Blyttia_200401_skjer.. - Universitetet i Oslo
Blyttia_200401_skjer.. - Universitetet i Oslo
Blyttia_200401_skjer.. - Universitetet i Oslo
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Torbjørn Alm<br />
bruka til å halda hoggormen unna husa. Det var serleg<br />
i sæterstroka at han kunne vera lei. Dei løyste da<br />
opp Dyvelsdrekk i vatn og slo det ut rundt husveggene.<br />
Ormen heldt seg da unna.» (NEG 80: 15931,<br />
8).<br />
Tilsvarende bruk forekom i Leksvik i Nord-Trøndelag:<br />
«Dyvelsdrek vart ellest mest brukt for å skræma vekk<br />
hoggorm og anna styggedom. Det var vanleg før i<br />
tida at slåttefolket låg i høyløene på setra medan<br />
fjellslåtten pågjekk. For å vera trygge mot at hoggormen<br />
slo seg til i høyløa, vart [det] skvetta dyvelsdrek<br />
på sylstokkane før ein hadde inn første høyet.» (NEG<br />
80: 18183, 8).<br />
Noen utfyllende opplysninger om tilberedning og<br />
bruk i Leksvik finnes hos Røstadsand (1981):<br />
«Som middel til å skremme bort orm ble det brukt<br />
divelstrek. Divelstrek ble oppløst i kokende vann. Denne<br />
oppløsning ble så smurt på føttene til geitene, og<br />
ormen skydde denne lukta. Divelstrek ble også slått<br />
ut i steinurer og ellers der hvor orm holdt til. Det<br />
påståes at den da kom bort.» (Røstadsand 1981:309).<br />
Aas (1990:152) oppgir å ha sett «eldre menneske»<br />
stryke dyvelsdrek på trappeoppgangen til bolighus<br />
i Møre og Romsdal så sent som på 1970tallet,<br />
etter sigende som et vern mot orm. Omtrent<br />
samtidig var dyvelsdrek ifølge Herje (1972) fortsatt<br />
i bruk mot orm i Rissa i Sør-Trøndelag:<br />
«Det ble også brukt til å holde hoggormen vekk fra<br />
gard og utmark. I Rissa f. eks. er dyvelsdrek slett<br />
ikke glømt som kurant middel mot hoggormen.» (Herje<br />
1972:94).<br />
Ved siden av dyvelsdrek, er mange andre midler<br />
av ymse opphav (kirkegårdsjord, ormeaske, menneskebein,<br />
ulike magiske planter) blitt brukt til<br />
samme formål i Norge.<br />
Skulle det gå så galt at man ble bitt av ormen,<br />
var dyvelsdrek også egnet til sårbehandling, slik<br />
en opptegnelse fra Valdres viser:<br />
«Divelstrek, tobakslog og smør var alt raad mot ormestikk.<br />
Dei brukte å smyrja det paa saaret.» (NFS Hermundstad<br />
VI:66).<br />
Dyvelsdrek mot sjøorm og andre<br />
fabeldyr<br />
Ettersom dyvelsdrek kunne verne mot ondskap<br />
og trolldom av ymse opphav, er det ikke uventet at<br />
folk på kysten tok middelet i bruk mot sjøorm (figur<br />
4), hval og andre udyr. Den første omtalen av slik<br />
bruk finnes hos Pontoppidan (1753):<br />
«Imidlertid maa jeg erindre hvad een af vore Apothekere<br />
har sagt mig, nemlig, at det Bibergeil [bevergjell],<br />
som Fiskerne her til Lands kiøbe og forsyne sig<br />
med imod Udyr paa Havet, er intet andet end Assa<br />
foetida eller Dyvels-Drek, thi naar Lugten er ikkun<br />
stærk stinkende, giør det baade hos dem og deres<br />
Fiende den samme Virkning, ligesom de derfor faae<br />
Forlov at give samme Betaling.» (Pontoppidan 1753:<br />
331-332).<br />
Denne tradisjonen kan følges enda et stykke<br />
tilbake i tid. På sin reise gjennom Norge i 1664-<br />
1665 noterte italieneren Francesco Negro at folk<br />
brukte «beverkjøtt» for å beskytte seg mot sjøormen<br />
(Daae 1888:109). Også dette har nok ganske<br />
sikkert vært «bevergjell» (sml. Skjelsvik 1960:32)<br />
– og i praksis dyvelsdrek, siden det var det folk fikk<br />
kjøpt som bevergjell på apotekene.<br />
Ifølge Hans Strøm brukte fiskerne på Sunnmøre<br />
det samme rådet når de fisket på Storegga.<br />
Bakrommet på sunnmørsåttringene var dels utstyrt<br />
med et eget, lite avlukke til oppbevaring av<br />
sjøormpulver – til bruk i påkommende tilfeller<br />
(Langstrøm 1994:34; Standal et al. 1997:76-77,<br />
123; Farstad 2002:133; Langnes 2002:178-179).<br />
I en anekdotisk beretning om Claus Frimann, prest<br />
i Selje 1780, heter det at han var livredd for sjøormen,<br />
og av den grunn alltid hadde «bevergjell» –<br />
i realiteten ganske sikkert dyvelsdrek – med på<br />
sin embetsreiser (Asbjørnsen 1863:60; Langstrøm<br />
1994:35; Farstad 2002:133).<br />
Halvannet til to århundrer senere levde den<br />
samme tradisjonen i beste velgående på Vestlandet,<br />
slik to opptegnelser fra Nordmøre viser:<br />
«Sjøorm aa divelstrækk. (Fraa Hustad).<br />
Paa Farstad bruka dæmm før i ti’a aa ha me se divelstrækk<br />
aa bøvergjell paa baataa naar dæmm rest<br />
paa sjy’n i honndaggaa.<br />
Da va de leitt te aa kaamma opp sjøaarm aa brygd<br />
aa anna styggheit, saa kunn jærra faalkja paa baata<br />
naakkaa.<br />
Kasta dæmm bøvergjell aa divelstrækk paa sjyn,<br />
naar dæmm kom opp, saa søykt dæmm se.» (NFS<br />
Langset 1917:232-233).<br />
«For sjøorma ha vi med oss divelsstrekk på have.<br />
Ein dag ha vi ikkje med oss divelsstrekk. Vi låg å pota<br />
ette seia utafor Skottfleånn.» (Langset 1948:16; sml.<br />
Langnes 2002).<br />
I det siste tilfellet benyttet sjøormen anledningen<br />
til å dukke opp – men fiskerne slapp unna ved å<br />
sprengro.<br />
Ifølge Herje (1972:94) var dyvelsdrek et kjent<br />
middel mot sjøorm også i Trøndelag. Kilden er<br />
antakelig en opptegnelse fra Agdenes i Norsk<br />
folkeminnesamling, datert 1931:<br />
«I stilt ver i hundedagane var sjøormen framme. Han<br />
såg ut som eit rad kaggar. Han Hypert Sjursvikja var<br />
med båtmannskapet sitt på sjøen utfor Titran, og so<br />
kom sjøormen. Karane vart redde og vilde ro i land,<br />
men han Hypert sa dei skulde sitja dørgande still. So<br />
tek han auskaret og hadde sjø i det og hadde nedi<br />
der noko av nokre glas. Og so kakka han i båten, og<br />
so kom sjøormen. Han la hovudet sitt uppå båtripa,<br />
38 <strong>Blyttia</strong> 62(1), 2004