Kristus – Mitt liv av Maria Bøhmer-Anfindsen - Kristenbloggen
Kristus – Mitt liv av Maria Bøhmer-Anfindsen - Kristenbloggen
Kristus – Mitt liv av Maria Bøhmer-Anfindsen - Kristenbloggen
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
KRISTUS - MITT LIV
KRISTUS <strong>–</strong> MITT LIV<br />
KRISTUS - MITT LIV<br />
EN LITEN DIKTSAMLING AV<br />
DEN UNGE HJEMVANDREDE<br />
MARIE BØHMER-ANFINDSEN<br />
Tredje opplag<br />
B E R G E N 1 9 4 8<br />
A . S L U N D E & C O . S F O R L A G
Krausz & Lie Boktrykkeri
Forord<br />
FORORD<br />
Marie <strong>Bøhmer</strong>-<strong>Anfindsen</strong> var født i Bergen 4. mars<br />
1910 og døde 24. januar 1933, kun 22 år gammel. —<br />
Allerede som barn viste hun seg mer svak og stille enn<br />
andre barn. Hun hadde fra fødselen <strong>av</strong> et svakt hjerte, og<br />
dette ble ytterligere svekket i 1919 under «spanskesyken»<br />
som hun gjennomgikk 2 ganger. — Av Guds nåde var hun<br />
utrustet med særdeles gode evner, således at hun tross sin<br />
mindre gode helbred tok middelskoleeksamen med<br />
særdeles god karakter. Hennes største ønske den gang var<br />
å bli lærerinne, hvorfor hun begynte å lese til artium ved<br />
Katedralskolen i Bergen. Men like før hun var ferdig med<br />
2. gymnasieklasse måtte hun etter lægens råd på grunn <strong>av</strong><br />
svekket helbred til sin store sorg oppgi sine studier. — Fra<br />
den tid var hennes helbredstilstand meget variabel, så hun<br />
var ikke i stand til å foreta seg noe anstrengende arbeid. —<br />
Hennes sinn var imidlertid alltid lyst og vennlig, og<br />
glede og fromhet strålte ut <strong>av</strong> hennes unge <strong>liv</strong> til enhver<br />
tid. — Hun var en tenker, og det var hennes glede å kunne<br />
fordype seg i den hellige skrift og religiøse bøker.<br />
Tross hennes korte <strong>liv</strong> fikk hun dog utrettet meget<br />
godt. — Hun var et ivrig medlem <strong>av</strong> Johannes ungdomsforening<br />
og C.E.-forening i Bergen, og talte ofte på<br />
medlemsmøtene. Dessuten besøkte hun ofte gamle og<br />
syke innen menigheten og på sykehusene, tross hun til<br />
sine tider selv var nokså svak. Men kjærligheten til sin
Frelser, som hun hadde bevart fra barneårene <strong>av</strong> drev<br />
henne til å utføre den gjerning Ånden påbød henne.<br />
Allerede ved konfirmasjonsalderen viste det seg at hun<br />
hadde spesiell litterær beg<strong>av</strong>else. — I 16 års alderen skrev<br />
hun således flere stykker og dikt <strong>av</strong> forskjellig — men<br />
alltid tankevekkende — innhold, men det var egentlig<br />
etter at hun sluttet gymnasiet i 19 års alderen, at hun gikk<br />
over til utelukkende å skrive religiøse dikt hvor<strong>av</strong> flere fra<br />
tid til annen ble inntatt i dagbladet «Dagen» og andre<br />
religiøse blad. —<br />
Hun etterlot seg bl. a. en større religiøs diktsamling.<br />
Og da flere <strong>av</strong> hennes venninner og kjente har anmodet<br />
om at disse måtte bli gitt ut i bokform, så de kunne<br />
komme flere enn hennes aller nærmeste til gode, har<br />
undertegnede på anmodning <strong>av</strong> hennes foreldre gått<br />
igjennom denne diktsamling og plukket ut de dikt som jeg<br />
mener kan være til hjelp og oppmuntring for mange. De er<br />
en ung kristen kvinnes varme vitnesbyrd om hennes store<br />
Frelser.<br />
Det var Maries største ønske å ære sin Frelser. Straks<br />
før sin død ba hun om at alt på hennes begr<strong>av</strong>elsesdag<br />
måtte peke hen på Jesus, og det er mitt håp at også denne<br />
diktsamling må bli til hjelp for mange og til hennes kjære<br />
Frelsers ære.<br />
Bergen, februar 1933. Peder Dreyer.<br />
———————
Det er allerede 6 år siden den 22-årige Marie <strong>Bøhmer</strong>-<br />
<strong>Anfindsen</strong> gikk hjem til Gud. Denne diktsamling —<br />
<strong>Kristus</strong> — mitt <strong>liv</strong> — som utkom etter hennes død, har<br />
lenge vært utsolgt. Men vi ser det som riktig at den<br />
utkommer på nytt, fordi boken ble til velsignelse for<br />
mange — særlig blant de unge. Dette takker vi Gud for.<br />
Og ber ham å ledsage også denne nye samling med sin<br />
store signing. Forfatteren <strong>av</strong> boken hadde selv intet større<br />
ønske på jord enn å forherlige sin Frelser. Den lykke fikk<br />
hun — ved Guds nåde. Og etter sin død får hun også lov<br />
til å bære frem sitt vitnesbyrd om Ham gjennom disse<br />
stille, vakre dikt, som ånder <strong>av</strong> kjærlighet til Gud, Der<br />
hviler en egen skjønnhet og renhet og fred over alle disse<br />
dikt, og vi ønsker <strong>av</strong> hjertet at enhver leser må bli<br />
oppbygget og velsignet.<br />
Bergen, januar 1939. Petra Fleischer.
