d<strong>et</strong> forløpne år og b1.a. nevnte navnene<br />
på en pike og en gutt som ikke hadde hatt noe fravaer siden<br />
de begynte i første klasse på folkeskolen. Noen annen påskjønnelse<br />
ble d<strong>et</strong> naturligvis ikke, borts<strong>et</strong>t fra at da jeg mottok<br />
mitt avgangsvitnesbyrd uttalte rektor at jeg tillike var den<br />
største innskyteren i skolesparekassen.<br />
Siden d<strong>et</strong>te er den aller siste dagen jeg, som elev, oppholder<br />
meg på skolens område, vil d<strong>et</strong> her<strong>et</strong>ter bli slutt på å fylle flere<br />
sider i dagboken med stoff fra undervisningssektoren, med de<br />
bitre og søte erindringer, som sannsynligvis i framtiden vil<br />
smeltes sammen til utelukkende gode og hyggelige, slik d<strong>et</strong><br />
skal være vanlig når tiden i tilstrekkelig lang tid får
TABULAGRATULATORIA<br />
Selv om jeg av flere grunner ikke ønsk<strong>et</strong> å min 80 års<br />
dag den 13. april 1989, var d<strong>et</strong> sl<strong>et</strong>t ikke så lik<strong>et</strong>il helt å unngå<br />
at
KJÆRE GOTTFRED!<br />
Jeg gratulerer deg med 80 års dagen, og vil med glede og stolt-<br />
h<strong>et</strong> s<strong>et</strong>te meg opp på listen over dem som hyller og takker deg<br />
for din utr<strong>et</strong>telige virksomh<strong>et</strong> i egenskap av lokal forfatter,<br />
med en vesentlig oppgave å kartlegge Stavanger bys nære for-<br />
tid, og nå også ved å ber<strong>et</strong>te om ditt eg<strong>et</strong> levnedsløp.<br />
Martin Nag<br />
Du fortjener ikke de mange ord<br />
- fordi de ofte er uten mening.<br />
Du fortjener de varme ord<br />
- fordi d<strong>et</strong> er noe av deg selv.<br />
Du er en ener<br />
- fordi du er så ulik de mange andre.<br />
Marthin Tmnessen<br />
I. OFFISIELLE PERSONER<br />
I VIKTIGE POSISJONER:<br />
Finansminister Gunnar Berge<br />
Stortingsrepresentant Sverre Mauritzen<br />
Stortingsrepresentant Kari Helliesen<br />
Fylkesordfører Arne R<strong>et</strong>tedal, Rogaland<br />
Informasjonskonsulent Lars Chr. Sande<br />
Ordfører Tore Nordtun, Stavanger<br />
Kommunalråd Kari Th<br />
Kommunedirektør Svend Dybvig<br />
Sosialsjef Eigil Harstad<br />
Parksj ef Sverre Døhlen
11. OFFENTLIGE OG PRNATE INSTITUSJONER:<br />
Stavanger Kulturstyre<br />
Stavanger Museum<br />
Stavanger Byarkiv<br />
Stavanger Byantikvar<br />
Statsarkiv<strong>et</strong> i Stavanger<br />
Stavanger Bibliotek<br />
Stavanger Parkvesen<br />
Arbeiderbevegelsens arkiv i Rogaland<br />
Stavangerbokens Venner<br />
Rogaland Røde Kors<br />
med Flekkefjord by's Kenya-prosjekt<br />
Lars H. Lendes Minnefond<br />
Foreningen
IV. UTENBYS GRATULANTER:<br />
Wilhelm Aarek, Kristiansand S<br />
Tord Godal, Trondheim<br />
Ingolf Stokkeland, &gård<br />
Thor Giæver, Tromsø<br />
Bodil og Bernt Dalene, Sandnes<br />
Torstein og Eivind Dalene, Sandnes<br />
Anna og Olav Nygaard, Sandnes<br />
Maren Roth, Tananger<br />
Børge Kalvig, Bryne<br />
Torunn og Andres Cusme Cedeho, Bryne<br />
Liv Faksvåg, Flekkefjord<br />
Ingvald Førre, Haugesund<br />
Svein Inge Årrestad, Nærbø<br />
Margr<strong>et</strong>ha og Øyvind Indre<strong>hus</strong>, Steinnesvåg<br />
Karin og Jostein Vignes, Ladstein<br />
Borgny Nordbø, Judaberg<br />
Jørgen Tørs<strong>et</strong>, Rindal<br />
Sofus Sjøthun, Lauvås<br />
Halvor Pedersen, Fagernes<br />
Erik Fugelli, Sandnes<br />
Fredny og Harald Salomonsen, Tranby<br />
Sven Olav Berntsen, Oslo<br />
Mer<strong>et</strong>e, Einar og Niels Age Nielsen, Oslo<br />
Tassen og Sten Harsem, Asker<br />
