Last ned som .pdf - Flyktninghjelpen
Last ned som .pdf - Flyktninghjelpen
Last ned som .pdf - Flyktninghjelpen
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
STEmmEN uTENFRA<br />
I mitt hjemland Colombia er over 4 millioner mennesker drevet på<br />
flukt. Selv kommer jeg fra Bojayá i delstaten Chocó, <strong>som</strong> grenser<br />
mot Stillehavet. Bojayá ligger i et vakkert område der jorden er<br />
fruktbar og rik på mineraler. Størsteparten av Chocós befolkning<br />
er afrocolombianere og urfolk, <strong>som</strong> først i 1991 ble anerkjent av<br />
staten <strong>som</strong> egne etniske grupper med særegne tradisjoner og kulturer.<br />
På alle sosiale og økonomiske indikatorer ligger vi langt under<br />
gjennomsnittet og tre av fire lever i ekstrem fattigdom.<br />
Den væp<strong>ned</strong>e konflikten i Colombia spredde seg til Bojayá i 1996<br />
da paramilitære grupper ankom området. Bare mellom 1996 og<br />
1997 ble mer enn 1500 mennesker drept i vår region, men det var<br />
først i 2002 at vi fikk noen oppmerk<strong>som</strong>het i Colombia og resten av<br />
verden. Inntil da hadde den colombianske stat vært nesten totalt<br />
fraværende. Det måtte en større tragedie til før myndighetene og<br />
mediene rettet blikket mot oss. 2.mai 2002 raste det vold<strong>som</strong>me<br />
kamper i området, og jeg grep hånden til min 7 år gamle datter og<br />
søkte tilflukt i en kirke sammen med mange andre sivile. De fleste<br />
var kvinner og barn. Det oppstod panikk da en bombekastergranat<br />
traff kirken og eksploderte. 117 mennesker ble drept og over hundre<br />
såret. Som følge av angrepet flyktet jeg og datteren min sammen<br />
med 4000 andre innbyggere fra Bojayá til Quibdó, en by litt lenger<br />
sør i Chocó. Mange av oss sliter med varige skader og traumer etter<br />
denne forferdelige hendelsen.<br />
Samme året <strong>som</strong> vi flyktet, var jeg med på å stifte Asociación de<br />
desplazados dos de mayo (ADOM), <strong>som</strong> kjemper for afrocolombianeres<br />
rettigheter. Etter massakren snakket vi mye om hvor viktig det<br />
var at ikke frykten fikk overtaket, og vi lyktes. I stedet for handlingslammelse<br />
ble folk mer bevisste på å fremme sine rettigheter. En av<br />
de største utfordringene mennesker på flukt møter er myndighetenes<br />
manglende evne til å gjennomføre tiltak <strong>som</strong> har blitt bestemt<br />
ved lov. Vårt viktigste mål er å kreve av regjeringen at den iverksetter<br />
vedtatte lover <strong>som</strong> skal gi sivile beskyttelse og assistanse. Konstitusjonsdomstolen<br />
har ved flere anledninger kritisert den colombianske<br />
regjeringen for dens manglende vilje til å bistå oss i konflikten,<br />
og dette har gjort at stadig flere fordrives fra sine hjem og<br />
mange har mistet tilliten til myndighetene.<br />
Et annet stort problem i vår region er ødeleggelsene av miljøet.<br />
Chocó er rikt på naturressurser og er derfor et strategisk område<br />
for investorer. Utvinning av palmeolje til produksjon av biodrivstoff<br />
ødelegger jordsmonn, skog og elver. For oss er naturen hellig, og<br />
vi vet at vi må ta vare på vannet, trærne og jorden. Tilsynelatende<br />
positive investeringer i næringsutviklingsprosjekter gjør i virkeligheten<br />
stor skade på miljø og mennesker. Multinasjonale selskaper<br />
har fått tillatelse til å bygge, rive og ødelegge, uten at vi <strong>som</strong> bor i<br />
området har blitt konsultert. Bønder har blitt tvangsfordrevet fra<br />
sine områder, og de <strong>som</strong> har protestert har blitt truet og mange<br />
drept. Bitterheten mot myndighetene, <strong>som</strong> skal garantere for vår<br />
sikkerhet, beskyttelse og våre rettigheter, er derfor stor.<br />
Dessverre blir ikke menneskerettighetene respektert av noen av<br />
de væp<strong>ned</strong>e aktørene i konflikten. Folk er redde i Colombia. Mange<br />
føler at de er overlatt til seg selv uten å ha noen de riktig kan stole<br />
på. Flere <strong>som</strong> er på flukt nekter til og med å registrere seg <strong>som</strong> internt<br />
fordrevne i myndighetens register, av frykt for at informasjonen faller<br />
i gale hender. Banker en uniformert person på døren midt på<br />
natten, vet ikke folk om han er gerilja, paramilitær eller regjeringssoldat.<br />
Folk forsøker å holde seg unna alle de væp<strong>ned</strong>e gruppene,<br />
men allikevel havner de ofte mellom barken og veden blant aktørene,<br />
og kan bli truet av flere grupper på samme tid.<br />
Kvinner og barn har spesielt behov for beskyttelse, og blir daglig<br />
ofre for vold og overgrep. Voldtekt og seksuelle overgrep mot kvinner<br />
og barn, samt tvangsrekruttering av barnesoldater, rammer<br />
spesielt mange internt fordrevne. Den colombianske regjeringen<br />
må derfor gi beskyttelse og følge opp FNs Sikkerhetsråd resolusjon<br />
1820, der seksualisert vold ses på linje med andre våpen i krig og<br />
<strong>som</strong> et våpen <strong>som</strong> truer menneskeheten. Det samme gjelder resolusjon<br />
1325 i Sikkerhetsrådet om kvinner, fred og sikkerhet. Skal vi<br />
lykkes i å oppnå fred i hjemlandet mitt, må kvinnene inkluderes i<br />
fredsprosessen.<br />
<strong>Flyktninghjelpen</strong> og andre humanitære organisasjoner gjør et<br />
svært viktig arbeid med å gi assistanse og beskyttelse til mennesker<br />
på flukt i Colombia. Dette er med på å ”humanisere” konflikten og<br />
bidrar også til en forbedring av menneskerettighetssituasjonen.<br />
Den internasjonale humanitære tilstedeværelsen har uten tvil vært<br />
med på å redde mange menneskeliv. I tillegg har støtten vært med<br />
på å gi folk verdigheten tilbake. Å inkludere mennesker på flukt, de<br />
mest sårbare og tilsidesatte i hele Colombia, i positive prosesser der<br />
de igjen kan få følelsen av å ta tilbake kontrollen over eget liv, er<br />
avgjørende for at landet mitt kan bevege seg i riktig retning.<br />
Delis Palacios Herrón, leder i ADOM<br />
7<br />
Foto: Ragnhild Welle Jordheim, <strong>Flyktninghjelpen</strong>