Lovsang<br />
L O V S A N G<br />
Du som er større enn alle,<br />
skaper <strong>av</strong> jorden og himlen,<br />
du som alene kjenner<br />
hvert hjerte i menneskevrimlen,<br />
hører hvert sukk i det stille,<br />
ser hver som lengter og strider,<br />
bøyer deg ned til den falne,<br />
slekten som lever og lider.<br />
Stor er din miskunnhet, Herre!<br />
Rik er din vei, dine tanker!<br />
Hva er en menneskespire<br />
at du ham ser, hvor han vanker,<br />
leder ham frem gjennom <strong>liv</strong>et<br />
ved dine merkede hender,<br />
elsker ham løs ifra synden —<br />
synden som piner og brenner.<br />
9
Slik står i dag du iblant oss,<br />
du som bar korset og skammen —<br />
du som bar verdens synder,<br />
korset for alle sammen.<br />
Mennesker håner og spotter,<br />
hører de enn deg kalle,<br />
hører ditt: Fader, forlat dem!<br />
Slik har du elsket dem alle.<br />
Menneskers tunge ei makter<br />
prise din miskunnhet, Herre.<br />
Kunne jeg bare få stamme<br />
en liten takk til din ære —<br />
bare få legge min lille<br />
hånd i din store, sterke,<br />
stryke den ømt og varlig —<br />
Hånden med naglemerket!<br />
10
Mot Jerusalem<br />
M O T J E R U S A L E M<br />
Mot den store stad han vandrer,<br />
kongesønnen som skal krones,<br />
ei med stråleglans og purpur,<br />
ei med jubel eller hyllest —<br />
men med krans <strong>av</strong> torn og tisler,<br />
for at frelsen skal skje fyllest.<br />
Og han vet det — der han stiger<br />
høyreist i disippelskaren,<br />
disse tolv som tro ham følger,<br />
men for hvem det største synes<br />
kun å redde ham fra faren.<br />
Ti de elsker jo sin Mester —<br />
skulle han så overgives<br />
til å bære kors og trengsel —<br />
han, den kårede Messias,<br />
som de ventet har med lengsel?<br />
11
Men Han går der, ensom, stille,<br />
ti han vet jo hva ham venter —<br />
vet at denne store skare,<br />
som til fest med jubel haster —<br />
påskefesten — årets største —<br />
innen kort tid ham forkaster,<br />
roper sitt: korsfest! korsfest!<br />
spytter på ham, piner, baster,<br />
ham, Messias, himlens gjest!<br />
Mot Jerusalem han vandrer,<br />
der er målet for hans smerte,<br />
målet for hans kors og kroning,<br />
gjennomstinges skal hans hjerte!<br />
Gyser han tilbake kanskje?<br />
Er hans blikk mot jorden festet?<br />
Nei, med lette skritt han iler<br />
mot den stad hvor korset venter. —<br />
12
Hvor er du?<br />
H V O R E R D U ?<br />
Se, han står foran deg,<br />
tømmermannssønnen,<br />
Jesus fra Nasaret —<br />
kjenner du ham?<br />
Ser du hans<br />
gjennomborede hender,<br />
hører hans milde,<br />
kjærlige røst?<br />
Er du i hopen<br />
som hyler: korsfest! —<br />
eller i klyngen som<br />
gråtende kneler,<br />
strekker de skjelvende,<br />
lengtende hender<br />
opp mot hans kors —<br />
hans frelsende kors?<br />
13
Kan du forstå,<br />
du menneskekryp,<br />
hva det vil si<br />
å dø for en synder?<br />
Fatter du dybden<br />
<strong>av</strong> sådant et offer —<br />
dø for en synder,<br />
en synder som deg?<br />
For en rettferdig<br />
en kunne vel lide —<br />
men for en synder —?<br />
Hvor tør du vandre<br />
din vei uten ham?<br />
Livet du kanskje<br />
kan klare alene —<br />
Å, men når døden<br />
engang deg krever<br />
til regnskap<br />
— hva har du da?<br />
Han som for syndere<br />
seiret i døden,<br />
kjennes ei ved deg —<br />
ti du i <strong>liv</strong>et<br />
ei kjentes ved ham.<br />
14
. . . . Se, han står foran deg,<br />
menneskesønnen,<br />
kaller deg kjærlig,<br />
nevner ditt n<strong>av</strong>n.<br />
Ett vil han bare:<br />
at du skal kaste<br />
deg selv og ditt alt<br />
ned for hans føtter,<br />
bli stille for ham,<br />
så han kan senke<br />
sin evige fred<br />
i hjertet ditt ned.<br />
15
Ved Mesterens bord<br />
V E D M E S T E R E N S B O R D<br />
Det nærmer seg nattetider,<br />
nå stilner den store stad,<br />
og festglade mennesker sover<br />
og drømmer så sorgløst og glad.<br />
Kun hist hvor en flokk <strong>av</strong> venner<br />
er samlet ved Mesterens bord,<br />
høres en lovsang å lyde<br />
i dempede, varme ord.<br />
Hist ved hans side Johannes<br />
møter sin Mesters blikk,<br />
hva var det som luet derinne,<br />
en angst som igjennom ham gikk?<br />
Hva truet hans elskede Mester,<br />
hvi satt han så stille og tyst?<br />
Johannes med uro ham skuer,<br />
og frykten har fylt hans bryst.<br />
16
Peter ved enden <strong>av</strong> bordet<br />
har også sin Mester kjær,<br />
for ham er <strong>liv</strong>et å leve<br />
kun der hvor hans Mester er.<br />
Og nå de er samlet til festen,<br />
hans hjerte er fylt <strong>av</strong> fred —<br />
la andre nå rikdom og ære —<br />
han har jo sin Mester med!<br />
Men Judas er mørk og stille,<br />
for ham synes natten så lang —<br />
han vet at nå eter han lammet<br />
med Jesus for siste gang.<br />
Han sitter med senket hode,<br />
hans øye stirrer mot jord,<br />
kun han sitter knuget <strong>av</strong> uro<br />
den ene ved Mesterens bord.<br />
Da taler Jesus så stille,<br />
hans stemme er kjærlig og mild:<br />
«Hvor hjertelig jeg har lengtet<br />
og stundet vårt måltid til!»<br />
Hans blikk det følger hver enkelt<br />
med kjærlig tanke og hu —<br />
da sier han stille til Judas:<br />
«Min venn, hva du gjør, det gjør nå!»<br />
17
Straks Judas seg reiser og iler<br />
med hast fra vennene hen —<br />
de andre sitter og mener<br />
han kommer tilbake igjen.<br />
Kun Jesu øyne ham følger,<br />
og øyet er fylt <strong>av</strong> gråt —<br />
han vet hvorfor Judas forlot dem —<br />
han har jo sin Mester forrådt!<br />
18
Aftenhymne<br />
A F T E N H Y M N E<br />
Mester, dagen slukner,<br />
dagen, som du ga,<br />
og din sol er sunket<br />
i et flammeh<strong>av</strong>.<br />
Larmen lengst er stilnet,<br />
verden hviler, Herre!<br />
Men ved dine føtter<br />
vil jeg stille være.<br />
Si, har veien vandret<br />
jeg i denne dag,<br />
slik at hva jeg virket<br />
var til ditt behag?<br />
Har jeg søkt å leve<br />
slik at du ble æret,<br />
har min ferd i dag til<br />
andres beste været?<br />
19
Å, så lite maktet<br />
jeg å leve deg!<br />
Og dog vet du, Mester,<br />
du er alt for meg!<br />
Kunne jeg blott fylles<br />
<strong>av</strong> din kjærlighet,<br />
ville mer jeg skue<br />
all din herlighet!<br />
Mester, jeg vil lytte<br />
til ditt ord i kveld,<br />
tillitsfullt og stille<br />
motta nådens vell.<br />
Veien rett å vandre<br />
vil du selv meg lære, —<br />
her ved dine føtter<br />
er det godt å være.<br />
20
Hosianna<br />
H O S I A N N A<br />
«Hosianna!<br />
Hør det jubler,<br />
bruser mot ham,<br />
stiger, suser,<br />
som en sang <strong>av</strong> engleskarer.<br />
«Hosianna! Signet være<br />