Christine og Jan Harsem, Asker<br />
Tine og Nils Harsem, Asker<br />
Titti og Helene Harsem, Asker<br />
Aase Bang-Kittilsen, Baerum
V. INNENBYS GRATULANTER:<br />
M<strong>et</strong>te og Fredrik Hagemann<br />
Margr<strong>et</strong>he og Fredrik Moss-Iversen<br />
Marit og Kristofer Galtung<br />
Torbjørg og Torolf Halvorsen<br />
Tordis og Jan Ivarson<br />
Doris og Berthold Hinda1<br />
Inger og Trygve Synnevaag<br />
Klara og Halvor Hjertvik<br />
Marit og Nik. Oftedal<br />
Turid og Reidar Sørbø<br />
Liv og Trond Galtung<br />
Lillian og Odd P<strong>et</strong>tersen<br />
Kari og Ivar Vassbø<br />
Sølve og Frode Knudsen<br />
Gerd og Evald Høiland<br />
Svanhild og Jarl Knudsen<br />
Inger og Thomas Middelthon<br />
Sverre Heskestad<br />
Marthin Gunnar Christiansen<br />
Marit Oftedal Salomonsen<br />
Bodil W.old Johnsen<br />
Gunnar V. Stangeland<br />
Kai-Erik Simensen<br />
Per Inge Torkelsen<br />
Gunnar M. Roalkvam<br />
Arne Landmark<br />
Hugo Frank Wathne<br />
Odd N. Berntsen<br />
Knud Helliesen<br />
Fredrik Koch<br />
Peder Østgård<br />
Arne Fasting Bryne<br />
Eystein Paulsen
Johannes Grønnevik<br />
Tonny Vaaland<br />
Leif Ma Larsen<br />
Ingrid Mallberg<br />
Einar Heden<br />
Odd J. Jonassen<br />
Einar W. Paulsen<br />
Jan Johannesen<br />
Ernst Berggraf<br />
Tor Sekse<br />
Jørund Ubøe Soma<br />
E. Kåre Johannessen<br />
Jon B. Bolstad<br />
Leiv G. Eriksen<br />
Unnleiv Bergsgard<br />
Hans Eirik Voktor<br />
Andreas Helliesen<br />
Michael D. Meyer<br />
Eivind Rasmussen<br />
Sigurd Olav Ny<strong>hus</strong><br />
Johannes Kristensen<br />
Reinert Rasmussen<br />
Martel Martinsen<br />
Torleif Johnsen, sen.<br />
Ulrikke Knutsen<br />
Ame Pedersen<br />
Elsa P<strong>et</strong>tersen<br />
Ragnar Løkke<br />
Else Hognestad<br />
Wally Nilsen<br />
Håkon Norås<br />
Trygve Wallem<br />
Einar Koch<br />
Sverre Ivan<br />
Sigurd Rygh<br />
Ellef Omdal<br />
Kåre Berg<br />
Halvor Helgø<br />
Klaus Solvig<br />
Jan Rosenberg<br />
Sigurd Schouw<br />
Lolli Østbø<br />
Thor Lende<br />
Ole Skjæveland<br />
Irene Jørgensen<br />
K. S.<br />
Irene Takvam<br />
Reidar K. Byhre<br />
Torbjørn Lie<br />
Sverre Johnsen<br />
Alfred Lindh<br />
Per Hedberg<br />
Gro Haaland<br />
Helge Østbø<br />
Ingrid Dahle<br />
Bernt Lund<br />
Egil Hiim<br />
Sigurd Bar0<br />
Olaf Lie<br />
Aifred Eide
Sigud Tang-Wa Egil Henriksen<br />
Anders Bru Margot Nilsen<br />
Tor Gj emre-Olsen Ivar Andersen<br />
John Løland Frank Breistrand<br />
Astrid Øra Oskar Fransen<br />
Thore Thorsen Tormod J. Paulsen<br />
Jarle Løno Trond Skj æveland<br />
Th. Aarre Odd Noreger<br />
Helge Tollefsen Else Marie Harestad<br />
Sidsel Kalvik Svein Kalvik<br />
Arthur Langerud Nils B .N. Lycke<br />
I egenskap av
Enkelte av dem som har unnlatt å la seg , har enten<br />
ikke i tide vært oppmerksom på muligh<strong>et</strong>en, eller en god<br />
del nok har vært engstelige for å bli økonomisk belast<strong>et</strong> ved at<br />
de i tillegg kanskje kunne stå i fare for å måtte gå til anskaffelse<br />
av en trykksak de eventuelt senere muligens kunne oppnå å få<br />
som julepresang av <strong>et</strong>t eller ann<strong>et</strong> velmenende familiemedlem,<br />
eller som de i nødsfall vil ha høve til å lese gratis på kommunebibliotek<strong>et</strong>!<br />
Atter en gang: Hjertelig takk til alle dere som har støtt<strong>et</strong> opp<br />
om denne sympatiske underskriftskampanjen!<br />
Skulle noen av dere ha lyst til å ville forhåndsbestille bind 11,<br />
vil jeg til gjengjeld gjerne forære dere min bok