du, som kommer fra det høye —<br />
hosianna! Himlens sønn!»<br />
Se, de breder<br />
sine klær<br />
ut på veien for hans føtter,<br />
svinger sine palmegrene,<br />
hyller ham som deres konge!<br />
Endelig er dagen kommet,<br />
dagen de har ventet lenge,<br />
slutt er deres sorg og smerte,<br />
slutt er Romas seir og styrke!<br />
21
Se, det lyser dem i møte:<br />
Frihet over Israel!<br />
Her er han<br />
som skal dem føre!<br />
Hosianna —<br />
se, han kommer<br />
for å føre frem sitt folk,<br />
snart for visst<br />
er seiren deres!<br />
Kongen kommer. —<br />
Og de strømmer<br />
langveis for å hylle ham.<br />
Hist en gammel,<br />
kroket stakkar,<br />
som har ventet folkets frelse,<br />
retter ryggen sin og jubler:<br />
«Gud skje takk — vår<br />
seir er nær!»<br />
Her en yngling,<br />
stolt og vakker,<br />
med begeistrings<br />
brann i øyet,<br />
baner vei mot<br />
kroningskongen<br />
for å skjenke ham sin kappe<br />
til et teppe for hans fot.<br />
22
Kvinner svinger palmegrene,<br />
barn strør blomster —<br />
allevegne<br />
lyder lovsang til hans pris.<br />
Kongen kun<br />
er taus og stille. —<br />
Se, nå løfter han sitt hode,<br />
skuer over folkeskaren,<br />
som i jubel bruser mot ham.<br />
Løfter så i bønn sitt blikk<br />
oppad mot den dyblå bue,<br />
derfra vet han kraften kommer.<br />
Og han bøyer ydmyk sinnet<br />
for å tjene farens vilje.<br />
23
Langfredag<br />
’<br />
L A N G F R E D A G<br />
Mel.: Hold fast hva du har.<br />
Eller: Nå solen går ned.<br />
Så fikk jeg da se<br />
min synd slettet ut i Langfredagens ve,<br />
og alt hva min frelsermann tålte og led,<br />
var for at vi syndere skulle ha fred.<br />
Han kjempet og vant<br />
over dødsfyrstens makt<br />
— og alt er «fullbrakt»!<br />
For deg og for meg<br />
det var jo han vandret sin lidelsesvei,<br />
og aldri vel mennesker utgrunne kan,<br />
den kjærlighets dybde, som drev denne mann.<br />
Hva er vi, at han<br />
skulle elske oss slik<br />
at han ble oss lik?<br />
24
Hva kan jeg da mer<br />
når Frelserens blikk kjærlig, mildt på meg ser,<br />
enn synke i takk ned ved korstreets fot,<br />
og la nådens fylle meg strømme imot!<br />
Ved korset alene<br />
er frelse og fred —<br />
mitt kjæreste sted!<br />
25
På himmelveien<br />
P Å H I M M E L V E I E N<br />
Frelser, hold meg fast hos deg,<br />
la ei taket glippe!<br />
Jeg vil hvile trygt i deg —<br />
aldri mer deg slippe.<br />
Se, hvor liten, svak jeg er —<br />
trenger deg, du Herre kjær.<br />
Ingenting jeg selv formår,<br />
kun i deg min kraft består, —<br />
Himmelveien synes meg<br />
ofte tung å vandre!<br />
Men et ord, et blikk fra deg<br />
allting kan forandre.<br />
Når jeg trett og motløs er,<br />
ingen utvei lenger ser,<br />
lærer du meg at jeg må<br />
skue opp — og styrke få.<br />
26
Dag for dag et skritt jeg når<br />
stadig opp og fremad;<br />
så til sist jeg ber du må<br />
føre trygt meg hjemad!<br />
Her som fremmed jo jeg går,<br />
venter til jeg hjemlov får —<br />
inntil da jeg trofast bær’<br />
korset du har gitt meg her!<br />
27
Jeg løfter mitt øye —<br />
J E G L Ø F T E R M I T T Ø Y E —<br />
Jeg løfter mitt øye<br />
mot bjergenes topp. —<br />
Hvorfra kommer hjelpen?<br />
Fra Gud i det høye,<br />
som allting formår<br />
i dag som i går.<br />
Jeg visste det nok.<br />
Jeg løfter mitt øye —<br />
og ser som et syn<br />
de snedekte tinder,<br />
der glitrende skinner<br />
mot himmelens bryn. —<br />
Jeg ser det — og bever.<br />
Av Gud er det gjort<br />
alt mektig og stort.<br />
I sannhet — han lever!<br />
Jeg løfter mitt øye —<br />
og allting hernede<br />
blir fattig og smått,<br />
blir usselt og grått.<br />
28
Hva er noen år<br />
i fremmede kår —<br />
når hjemmet er hist<br />
hvor det lyser <strong>av</strong> fred,<br />
hvor <strong>Kristus</strong> er med?<br />
Jeg løfter mitt øye —<br />
og åpner min f<strong>av</strong>n —<br />
og fylles <strong>av</strong> Ham<br />
som bare er kjærlighet.<br />
En verden <strong>av</strong> herlighet!<br />
Alt dette er mitt,<br />
<strong>av</strong> Gud er det gitt —<br />
så rik er jeg blitt!<br />
La komme hva vil!<br />
Jeg står ikke ene —<br />
vi to er som bærer,<br />
min frelser og jeg —<br />
så frykter jeg intet<br />
på vandringens vei!<br />
Han allting formår<br />
hvor veien enn går.<br />
Jeg løfter mitt øye —<br />
og synker i kne —<br />
og takker og jubler<br />
for alt jeg fikk se, —<br />
29
Salme<br />
S A L M E<br />
Mel.: Våk, o sjel, og be.<br />
Jesus, i ditt ord<br />
har du sagt du bor —<br />
der er trøst for trette hjerte,<br />
der er lindring for all smerte,<br />
ja, ditt ord for meg<br />
lys er på min vei.<br />
Hvor jeg trenger til<br />
mer <strong>av</strong> Åndens ild,<br />
mer <strong>av</strong> kjærlighet og glede,<br />
mer <strong>av</strong> solskinn om meg sprede,<br />
være fylt <strong>av</strong> deg<br />
som er alt for meg!<br />
Hva er <strong>liv</strong>et her<br />
når du borte er?<br />
Hva er rikdom, makt og ære<br />
mot den herlighet å være<br />
i en utvalgt ætt<br />
som har frelsen sett?<br />
30
Ta min hånd i din,<br />
kjære frelser min —<br />
før meg, led meg gjennom verden,<br />
at mitt <strong>liv</strong> og all min ferden<br />
fylles kun <strong>av</strong> deg,<br />
som deg g<strong>av</strong> for meg!<br />
Når det siste bud<br />
du så gir meg, Gud —<br />
løft meg oppad mot ditt rike,<br />
hvor min takk skal evig stige<br />
som en pris til deg, —<br />
du som elsker meg!<br />
31
Morgenhymne<br />
M O R G E N H Y M N E<br />
Morgensolen forgyller<br />
de første tinder og skar. —<br />
Si, hva skal dagen meg bringe,<br />
kjære min himmelske far?<br />
Lidelse kanskje — og smerte,<br />
lønnlige sukke til deg?<br />
Din vilje skje! når mitt hjerte<br />
blott må få tilhøre deg!<br />
Din vilje skje! Frelser kjære,<br />
slik har du selv engang sagt,<br />
trygt alt mitt <strong>liv</strong> og mitt virke<br />
i dine hender er lagt.<br />
Livet så svært er å leve,<br />
talløs de mange «hvorfor»,<br />
ofte vel sjelen må beve,<br />
undres ved blødende sår.<br />
32
Alt er <strong>av</strong> kjærlighet! Lidelsen,<br />
smerten — og døden engang,<br />
gjennom det alt du meg leder,<br />
løfter når veien blir lang.<br />
Snart ser jeg himmelens porte,<br />
glemt er min møye og strid,<br />
alle de dryppende tårer<br />
tørret til evig tid.<br />
Solen er oppe! Hør fuglen<br />
kvidrer sitt muntre kvi-vitt!<br />
Takker sin Skaper og Herre<br />
for dagen den ny, som er gitt.<br />
Skulle mitt hjerte ei fylles<br />
med jublende glede og pris,<br />
jeg som i undren har skuet<br />
hans herlighets paradis?<br />
33
Takk<br />
T A K K<br />
Jeg kan bare takke, jeg — frelser min, kjære,<br />
takke for alt du for meg måtte bære,<br />
alt hva du ofret er blitt meg så stort!<br />
Å, at du kunne for syndere lide<br />
all denne smerte, din pinsel og kvide!<br />
Takk, kjære frelser, for meg er det gjort!<br />
34
Pris Herren, din Gud!<br />
P R I S H E R R E N , D I N G U D !<br />
(118. Salme.)<br />
Pris Herren, din Gud!<br />
Hans miskunnhet varer all evighet ut.<br />
Hvi skulle jeg frykte om mennesker truer,<br />
den sterkeres hånd med letthet dem kuer.<br />
Ha takk, du min Gud!<br />
Pris Herren, din Gud —<br />
den evige store, som løser deg ut<br />
fra allting som nager og tynger og skjærer,<br />
som skjenker deg mer enn hjertet begjærer.<br />
Pris Herren, din Gud!<br />
Velsignede n<strong>av</strong>n!<br />
meg usle og fattige tok du i f<strong>av</strong>n.<br />
Blant alle de mange som mer var det verd,<br />
du utvalgte meg til å løfte din ferd —<br />
du, smertenes mann!<br />
35
Så stor er du, Gud!<br />
Du kjenner ei dem som forkaster ditt bud!<br />
Av fyrsters og mektige menneskers rekker,<br />
du frelser kun dem som mot korset seg strekker<br />
— og fører dem ut!<br />
Pris Herren, din Gud!<br />
Hans miskunnhet varer all evighet ut!<br />
— For deg vil i ydmykhet ned jeg meg bøye —<br />
du løfter min sjel mot det evige høye —<br />
min Herre og Gud!<br />
36
Til den største<br />
T I L D E N S T Ø R S T E<br />
Det ligger og brenner i sjelen<br />
og kan ikke formes i ord —<br />
et dikt til Den evige, høye,<br />
— en pris til Den største på jord.<br />
En tanke på flukt mot det høye,<br />
et famlende, fattig forsøk,<br />
en dirrende lengsel som brister<br />
og svinner som blånende røk.<br />
Slik blir det, mitt dikt jeg deg bringer, —<br />
men du som har skapt meg just slik,<br />
du vet, hva der bor i mitt hjerte,<br />
som selv har vært mennesket lik.<br />
Du vet jeg kun ønsker det ene<br />
å kunne forherlige deg,<br />
at du må bli stor for all verden,<br />
og jeg må få vandre din vei.<br />
Så er det det samme om sangen<br />
er fattig på svulmende ord,<br />
du ser at det brenner herinne<br />
den takk som i sjelsdypet bor.<br />
37
Kongenes Konge<br />
K O N G E N E S K O N G E<br />
Foraktet <strong>av</strong> alle de mange<br />
som lever sitt <strong>liv</strong> blott til lyst,<br />
du vandrer din vei gjennom verden, —<br />
men der hvor du går, blir det tyst.<br />
Du stanser dem opp for ditt ansikt,<br />
du banker på hjertenes dør,<br />
og flagrer de fleste forbi deg,<br />
blir «leken» dog aldri som før.<br />
Ti lykken, den sanne og rene,<br />
og frelsen, som du kun kan gi,<br />
den vinner de få jo bare<br />
som stanset — og ei drog forbi.<br />
Ved korset, kun der finnes <strong>liv</strong>et<br />
i kne for den Eviges sønn,<br />
og all deres lengsel og hiken<br />
brøt frem i en skjelvende bønn.<br />
38
Så liten blir mennesket aldri,<br />
som når han den Største får se,<br />
og evig blir prisen og takken<br />
der synderen synker i kne.<br />
— For meg ble du Kongenes Konge!<br />
Så ta all min kjærlighet,<br />
og løft meg mot lyset og <strong>liv</strong>et<br />
og inn til din herlighet!<br />
39
Forsommersang<br />
F O R S O M M E R S A N G<br />
Der dirrer i luften en forsommersang,<br />
en pris til den levende Gud,<br />
den stiger fra duftende blomstervang,<br />
fra fjord og fra bergenut,<br />
den bruser fra fuglenes takkfylte bryst,<br />
fra blomsten som solens stråler har kyst<br />
— en jubel all dagen lang.<br />
I menneskers hjerter den synger seg inn,<br />
den motløse skjenker den kraft,<br />
den legger seg varlig om sorgtungt sinn,<br />
den lesker med <strong>liv</strong>ets saft.<br />
Men kilden, som øser så ødslende ut<br />
er kjærlighetens og nådens Gud,<br />
som kalte den sorgfulle sin.<br />
40
— Og lærer du synge den samme sang<br />
til Skaperens evige pris,<br />
da finner du inn til hans faderf<strong>av</strong>n,<br />
til lengslernes Paradis,<br />
da blir hele <strong>liv</strong>et en vandring med Ham,<br />
som sonet for synderne våre — Guds lam,<br />
vår Frelser — så mektig og vis.<br />
Se, da blir det sommer — så rik og så skjønn,<br />
når hele naturen står brud,<br />
og hjertene bøyes i bevende bønn<br />
og takk til den levende Gud.<br />
Da fødes den kjærlighet som ei forgår,<br />
men vokser tross tider i trykkende kår<br />
— og når over jord<strong>liv</strong>et ut!<br />
41
Bønn<br />
B Ø N N<br />
Å, om jeg kunne få skrive<br />
om Deg, den Eneste —<br />
slik som du var<br />
da du vandret hernede —<br />
slik som jeg elsker deg —<br />
slik vil jeg menneskene<br />
skal se deg!<br />
Så stor —<br />
så kjærlig og god,<br />
med de naglemerkede hender,<br />
den tornekronede panne,<br />
og et blikk<br />
som rommer all jordens smerte<br />
— og kjærlighet.<br />
Kjærlighet —<br />
til meg<br />
den uverdige,<br />
synderen.<br />
42
Gjem meg hos deg, kjære Frelser —<br />
jeg er din,<br />
din med alt mitt —<br />
hele mitt <strong>liv</strong>,<br />
og all min elendighet.<br />
Og jeg elsker deg —<br />
elsker deg høyere<br />
enn alt på jorden<br />
— du er blitt mitt <strong>liv</strong><br />
du,<br />
som var så stor<br />
at du ofret deg selv —<br />
ofret deg helt!<br />
Jeg kan ikke annet.<br />
Du elsket meg først,<br />
du, den største,<br />
Guds sønn.<br />
Meg —<br />
den ynkeligste<br />
<strong>av</strong> alle skapninger.<br />
Tilgi meg, Herre —<br />
at jeg så lenge<br />
vandret borte fra ditt åsyn.<br />
43
Du slapp meg ikke —<br />
du viste meg,<br />
din herlighet,<br />
din uendelige herlighet —<br />
og jeg er din!<br />
Hvor lenge, Herre?<br />
Jeg stunder og lengter.<br />
Hernede er trangt<br />
og mørkt.<br />
Mennesker strides —<br />
din Vei kjenner de ikke.<br />
Snart er det slutt.<br />
Så er jeg hjemme,<br />
hjemme —<br />
hos deg.<br />
Amen.<br />
44
Deilig er jorden<br />
D E I L I G E R J O R D E N<br />
Deilig er jorden —<br />
jorden du skapte,<br />
Gud — du den Høyeste.<br />
Deilig i sommersols<br />
blussende brann,<br />
deilig med frodiggrønn<br />
duftende vang —<br />
blånende vidder<br />
og skogkledde hei —<br />
alt er <strong>av</strong> deg!<br />
Deilig er jorden —<br />
slik som den brast<br />
<strong>av</strong> den Eviges hånd,<br />
slik som den speiles<br />
i menneskets øye —<br />
badet i glans<br />
fra det himmelske høye.<br />
Evig forjettende<br />
i våre sinn<br />
brennes den inn.<br />
45
Ja, den er deilig,<br />
jorden du g<strong>av</strong> oss,<br />
Gud — du Allviseste.<br />
— Men bak de blånende<br />
vidder og vann<br />
skuer vi undrende<br />
<strong>liv</strong>slykkens land.<br />
Skjønn — dog kun <strong>av</strong>glans<br />
<strong>av</strong> himmelen er<br />
jorden vår her!<br />
46
På berget<br />
P Å B E R G E T<br />
Der iler en ensom vandrer<br />
i morgendemringen frem,<br />
alt tidlig forlot han sin bolig,<br />
sitt fattige, fredfulle hjem.<br />
Han vender ei blikket tilbake,<br />
men løfter sitt øye opp,<br />
hans akt er før solen rinner<br />
å dvele på bergets topp.<br />
Så selsom en glød der tindrer<br />
i blikket mot himmelen vendt,<br />
han er som en fremmed på jorden,<br />
en sønn fra den Evige sendt.<br />
Så rent og så mildt er hans åsyn,<br />
bak blikket der lyser en sjel,<br />
hvis vilje er Faderens egen<br />
å adlyde full og hel.<br />
47
Nå stunder han etter en time<br />
før byen enn våken er —<br />
en stille stund for Guds ansikt<br />
å føle ham riktig nær.<br />
Der vil han styrke hente<br />
til verket som forestår,<br />
der vil han hvile og vente<br />
til Gud ham i møte går.<br />
— Så er han oppe — som solen<br />
farger hver fjelltind rød<br />
og himmelhvelvingen blusser<br />
i rødmende morgenglød.<br />
Det er som sin Faders åsyn<br />
han møter bak solens glans,<br />
ti all denne strøm <strong>av</strong> farger<br />
tilhører jo riket hans.<br />
I sønnlig tillit han kneler<br />
og løfter sitt hjerte i bønn,<br />
slik henter han styrke til striden,<br />
Guds enbårne — menneskets sønn.<br />
Slik møter han <strong>liv</strong>ets storme,<br />
i ydmykhet stille på kne,<br />
ti der vet han, vil alene<br />
han Faderens herlighet se.<br />
48
Og hjertet fylles <strong>av</strong> glede<br />
og sjelen sprenges <strong>av</strong> fryd,<br />
det er som om luften toner<br />
<strong>av</strong> himmelske harpers lyd.<br />
Så fagert i morgensolen<br />
er hårets og øynenes skinn,<br />
som skuer i hellig jubel<br />
han rett i Guds herlighet inn.<br />
— Han vandrer atter mot staden,<br />
Jesus, <strong>Maria</strong>s sønn,<br />
men hele hans ferd bær’ preg <strong>av</strong><br />
den styrke han hentet i bønn.<br />
Sin daglige dont han røkter,<br />
ti timen ei ennå er nær<br />
mot hvilken han stunder og frykter<br />
— å ofres for dem han har kjær.<br />
49
<strong>Kristus</strong> — mitt <strong>liv</strong><br />
K R I S T U S — M I T T L I V<br />
Du ble mitt <strong>liv</strong>, min Frelser!<br />
hva g<strong>av</strong>ner all verden meg,<br />
når alt det som sjelen søker,<br />
alene finnes hos deg?<br />
Du skjenket meg <strong>liv</strong>ets lykke,<br />
du pekte mot himlen opp,<br />
og snublet jeg ofte på veien,<br />
du bar meg mot bergets topp.<br />
Der fikk jeg skue — o under!<br />
et veld <strong>av</strong> Guds kjærlighet,<br />
og ennå i sjelen brenner<br />
en sittrende strøm <strong>av</strong> fred.<br />
Min Frelser, — jeg aldri kan takke<br />
for hva du i overflod ga, —<br />
din kjærlighets strømmende fylde<br />
meg synes så bunnløst et h<strong>av</strong>.<br />
50
Så vet jeg du slipper meg ikke,<br />
det sier du meg så visst,<br />
og en gang når dagen slukner<br />
du løfter meg hjem til sist.<br />
Min takk som her nede hemmes<br />
<strong>av</strong> mennesketungens brøst,<br />
en dag mot din trone skal stige<br />
blant engletuseners røst.<br />
Til da — mitt <strong>liv</strong> er du, Herre,<br />
alt hva meg fattes på jord,<br />
for meg er kun ett tilbake —<br />
å samles i skarenes kor, —<br />
De himmelske skarer deroppe,<br />
som lengst har sin vandring endt,<br />
som seiret i striden hernede —<br />
og hjemad med jubel er vendt.<br />
Der bruser en lovsang så mektig —<br />
og dagen er lysende lett<br />
og fylt <strong>av</strong> de syngende skarer<br />
der alle i <strong>Kristus</strong> er ett!<br />
51
Ved korset<br />
V E D K O R S E T<br />
Jeg kneler ved korset. —<br />
Der var det meg bandt<br />
et blikk fra to øyne<br />
som bedende brant<br />
mot mine. Alt annet<br />
omkring meg svant.<br />
Men øynene — å, dette<br />
brennende blikk,<br />
som søkte meg spørrende<br />
hvor jeg enn gikk!<br />
To bristende øyne —<br />
et spørsmål jeg fikk:<br />
«Si, elsker du meg?»<br />
Da var det jeg stanset. —<br />
Og alt hva jeg så<br />
meg smertet og sved<br />
som jeg skjelvende lå<br />
ved korset, der noen<br />
var fastnaglet på.<br />
En mann på et kors!<br />
En mann — nei, Guds sønn,<br />
52
hvis øyne i dødsstunden<br />
brast i en bønn —<br />
en bønn — og for meg!<br />
Der knelte jeg ned —<br />
ved korset hos ham,<br />
som bar dødskampens sved —<br />
Guds sønn — som for syndere<br />
sonende led.<br />
Jeg kan ikke mer. —<br />
To øyne som søkende<br />
i mine ser,<br />
to øyne som spørrende<br />
brennende ber:<br />
«Si, elsker du meg?»<br />
Elsker deg! Å,<br />
du skal vite at alt<br />
det som hernede<br />
mitt <strong>liv</strong> er blitt kalt<br />
tilhører deg, som<br />
det dyrt har betalt.<br />
Elsker deg! Mester,<br />
min eneste bønn<br />
er å få følge deg —<br />
himmelens sønn<br />
— slik elsker jeg deg!<br />
53
Den spedalske<br />
D E N S P E D A L S K E<br />
Spedalsk!<br />
Så var det sant<br />
det som han fryktet —<br />
så var han dømt<br />
all glede borte,<br />
all lykke veket,<br />
<strong>av</strong> smil og solskinn<br />
så usselt sveket —<br />
hans <strong>liv</strong> en jammer.<br />
Spedalsk<br />
og ham<br />
blant alle andre<br />
kun ham — den ene<br />
så ung, så sikker<br />
i sine drømme<br />
om fremtids lykke,<br />
hvis beger skulle<br />
til bunns han tømme.<br />
— Ja, hvorfor ham?<br />
54
Hvis synd skal sones<br />
at slik han straffes —<br />
hvis brøde bæres<br />
som bort han tæres —<br />
vel neppe hans?<br />
Min Gud, la frelse<br />
fra himlen finnes!<br />
Tilgi meg tanker<br />
som ubesindig<br />
jeg syndig tenkte.<br />
Og hør meg, hør meg<br />
min Gud og Fader —<br />
ti ene syndere<br />
du forlater —<br />
la meg bli ren!<br />
————<br />
«Bort, hund! Hvor tør du<br />
våge å vandre<br />
her mellom andre?<br />
Sårene stinker,<br />
hvor kan du glemme<br />
her mellom mennesker<br />
har du ei hjemme.<br />
Bort med deg — ene<br />
huler tør huse<br />
deg — du urene!»<br />
55
Bort — men hvorhen?<br />
Hans hode verker,<br />
hans ånde brenner,<br />
det svir og smerter<br />
som stikk <strong>av</strong> nåle,<br />
dog verst er gråten<br />
som øyet blender.<br />
Slik skulle ende,<br />
hans drøm om lykke,<br />
om alt som skulle<br />
hans <strong>liv</strong> besmykke.<br />
— Spedalsk! Min Gud<br />
er det ingen nåde<br />
for denne våde?<br />
«Vekk, usling! Plass for<br />
den store Mester,<br />
hvis ry er rukket<br />
fra Nasaret,<br />
hvis tale tordner<br />
som storprofeters,<br />
hvis hånd helbreder —<br />
så ett er sikkert:<br />
kun Gud ham leder!»<br />
————<br />
56
Se, han kommer — og det lyser<br />
som en himlens strålekrans,<br />
om hans skjønne hode skinner<br />
solen selv i all sin glans.<br />
Se, han kommer — neppe finnes<br />
slik en herlighet som hans.<br />
Mulm og mørke — alt forsvinner,<br />
synet blender sinn og sans.<br />
Og hans milde øyne møter<br />
kjærlig den spedalskes blikk,<br />
Jesu makt og storhet strømmer<br />
mot ham dette øyeblikk.<br />
Kan han annet enn i undren<br />
synke for sin Mester ned?<br />
Der er alt som sjelen søker,<br />
der er lægedom og fred.<br />
«Herre, om du vil, jeg vet<br />
du læger alle mine sår.<br />
Legg din hånd på meg — og styrke<br />
sundhet jeg tilbake får!»<br />
Se, da røres Jesu hjerte:<br />
«Ja, jeg vil. Bli ren som før.»<br />
Fra den stund den syke føler<br />
har ham sluppet smertens klør.<br />
—————<br />
57
Han er fri!<br />
Han er ren!<br />
Evige Gud —<br />
kan han vel annet<br />
enn juble det ut?<br />
Herre, du hørte<br />
min bevende bønn<br />
— og jeg har sett ham,<br />
sett ham — din sønn!<br />
Aldri mitt øye<br />
skuet slikt lys<br />
som Mesterens nyss.<br />
Høyeste Gud!<br />
Du som har ført meg<br />
<strong>av</strong> lidelsen ut.<br />
Aldri slik kjærlighet<br />
møtte meg her —<br />
nå vil jeg være<br />
der Mesteren er.<br />
Han som alene<br />
har lægt mine sår,<br />
ham vil jeg følge<br />
hvor han enn går.<br />
Israels frelser —<br />
forvisst jeg det ser<br />
Messias han er!<br />
58
Ved Genesaret sjø<br />
V E D G E N E S A R E T S J Ø<br />
Tause lytter skarene<br />
ved Genesaret<br />
til den ringe tømmermanns<br />
sønn fra Nasaret.<br />
Sommersolens varme skjær<br />
strør sitt gull i hvite klær —<br />
alles blanke blikk er festet<br />
ved den mann som har dem gjestet.<br />
Barneblikk så uskyldsblå<br />
i hans øyne ser,<br />
menn med sammentrukne bryn<br />
undres mer og mer.<br />
Hvilke ord fra munnen fløt,<br />
hvilken tale full <strong>av</strong> glød,<br />
hvilken brann i øyet brenner<br />
som en ild, der sjelen tender!<br />
59
Ynglinger som henført står,<br />
sluker hvert et ord,<br />
alt de gjennom år har drømt<br />
som i sjelen bor,<br />
alt de lengtet, stundet mot,<br />
alt som stort for sinnet sto<br />
— her var løsning for all lengsel,<br />
brutt hvert bånd for sjelens trengsel.<br />
I en fattig fiskerbåt<br />
som er søtt fra land,<br />
skjønn i sommersolens skinn<br />
står den store mann,<br />
hever røsten som et bud<br />
fra Jehova, deres Gud:<br />
«Kvinner, menn på stranden — hør!<br />
Åpen er nå himlens dør.<br />
Himmelriket nå er nær —<br />
hør det — folk på jord,<br />
frelse er for alle som<br />
vender om og tror!<br />
Jeg er den som Gud har sendt<br />
for å få sitt folk omvendt —<br />
jeg er den om hvem står skrevet:<br />
Han er alles frelse blevet!»<br />
60
Underlige ord — vel slikt<br />
aldri før er hendt.<br />
Skal man tro at denne mann<br />
dem fra Gud er sendt?<br />
Visselig de aldri så<br />
slik en kraft som hans utgå,<br />
men som frelser denne skikke?<br />
Følge —? Nei, det tør de ikke!<br />
Kun de få, hvem <strong>liv</strong>ets kamp<br />
lengst er blitt for svær,<br />
ved den store Mesters ord<br />
skjønne syner ser.<br />
Hvilken fryd er komt på jord —<br />
o, Jehovas makt er stor!<br />
Hans er riket, makt og ære —<br />
ene han er Gud og Herre!<br />
— Tause lytter skarene<br />
ved Genesaret<br />
til den ringe tømmermanns<br />
sønn fra Nasaret.<br />
Sommersolens varme skjær<br />
strør sitt gull i hvite klær —<br />
hjertet banker, øyne tindrer<br />
— <strong>liv</strong>ets ord den trette lindrer.<br />
61
Nattevakt<br />
N A T T E V A K T<br />
Under stille stjernehimmel<br />
fjernt fra støy <strong>av</strong> folkevrimmel<br />
hviler tretten trette menn.<br />
Veien var så lang å vandre,<br />
hus og hjem er kun for andre<br />
ei for fremmede som dem.<br />
Men det er så godt å hvile,<br />
godt å ligge slik å smile<br />
opp til stjerner, som er tendt.<br />
Som en himlens stråleskare<br />
der vil dem fra ondt bevare<br />
er hvert stjernebluss dem sendt.<br />
Mens de tolv i tanker dveler<br />
ved den trettende som kneler<br />
andaktsfull i nattens fred,<br />
vugges de ved minners strømme<br />
inn i lette, lyse drømme<br />
— snart de sover fast derved.<br />
62
Deres Mester kun har funnet<br />
idel s<strong>av</strong>n og sår er svunnet<br />
ved den hvile bønnen gir.<br />
Stjerneglansen fra det høye<br />
senker sølvskinn i hans øye<br />
— mens til Gud hans tanker glir.<br />
Ti hvor kan vel her han glemme<br />
høyt deroppe har han hjemme<br />
i sin Faders herlighet.<br />
Så er årene hernede<br />
blott et ledd i <strong>liv</strong>ets kjede,<br />
som er smidd fra evighet.<br />
— Se de tolv så trygge sover,<br />
ti de vet, Han våker over<br />
deres drøm — Guds egen sønn.<br />
Og som natten langsomt skrider<br />
mens mot morgengry det lider,<br />
bærer han dem frem i bønn.<br />
Tunge tider vet han venter<br />
disse tolv; dog styrke henter<br />
de der Han har vist dem vei.<br />
Ingen kamper blir for svære,<br />
ingen byrde tung å bære,<br />
har de kun Hans fred med seg.<br />
63
På kne<br />
P Å K N E<br />
Kristenfolk — se,<br />
markene snart ligger hvite som sne.<br />
Ånden som menneskesjelene tenner<br />
skulle vi søke med hjerte som brenner<br />
— søke på kne.<br />
Hvor er vår tro?<br />
Hvor er den kjærlighet som skulle bo<br />
dypest i sjelen, som bak alle buer<br />
undrende hele forjettelsen skuer<br />
stille å gro?<br />
Vi er for vek —<br />
mange er de som i tidens løp svek.<br />
Visst er det svært å stå trofast i striden,<br />
kampen for korsmerket opp gjennom tiden<br />
er ingen lek!<br />
64
Derfor så få<br />
seirende synes i striden å stå.<br />
Det, som det gjelder er alltid å finnes<br />
trofast på kne, dersom seier skal vinnes<br />
kronen vi nå.<br />
Kristenfolk — se,<br />
nå er det tider å bøyes i kne.<br />
Famlende søker en verden i blinde<br />
eneste veien til frihet å finne<br />
— frelse og fred.<br />
65
Det største<br />
D E T S T Ø R S T E<br />
Menneskehjertet<br />
søker det største —<br />
søker i smerte.<br />
Håpet, det første<br />
blekner og brister —<br />
likevel frister<br />
det lykken påny.<br />
Skuffet og såret<br />
synes det kåret<br />
til å bli dåret —<br />
kun illusjoner<br />
har <strong>liv</strong>et å by.<br />
Kun illusjoner —<br />
bobler som skinner.<br />
Intet du finner<br />
bak deres glans.<br />
Ti det som teller<br />
når <strong>liv</strong>stråden skjæres<br />
ved lidelse læres.<br />
66
Siden det skjenker<br />
deg evighets krans.<br />
Hva er så størst?<br />
Han har oss vist det,<br />
han, som fra evighet<br />
elsket oss først.<br />
Størst er å glemme<br />
seg selv og sitt eget —<br />
hånes, forfølges,<br />
bli spottet og sveket —<br />
sår som kan svi —<br />
og dog til gjengjeld<br />
kun kjærlighet gi.<br />
Ja, den er størst,<br />
som når det gjelder<br />
tør ofre seg først,<br />
elske hver neste,<br />
som møter på ferden —<br />
Tåle foraktelsens<br />
kaldflir <strong>av</strong> verden.<br />
Den holder ut,<br />
som har sitt håp<br />
og sin styrke i Gud.<br />
67
Se over jord —<br />
S E O V E R J O R D —<br />
Se over jord<br />
lyser Guds evig<br />
forjettende ord.<br />
Stolte ham menneskemassene<br />
møter,<br />
hvem har behov<br />
for en frelse som døder<br />
lystenes spor?<br />
Menneskemakt<br />
aldri har hjulpet<br />
der nøden sto vakt.<br />
Så kan man tenke<br />
og gruble og tvile —<br />
ene hos Gud<br />
såre sinn finner hvile,<br />
som han har sagt.<br />
68
Hvor er vi små —<br />
støvgrann som tror<br />
vi for allting kan rå.<br />
Verden er fylt<br />
<strong>av</strong> en flokk egoister —<br />
kun illusjoner<br />
er <strong>liv</strong>et, som brister —<br />
fred får de få.<br />
Allting fordi<br />
mennesket helst<br />
vil gå korset forbi.<br />
Den som alene<br />
har funnet at <strong>liv</strong>et<br />
ene i <strong>Kristus</strong><br />
har lykke å give —<br />
han er blitt fri!<br />
69
Et dikt<br />
E T D I K T<br />
Det er din, hver evne jeg eier,<br />
det er ditt, hvert sukk som jeg drar,<br />
for deg er hver gjerning som veier —<br />
for deg hver en byrde jeg bar.<br />
Livet skjenker så meget <strong>av</strong> smerte,<br />
<strong>av</strong> skuffelser, sorger og tvil —<br />
og dog var det, Mester, du lærte<br />
alt å møte med lysende smil.<br />
Du alene ser tårer som brenner<br />
og titt gjorde sinnet så sårt, —<br />
du alene er det som kjenner<br />
hva iblant gjør et hjerte så hårdt.<br />
Å, ville du fylle min evne,<br />
hver tanke, hver gjerning, hvert ord,<br />
at alt jeg kan sie og nevne<br />
må vise din kjærlighet stor!<br />
Hva nytter en kjærlig handling?<br />
Hva gagner et trøstende ord?<br />
Det som trenges er sinnets forandring<br />
for hver eneste sjel på jord.<br />
Når vi lærer å elske Guds veie,<br />
går det enn gjennom smerte og sorg —<br />
først da har vi lykken i eie<br />
som før vi kun eiet på borg.<br />
70
Sannhet<br />
S A N N H E T<br />
Jeg søker sannhet, —<br />
sannhet i gjerning, i tale, i tanker —<br />
sannhetens blomster, som slyngende ranker<br />
seg opp om min sjel —<br />
sannhet i alt om min ferd skal bli hel.<br />
Jeg søker sannhet, —<br />
mindre kan aldri mitt hjerte begjære<br />
enn sannhetens skjønneste roser å bære.<br />
Sannheten selv<br />
reiser i sjelen sitt høynende hvelv.<br />
Jeg søkte sannhet. —<br />
Og jeg har funnet den — en var den verdig,<br />
en som har veien til <strong>liv</strong>et gjort ferdig<br />
— Guds egen sønn,<br />
og dog så ussel en lodd ble hans lønn.<br />
Han selv er sannhet.<br />
Alle de drømmer om lysende lykke,<br />
som vi så titt tror, skal <strong>liv</strong>et besmykke<br />
intet er verd.<br />
Sannhet alene gjør solrik vår ferd.<br />
71
Jeg ønsker<br />
J E G Ø N S K E R —<br />
Jeg ønsker å bo i den stillhet<br />
som eier sin dybde i Gud —<br />
å møte de øyne hvis mildhet<br />
om kjærlighet kun bærer bud.<br />
Jeg ønsker å ånde i nærhet<br />
<strong>av</strong> Ham, som er større enn alt —<br />
å leve for Ham er begjæret<br />
hvis frø lengst i sjelen er falt.<br />
Nå spirer det stille derinne —<br />
snart brister en blomst så skjønn —<br />
men frukten, den vil jeg først finne,<br />
der såmannen skjenker sin lønn.<br />
72
Fred<br />
F R E D<br />
Fred — det er hjertenes skjønneste eie,<br />
fred — det er sjelens dyreste skatt,<br />
fred er som duggfriske roser på veie,<br />
som ellers går gjennom dypeste natt.<br />
Fred er som himmelske lys fra det høye.<br />
Fred det er hvile for <strong>liv</strong>strette sinn, —<br />
fred er å møte Guds kjærlige øye<br />
— skue i evighets herlighet inn.<br />
Mange har søkt gjennom tider å finne<br />
fred på en utrygg og usikker jord —<br />
mange har også sett årene svinne<br />
fryktende for hva bak døden der bor.<br />
Fred — det er ikke å søke sin lykke<br />
i de urolige tidenes k<strong>av</strong> —<br />
fred er i sjelen <strong>av</strong> himlen et stykke,<br />
fred er som solglimt på blikkstille h<strong>av</strong>.<br />
Freden — den vinnes i ensomheten<br />
ydmykt på kne for den Høyestes sønn.<br />
Freden er sprunget <strong>av</strong> Gudskjærligheten —<br />
den er hans svar på en hjelpeløs bønn.<br />
73
Bruk meg — Gud!<br />
B R U K M E G — G U D !<br />
Jeg ser det — korset, — Gud, det du meg g<strong>av</strong> . .<br />
Hit har du ledet meg trygt ved din st<strong>av</strong>.<br />
Skulle jeg knurre, Gud?<br />
Skulle jeg spare meg?<br />
Du må bevare meg<br />
<strong>liv</strong>sveien ut!<br />
Hvor finnes kjærlighet, Frelser, som din —<br />
når du kan elske en sjel slik som min?<br />
Bevende treder jeg korset ditt nær —<br />
jublende kneler jeg ned for deg der.<br />
Så blir det stille, Gud — stille og tyst.<br />
Du selv har fylt mitt hjerte og bryst.<br />
Verden kan storme vilt rundt om oss to —<br />
den som ved korset bor, den finner ro.<br />
Hvor kan jeg takke deg slik som jeg bør?<br />
I sjelen ulmer nå kjærlighets glør.<br />
Tenn selv din ild, o Gud — alt, alt er ditt,<br />
kan du blott bruke et hjerte som mitt!<br />
74
Å, hvor jeg elsker deg — elsker din vei!<br />
Frelser — hva verden gir, er ei for meg.<br />
Ti jeg har skuet i kjærlighets dyp —<br />
jeg, det elendigste, usleste kryp!<br />
Gud — men det gråter slik her i min sjel —<br />
gråter for dem, som i deg ei får del.<br />
Bøy deres hjerte inn under din ånd —<br />
før dem og led dem med kjærlighets hånd!<br />
75
Tidens fylde<br />
T I D E N S F Y L D E<br />
Viddenes store øde<br />
under en himmel som tenner<br />
bluss etter bluss som brenner,<br />
bluss etter bluss som gløder<br />
over en kullsort bue.<br />
Under den slekten som sover —<br />
sover i natt som så ofte,<br />
drømmer om lysende lykke —<br />
drømmer om strålende seier —<br />
seier ved Ham som skal komme,<br />
Messias — den store forløser!<br />
Å, den har ventet så lenge —<br />
ventet i lengtende dage,<br />
ventet mens mismotet vokser<br />
og tvilen vil hjertene nage —<br />
ventet i stille timer<br />
bøyet i bønn for den Høye —<br />
ventet med gråt i sjelen<br />
og tåreblankt blikk i øyet.<br />
76
Nå er den trett. Hva nyttet<br />
all dens brennende lengsel?<br />
Gud er den strenge dommer —<br />
nå har han senket sitt stengsel —<br />
nå må den vandre ene,<br />
vandre i tider så tunge —<br />
motløs og trett og alene.<br />
————————<br />
Venner — se lyset — det skinner, det sitrer —<br />
som myriader <strong>av</strong> stjerner det glitrer!<br />
Hva er det for brusen <strong>av</strong> mektige vanne —<br />
hva er det for underlig lys om lande —<br />
hva er det for sang<br />
som himmelske toner og gullharpeklang<br />
Hva er det? — en stemme som sølvrene strenger<br />
der bruser ut over marker og enger:<br />
«Frykt ikke — se, jeg en glede forkynner!<br />
Frykt ikke — men nå til Betlehem skynder —<br />
Eder i dag<br />
en Frelser er født til Guds velbehag!»<br />
Da er det som himlen er fylt <strong>av</strong> en susen<br />
<strong>av</strong> himmelske hærskarers lovsangbrusen.<br />
Da er det tre fattige hyrder i kne<br />
skjelvende synker ved synet å se.<br />
Allmektige Gud —<br />
i evighet takk for ditt deilige bud!<br />
————————<br />
77
Vi venter ei lenger.<br />
Vi vet han har vært —<br />
vi vet ham har folket så inderlig kjært.<br />
Vi vet han for alle har sonet og lidt<br />
— at evig han frelser ved blodkorset sitt.<br />
En takk fra vår munn<br />
er intet som veier opp dødskampens stund.<br />
Vi venter ei lenger.<br />
Han fødtes engang<br />
under de himmelske hærskarers sang.<br />
Nå vandrer vi veien han viste oss frem<br />
til Faderens underfullt deilige hjem.<br />
Hva hyrdene så —<br />
enn skjønnere syner vårt øye skal nå!<br />
Så feirer vi jul —<br />
så samles vi inn under <strong>liv</strong>skrybbens skjul —<br />
så tindrer forventning i barneøye —<br />
så stiger en jublende takk mot det høye.<br />
— En Frelser i dag<br />
er født til Guds evige velbehag!<br />
78
Julebønn<br />
J U L E B Ø N N<br />
Du mektige Herre og Frelser,<br />
du skjenker oss julens fred,<br />
og atter vi kommer å knele<br />
i fryd for din krybbe ned.<br />
Vi har ingen g<strong>av</strong>er å bringe,<br />
vi har ingen skatter å gi,<br />
ti alt i vårt <strong>liv</strong> vi eier<br />
er kun, hva du strør på vår sti.<br />
Vi makter ei heller å takke<br />
for g<strong>av</strong>en du skjenker oss, Gud —<br />
vår takk den er ussel og ringe<br />
mot julens deilige bud.<br />
Så er det som fattige synd’re<br />
vi kneler for krybben ned,<br />
som de, der selv intet eier,<br />
men kun trenger kjærlighet.<br />
79
Og aldri, aldri en synder,<br />
som møter deg, Gud, i kne,<br />
for barnet i Betlehemskrybben,<br />
får skjønnere syn å se!<br />
Fra krybben til korset vi følger. —<br />
Vi vet at veien er lang, —<br />
vi vet at vi kanskje møter<br />
lidelse på vår gang.<br />
Men den som med deg vil stride,<br />
og den som med deg holder ut,<br />
skal også engang få seire<br />
og skue din herlighet, Gud!<br />
80
Å leve<br />
Å L E V E<br />
Å leve, det er å bruke sitt <strong>liv</strong>, sine evner for Ham,<br />
som for oss har lidt offerdøden som Guds<br />
uskyldige lam.<br />
Å leve det er å legge alt i Vårherres hånd,<br />
at han hver dag kan fornye oss i sin hellige Ånd.<br />
81
Der fødes<br />
D E R F Ø D E S<br />
Der fødes i sinnet så sår en gråt,<br />
en skjelven i sjelen lengst inne —<br />
og skuffelsens tårer gjør øyet vått<br />
der smilet var før å finne.<br />
Den uskyldsrene og sterke tro<br />
på mennesker har jeg mistet,<br />
og inn i mitt hjertes dypeste kro<br />
seg skuffelsen stille har listet.<br />
Nå vet jeg det nytter så lite å stå<br />
og øse med g<strong>av</strong>milde hender<br />
<strong>av</strong> veldet i hjertets innerste vrå,<br />
<strong>av</strong> tankesyner som blender.<br />
Nå vet jeg at lykkens lysende tind<br />
på ensomhets vei kun nåes —<br />
at kjærlighetsblomsten som gror i mitt sinn<br />
alene fra himmelen fåes.<br />
82
Så blir meg ei veien så ensom mer —<br />
så skjer det at midt i en vrimmel<br />
<strong>av</strong> hjerter som intet forstår og ser<br />
jeg skuer en underfull himmel.<br />
Så skjer det at stillheten fyller min sjel<br />
og visker bort skuffelsens tåre —<br />
ti der møter en som er hellig og hel —<br />
som aldri kan skuffe og såre.<br />
Ham har jeg valgt. La mennesker le<br />
og kaste med knusende stene —<br />
i menneskemylderet styrkes jeg ved<br />
et blikk fra den helligste, rene!<br />
Det blikk har blendet mitt sinn og min sans —<br />
det brente seg inn i mitt hjerte.<br />
I Golgatakorsets strålende glans<br />
jeg <strong>liv</strong>sgåtens løsning lærte.<br />
83
Livet og døden<br />
L I V E T O G D Ø D E N<br />
Gjennom alt <strong>liv</strong>et hernede<br />
aner jeg evigheten,<br />
møter jeg allkjærligheten.<br />
Livets bankende pulsslag —<br />
sjelens mektige hiken —<br />
hjertenes evige lengsel<br />
oppad på himmelstigen.<br />
Alt blir et pust som peker<br />
frem mot de lyse tinder<br />
der sjelsuroen forsvinner.<br />
Men gjennom <strong>liv</strong>ets mylder<br />
hører jeg hjerter gråte —<br />
dødens evige gåte.<br />
Den er det store mørke,<br />
den er den iskolde klamhet —<br />
menneskehjertets redsel<br />
i dødens drepende lamhet.<br />
84
Døden er menneskehetens<br />
store forferdende sannhet,<br />
hvorved vår slekt ble forbannet.<br />
—————<br />
Men der er sti<br />
ut <strong>av</strong> det grufulle døds-mysteri!<br />
Der går Han foran — den sanne og rene —<br />
kongenes konge — den eneste ene, —<br />
Han kjøpte oss fri.<br />
Da ser jeg en skare<br />
utenfor trengsel og utenfor fare.<br />
Seirens lys som ildtunger luer —<br />
øyet all himmelens herlighet skuer.<br />
Liv gjennom død.<br />
85
Tanker<br />
T A N K E R<br />
Der fødes så mange spørsmål<br />
i mitt sinn.<br />
Hvert spørsmål er som en sår gråt<br />
lengst inne.<br />
Og ikke ett <strong>av</strong> dem kan mennesker svare på.<br />
Ikke ett.<br />
Ti mennesker skuffer.<br />
Kanskje det er derfor menneskene føler seg så<br />
ensomme.<br />
Kanskje det er derfor menneskene så titt<br />
vandrer veien alene.<br />
Med Ham —<br />
den eneste rene —<br />
Ham som min sjel elsker.<br />
Han forstår —<br />
hvor mennesker dømmer.<br />
Han velsigner —<br />
hvor mennesker stener.<br />
86
Så må jeg elske Ham —<br />
tjene Ham —<br />
vandre Hans vei,<br />
fornedrelsens, korsets.<br />
Meg når ikke mennesker.<br />
Min hånd er i Hans.<br />
Og jeg er trygg.<br />
Trygg i all evighet!<br />
87
Innhold<br />
I N N H O L D :<br />
Side<br />
Lovsang 9<br />
Mot Jerusalem 11<br />
Hvor er du 13<br />
Ved mesterens bord 16<br />
Aftenhymne 19<br />
Hosianna 21<br />
Langfredag 24<br />
På himmelveien 26<br />
Jeg løfter mitt øye 28<br />
Salme 30<br />
Morgenhymne 32<br />
Takk 34<br />
Pris Herren din Gud 35<br />
Til den største 37<br />
Kongenes Konge 38<br />
Forsommersang 40<br />
Bønn 42<br />
Deilig er jorden 45<br />
På berget 47<br />
<strong>Kristus</strong> — mitt <strong>liv</strong> 50<br />
Ved korset 52<br />
Den spedalske 54<br />
Ved Genesaret sjø 59<br />
Nattevakt 62
På kne 64<br />
Det største 66<br />
Se over jord — 68<br />
Et dikt 70<br />
Sannhet 71<br />
Jeg ønsker 72<br />
Fred 73<br />
Bruk meg — Gud! 74<br />
Tidens fylde 76<br />
Julebønn 79<br />
Å leve 81<br />
Det fødes 82<br />
Livet og døden 84<br />
Tanker 86<br />
88
En god bok <strong>–</strong><br />
en varig glede.<br />
Trykk: Krausz & Lie